Pauline Kael

Polina Keil (, 1919 m. birželio 19 d. Petaluma, Kalifornija, JAV – 2001 m. rugsėjo 3 d. Greit Baringtonas, Masačusetsas, JAV) – amerikiečių žurnalistė ir kino kritikė, kurios amžininkų nuomonei dažnai prieštaraudavusios „šmaikščios, kandžios, šališkos ir aštriai nutaikytos“ recenzijos ją padarė bene įtakingiausia to laikotarpio kino kritike.

 Biografija 
Gimė iš Lenkijos atvykusių, vištų ūkį Kalifornijoje turėjusių žydų šeimoje. Berklio universitete studijavo filosofiją, literatūrą ir meną, tačiau 1940 m. studijas metė. Ketino siekti dramaturgo karjeros. 6-ajame dešimtmetyje įsitraukė į anglakalbę kino kritiką. 1953 m. išspausdino pirmąją recenziją, tema – Čarlio Čaplino filmai. 1965–1966 m. dirbo moterų žurnale „McCall's“. Nuo 1967 m. iki 10-ojo dešimtmečio bendradarbiavo su žurnalu „The New Yorker“. Šiame žurnale dėl Parkinsono ligos 1991 m. liovėsi rašyti skiltį.

P. Keil įkūnijo antiintelektualinę prieigą prie kino kritikos ir rėmėsi emociniu filmų suvokimu. Naujausius filmus ji žiūrėdavo tik kartą ir recenzuodavo vadovaudamasi pirmuoju įspūdžiu; niekada nežiūrėdavo praėjusių metų kino juostų. „Neprsimenu, kad ji nors kartą filme būtų iškapsčiusi kokių nors idėjų ar būtų gilinusis į jo struktūrą labiau, nei pasakydama: „Šis man patinka“ arba „Šis man nepatinka“, – prisimena Deivas Keras.Dave Kehr – An Interview

1967 m. ji vadovavo tokio esminio Naujajam Holivudui filmo kaip „Bonė ir Klaidas“ išteisinimui, filmas „senosios mokyklos“ kritikų buvo neigiamai vertinamas, ir P. Keil apie jį parašė 9000 žodžių apimties recenziją. Žurnalas „The New Republic“, kuriame ji tuo metu dirbo, recenziją spausdinti atsisakė. Reikalas baigėsi tuo, kad straipsnį išspausdino žurnalas „The New Yorker“, be to, žurnalas jai parūpino dar ir nuolatinę skiltį. Recenzijoje sakoma: „Bonė ir Klaidas“ – po filmo „Mandžiūrijos kandidatas“ yra pats amerikietiškiausias iš visų amerikiečių filmų, o mūsų žiūrovai seniai pribrendo tam, kad jį suprastų.“  Pasak filmo scenaristo Roberto Tauno, „be jos „Bonė ir Klaidas“ būtų nudvėsęs kaip benamis šuo“.

Audringą diskusiją sukėlusioje esė „Auginant Keiną“ („The New Yorker“, 1971) ji, nuodugniai ištyrusi filmo „Pilietis Keinas“ kūrimo istoriją, nesutiko dėl visiškos Orsono Velso autorystės ir bent jau pusę jos priskyrė Hermanui Mankevičiui.

Populiarino Žano-Luko Godaro kūrybą, filmą „Paskutinis tango Paryžiuje“ laikė bene didingiausiu istorijoje, simpatizavo revizionistams (labiausiai Semui Pekinpa). Kritiškai atsiliepė apie tokias Holivudo deives, kaip Lana Terner: „Ji ne dama X, ji – prekės ženklas X“.

Su „intelektualinės aukštuomenės“ vedliu Endriu Sarisu iš Niujorko laikraščio „The Village Voice“ ilgus metus polemizavo apie autorinį kiną. Manoma, kad jos požiūrį į kino kritiką plėtojo Rodžeris Ibertas.

Kventinas Tarantinas nuo 15-os metų nagrinėjo jos recenzijas, o po daug metų prisipažino: „Man [ji] buvo mano kino profesorė ir galiausiai man, kaip filmų kūrėjui, padarė didesnę įtaką nei bet kuris režisierius.“{

 Bibliografija 

 Knygos 
 I Lost It at the Movies (1965)
 Kiss Kiss Bang Bang (1968) 
 Going Steady (1969) 
 The Citizen Kane Book (1971)
 Deeper into Movies (1973) 
 Reeling (1976)
 When the Lights Go Down (1980) 
 5001 Nights at the Movies (1982, pataisyta 1984 ir 1991) 
 Taking It All In (1984) 
 State of the Art (1987) 
 Hooked (1989)
 Movie Love (1991)
 For Keeps (1994)
 Raising Kane, and other essays (1996)

 Recenzijos ir esė 
 „Trash, Art, and the Movies“ (1969)
 „Raising Kane“ (1971)
 „Stanley Strangelove“ (1972)
 „The Man From Dream City“ (1975)





 Išnašos 

Kategorija:JAV kino kritikai
Kategorija:JAV žurnalistai