Mehdi Frashëri

Mehdis Frašeris (,  – http://www.radiandradi.com/mehdi-frasheri-biografi-nga-gazmend-a-bakiu/) – albanų politikas. 1935–1936 m. ėjo Albanijos ministro pirmininko pareigas, o Albanijos marionetinėje vyriausybėje nacistinės Vokietijos laikais buvo Albanijos laikinojo vykdomojo komiteto pirmininkas.

 Biografija 
 Ankstyvasis gyvenimas 
M. Frašeris gimė Frašerio kaime, tuometinėje Osmanų imperijoje. 1897 m. baigė studijas politikos srityje Ankaros universitete.

Būdamas Stambule, 1901 m. kartu su nedidele albanų grupe vietinio namo rūsyje įsteigė nedidelę spaustuvę albanų nacionalistinei medžiagai spausdinti.

 Ankstyvoji politinė karjera 
1901–1903 m. Frašeris buvo Pekinio kaimakamas centrinėje Albanijoje. Po to persikėlė į Ochridą, kur prisijungė prie Slaptojo Albanijos išlaisvinimo komiteto. Vietos musulmonų grupė pasmerkė jį kaip albanų nacionalistą ir Jaunųjų turkų šalininką. Osmanų imperijos laikais buvo Jeruzalės mutasarifato gubernatorius, kunigaikščio Vilhelmo laikais – Duresio meras, 1918 m. – Albanijos vyriausybės ministras, o 1920 m. – vidaus reikalų ministras. 1923 m. Frašeris buvo Albanijos atstovas Tautų Sąjungoje. XX a. trečiajame dešimtmetyje ėjo svarbias pareigas, įskaitant 1935–1936 m. ministro pirmininko pareigas.

 Italijos okupacija 
Jis buvo nusiteikęs prieš Benitą Musolinį ir nepritarė jo politikai įsiveržti į Albaniją. Pasitraukus Tiranos vyriausybei, jis paragino jaunuolius su revolveriais pasiskirstyti, kad būtų išsaugota tvarka. Kai įsiveržusi kariuomenė priartėjo, jis pasiprašė prieglobsčio Turkijos pasiuntinybėje ir toliau atsisakė pasirašyti italus remiančią deklaraciją. Jo asmeninė drąsa padarė įspūdį net Vokietijos ministrui, kuris sėkmingai kreipėsi į Romą, kad ši leistų Frašeriui grįžti namo. Nepaisant Italijos garantijų, politikas netrukus buvo suimtas ir internuotas Italijoje.

Mehdis Frašeris dalyvavo Pezos konferencijoje kaip „garbės pirmininkas“, kurioje 1942 m. susirinko albanų antifašistiniai veikėjai, o komunistinis režimas šį faktą vėliau nuslėpė.

Frašeris, kuris simpatizavo vokiečiams iš dalies dėl to, kad studijavo Austrijoje, dirbo su Vokietijos ministru Erichu fon Lukvaldu, tikėdamasis užmegzti glaudesnius santykius ir pasiekti, kad albanai būtų apsaugoti nuo italų.

 Vokietijos okupacija 
Italijai kapituliavus, nacistinė Vokietija perėmė Balkanų valdžią. Vokiečiai buvo informuoti apie jo svarbą šalyje ir iškart po invazijos pradėjo jo ieškoti. Frašeris buvo surastas ir rugsėjo 16 d. sutiko grįžti į Tiraną deryboms. Pasibaigus deryboms buvo sutarta, kad Albanija turės savo suverenitetą nacistinės Vokietijos sudėtyje, panašiai kaip Nepriklausoma Kroatijos valstybė.

Jis sutiko būti regentu ir vadovauti tarybai. Iš pradžių buvo numatyta, kad tarybai vadovaus rotacijos principu, tačiau Lef Nosi atsisakė vadovauti dėl sveikatos, o Anton Harapi teigė, kad būdamas katalikų vienuolis negali sutikti eiti pareigų, kuriose būtų priverstas sankcionuoti mirties bausmę.

 Po Antrojo pasaulinio karo 
Partizanams paskelbus pergalę Albanijoje, vokiečiai evakuavosi, pasiimdami su savimi ir Mehdį Frašerį. Jis persikėlė į Vieną ir galiausiai apsigyveno Romoje, kur gyveno iki pat mirties.

 Išnašos 

|-

|-

Kategorija:Albanijos politikai