Snieguolė ir septyni nykštukai

„ Snieguolė ir septyni nykštukai “ – XIX a. vokiečių pasaka, šiandien plačiai žinoma visame Vakarų pasaulyje. Broliai Grimai ją išleido 1812 m. pirmajame savo rinkinio „Brolių Grimų pasakos“ leidime, sunumeruodami kaip 53-a pasaką. Originalus vokiškas pavadinimas buvo Sneewittchen (pagal vokiečių žemaičių tarmę, tačiau pirmojoje išleistoje versijoje pavadinimas užrašytas vokiečių aukštaičių tarme kaip Schneeweißchen, o ilgainiui pasaka vokiečių kalba tapo žinoma mišriąja forma Schneewittchen. 1854 m. Grimai parengė galutinę pasakos versiją.Jacob Grimm & Wilhelm Grimm: Kinder- und Hausmärchen; Band 1, 7. Ausgabe (pasakos vaikams ir šeimoms, 1 tomas, septintasis leidimas). Dietrich, Göttingen 1857, p. 264–273.

Pasakai būdingi elementai – stebuklingas veidrodis, užnuodytas obuolys, stiklinis karstas, piktosios karalienės ir septynių nykštukų personažai. Septyniems nykštukams vardai pirmą kartą suteikti 1912 m. Brodvėjuje vaidintame spektaklyje „Snieguolė ir septyni nykštukai“, o vėliau – 1937 m. Volto Disnėjaus animaciniame filme „Snieguolė ir septyni nykštukai“. Ši pasaka nėra susijusi su panašaus pavadinimo pasaka „Snieguolė ir raudona rožė“ (), taip pat esančia Brolių Grimų pasakų rinkinyje.

Pagal Aarne-Thompson folkloro klasifikaciją grupuojama į 709 tipą, Snieguolė. Kitos tokio pat tipo pasakos – italų „Dailioji Venecija“ ir „Jaunoji vergė“ , graikų „Mirta“, škotų „Aukso medis ir sidabro medis“, armėnų „Nourie Hadig “ ir bretonų „Mažoji gražioji“.

Kaip ir kitos Brolių Grimų pasakos, „Snieguolė“ yra išversta į lietuvių kalbą.

 Pasakos ekranizacija 
Pasaka yra ne kartą ekranizuota, yra sukurta įvairių adaptacijų. 1950 m. Astrida Lindgren pagal šią pasaką sukūrė spektaklį Snövit. Snieguolės motyvas panaudotas romanuos (Tímakistan), komiksuose („Raudonplaukė snieguolė“) ir muzikiniuose klipuose (vokiečių Neue Deutsche Härte grupės „Rammstein“ daina „Sonne“).

 Šaltiniai 

Kategorija:Pasakos
Kategorija:Vokiečių literatūra