Joseph Banks

Džozefas Banksas (, 1743 m. vasario 13 d. – 1820 m. birželio 19 d.) ​​– anglų gamtininkas, botanikas ir gamtos mokslų globėjas.

Dž. Banksas išgarsėjo 1766 m. ekspedicijos į Niufaundlandą ir Labradorą metu. Jis taip pat dalyvavo pirmojoje kapitono Džeimso Kuko kelionėje (1768–1771 m.), aplankydamas Braziliją ir Taitį. Po 6 mėnesių Naujojoje Zelandijoje ir Australijoje, jis grįžo jau gerai žinomas. Daugiau nei 41 metus jis ėjo Karališkosios draugijos prezidento pareigas. ​​Dž. Banksas buvo karaliaus Jurgio III patarėjas Kju karališkųjų botanikos sodų klausimais, o siųsdamas botanikus rinkti augalų iš viso pasaulio, padarė Kju pirmaujančiu pasaulyje botanikos sodu. Laikoma, kad gamtininkas iš ekspedicijų su savimi namo parvežė 30 000 augalų pavyzdžių. Taip pat jis buvo pirmasis europietis, sudokumentavęs 1400 iš jų.

Dž. Banksas pasisakė už britų įsikūrimą Naujajame Pietų Velse ir Australijos kolonizavimą, taip pat nuteistųjų priėmimo vietos įkūrimą Botanikos įlankoje, bei konsultavo Didžiosios Britanijos vyriausybę visais Australijos klausimais. Jis Vakarų pasauliui pristatė eukaliptą, akaciją ir jo vardu pavadintos banksijos gentį. Jo vardu pavadinta apie 80 augalų rūšių. Jis buvo pagrindinis „Afrikos asociacijos“ įkūrėjas ir Diletantų draugijos, padėjusios įkurti Karališkąją akademiją, narys.

 Ankstyvasis gyvenimas 
Dž. Banksas gimė 1743 m. vasario 13 d. Argyll gatvėje, Soho rajone, Londone. Jis buvo Viljamo Bankso, turtingo Linkolnšyro dvarininko ir Bendruomenių rūmų nario, bei jo žmonos Saros sūnus. 1743 m. vasario 20 d. jis buvo pakrikštytas Šv. Jokūbo bažnyčioje Pikadilyje. Jis taip pat turėjo jaunesnę seserį Sarą Sofija Banks, gimusią 1744 m.

 Išsilavinimas 
​​Nuo devynerių metų Dž. Banksas mokėsi Harou mokykloje, o nuo 1756 m. – Itono koledže. Tarp berniukų, su kuriais jis lankė mokyklą, buvo jo būsimasis laivo įgulos narys Konstantinas Fipsas.

Būdamas berniukas, Dž. Banksas mėgo tyrinėti Linkolnšyro kaimavietes ir labai domėjosi gamta, istorija ir botanika. Tačiau po ligos, kurią sukėlė raupų skiepas, būdamas 17-kos Dž. Banksas negrįžo į Itoną. 1760 m. pabaigoje jis buvo priimtas į Oksfordo universitetą. Oksforde jis įstojo į Kristaus Bažnyčios koledžą, kur daugiausia dėmesio skyrė gamtos istorijos studijoms. Nusprendęs, kad nori išmokti botanikos, jis sumokėjo Kembridžo botanikui Izraeliui Lajonsui, kad šis 1764 m. Oksforde perskaitytų botanikos paskaitų ciklą.

1763 m. gruodžio mėn. Dž. Banksas iš Oksfordo išvyko į Čelsį. Iki 1764 m. jis toliau lankė universitetą, tačiau tais metais universitetą paliko taip ir neįgijęs laipsnio. Jo tėvas mirė 1761 m., taigi, kai Dž. Banksui sukako 21 metai, jis paveldėjo didelį Revesbio abatijos dvarą Linkolnšyre, tapdamas vietiniu dvarininku ir magistratu bei leido laiką tarp Linkolnšyro ir Londono. Gyvendamas savo motinos namuose Čelsyje jis ir toliau domėjosi mokslu, lankėsi Čelsio vaistininkų sode ir Britų muziejuje, kuriame susipažino su švedų gamtininku Danieliu Solanderiu. Jis pradėjo bendrauti su savo laikų mokslininkais bei susirašinėti su Karlu Linėjumi, su kuriuo susipažino per D. Solanderį. Didėjant Dž. Bankso įtakai, jis tapo karaliaus Jurgio III patarėju. Jis ragino monarchą paremti jo keliones į naujas žemes, tikėdamasis atsiduoti savo susidomėjimui botanika. Kažkada prieš 1769 m. jis tapo masonu.

 Niufaundlandas ir Labradoras 
1766 m. Dž. Banksas tapo Karališkosios draugijos nariu, o tais pačiais metais, būdamas 23 metų, kartu su K. Fipsu fregata „HMS Niger“ išvyko Niufaundlandą ir Labradorą, norėdamas ištirti šių kraštų gamtos istoriją. Jis išgarsėjo paskelbdamas pirmuosius Linėjaus Niufaundlando ir Labradoro augalų ir gyvūnų aprašymus. Dž. Banksas taip pat sudokumentavo 34 paukščių rūšis, įskaitant didžiąją alką, kuri išnyko 1844 m. 1766 m. gegužės 7 d. Didžiojoje Niufaundlando bankoje jis pastebėjo daugybę „pingvinų“, plaukiojančių aplink laivą, o egzempliorius, kurį jis sugavo Šato įlankoje, Labradore, vėliau buvo identifikuotas kaip didžioji alka.

 Endeavour kelionė 

1768 m. Dž. Banksas buvo paskirtas į jungtinę Karališkojo laivyno ir Karališkosios draugijos mokslinę ekspediciją, kuri 1768–1771 m. su laivu „HMS Endeavour“ keliavo po Ramiojo vandenyno pietinę dalį. Tai buvo pirmoji Džeimso Kuko ekspedicinė kelionė tame regione. Dž. Banksas finansavo dar aštuonis keleivius, kad šie galėtų prie jo prisijungti: švedų gamtininką Danielį Solanderį, suomių gamtininką Hermaną Spioringą (kuris taip pat dirbo Dž. Bankso asmeniniu sekretoriumi ir braižytoju), menininkus Sidnį Parkinsoną ir Aleksanderį Bukeną bei keturis jo dvaro tarnus: Džeimsą Robertsą, Pyterį Briskou, Tomą Ričmondą ir Džordžą Dorltoną.

Ekspedicija vyko į Braziliją, kur Dž. Banksas pirmą kartą moksliškai aprašė dabar įprastą sodo augalą bugenviliją (pavadintą Dž. Kuko kolegos prancūzų jūrininko Lui Antuano de Bugenvilio vardu), ir į kitas Pietų Amerikos dalis. Kelionė toliau tęsėsi į Taitį (kur buvo stebimas Veneros tranzitas, misijos tikslas), tada į Naująją Zelandiją.

Iš ten ekspedicija patraukė į rytinę Australijos pakrantę, kurią Dž. Kukas kartografavo, ir įplaukė į Botanikos įlanką. Vėliau (1770 m. gegužės 23–25 d.) ekspedicija atkeliavo prie Apvaliosios Kalvos apylinkės, kuri dabar žinoma Seventin Sevenčio vardu, bei netoli dabartinio Kuktauno Kvynslande, kur jie beveik septynias savaites praleido krante kol buvo remontuojamas laivas po to, kai jis buvo apgadintas Didžiajame barjeriniame rife. Būdami Australijoje, Dž. Banksas, D. Solanderis ir H. Spioringas sudarė pirmąją didelę Australijos floros kolekciją, kurioje buvo aprašyta daug mokslui naujų rūšių. Beveik 800 pavyzdžių iliustravo menininkas Sidnis Parkinsonas ir jie buvo įtraukti į Dž. Bankso Florilegium knygą, kuri per 35 tomus buvo išleista 1980–1990 m. Pažymėtina ir tai, kad tuo laikotarpiu, kai buvo remontuojamas „Endeavour“, Dž. Banksas pastebėjo kengūrą, kurią jis savo dienoraščio 1770 m. liepos 12 d. įraše pirmą kartą paminėjo kaip „Kanguru“.

 Sugrįžimas namo 
1771 m. liepos 12 d. Dž. Banksas sugrįžo į Angliją, kurioje iškart išgarsėjo. Jis ketino vykti su Dž. Kuku į antrąją jo kelionę, kuri prasidėjo 1772 m. gegužės 13 d., tačiau iškilo tam tikrų sunkumų dėl Dž. Bankso mokslinių reikalavimų naujame Dž. Kuko laive „HMS Resolution“. Admiralitetas laikė Dž. Bankso reikalavimus nepagrįstais ir be išankstinio įspėjimo atšaukė jo leidimą plaukti. Dž. Banksas nedelsdamas surengė alternatyvią ekspediciją ir 1772 m. liepą kartu su Danieliu Solanderiu laivu „Sir Lawrence“ aplankė Vaito salą, Hebridus, Islandiją ir Orknio salas. Islandijoje jie pakilo į Heklos ugnikalnį, aplankė Didįjį geizerį bei buvo pirmieji mokslininkai lankytojai Stafos saloje, Vidiniuose Hebriduose. Lapkričio mėnesį jie grįžo į Londoną su daugybe botaninių pavyzdžių. 1773 m. kartu su menininku Polu Sendbiu keliavo po pietų Velsą. Grįžęs įsikūrė Londone ir pradėjo ruošti Florilegium. Jis palaikė ryšius su dauguma to meto mokslininkų. 1773 m. gamtininkas tapo Karališkosios Švedijos mokslų akademijos nariu, o 1774 m. buvo išrinktas į Diletantų draugiją. 1778–1797 m. jis buvo šios draugijos sekretorius. 1778 m. lapkričio 30 d. jis buvo išrinktas Karališkosios draugijos prezidentu ir šias pareigas ėjo daugiau nei 41 metus.

1779 m. kovą Dž. Banksas vedė Dorotėją Hagesen ir su ja įsikūrė Soho aikštėje, Londone. Namas buvo gamtininko Londono rezidencija visą likusį jo gyvenimą. Ten jis priimdavo savo laikotarpio mokslininkus, studentus, autorius ir daugybę garbingų užsienio svečių. Jo sesuo Sara Sofija Banks taip pat gyveno šiame name kartu su Dž. Banksu ir jo žmona. Jo bei Karališkosios draugijos bibliotekininkas ir kolekcijų kuratorius buvo D. Solanderis, kurio pareigas vėliau perėmė švedų botanikas Jonas Driujanderis bei britų botanikas Robertas Braunas.

1779 m. Dž. Banksas išsinuomojo 34 akrų Spring Grove dvarą vakarų Londone, kurį jis 1808 m. galiausiai nusipirko. Jame buvo natūralus šaltinis, kuris ir sužavėjo botaniką. Šiam namui Dž. Banksas skyrė daug laiko ir pastangų. Jis nuolat tobulino savo asmeninį botanikos sodą, kuriame augo daugybė įvairių augalų rūšių, kurias jis surinko per savo keliones po pasaulį, ypač po Australiją ir Pietų jūras. Rajonas, esantis aplink dvarą, dar ir dabar vadinamas Spring Grove. Dvaras buvo iš esmės išplėstas ir perstatytas vėlesnių savininkų, o dabar yra Vakarų Temzės koledžo dalis.

1781 m., praėjus trejiems metams po išrinkimo Karališkosios draugijos prezidentu, Džozefas Banksas buvo paskelbtas baronetu. Tuo metu jis tapo neoficialiu karaliaus Jurgio III patarėju Kju karališkųjų botanikos sodų klausimais; šios pareigos oficialiai įtvirtintos 1797 m. Dž. Banksas aktyviai rėmė botaninius tyrimus, siuntė mokslininkus į įvairius pasaulio regionus ir reikšmingai prisidėjo prie to, kad Kju sodai tapo vienu svarbiausių botanikos centrų pasaulyje. Jo iniciatyva Europa susipažino su daugeliu naujų augalų rūšių. Be to, jis rėmė keletą svarbių geografinių ir mokslinių ekspedicijų, tarp jų – Džordžo Vankuverio kelionę į Ramiojo vandenyno šiaurės vakarus ir Viljamo Blajaus ekspedicijas, susijusias su duonmedžio introdukcija Karibų regione. Dž. Banksas taip pat dešimtmetį finansavo Viljamo Smito darbus rengiant pirmąjį visos Anglijos geologinį žemėlapį ir skatino britų botanikų tyrimus Pietų Amerikoje bei Australijoje.

 Naujojo Pietų Velso kolonizacija 
Praleidęs šiek tiek laiko Australijoje, Dž. Banksas ėmė domėtis britų kolonizacija šiame žemyne. Jis buvo didžiausias gyvenvietės įkūrimo Naujajame Pietų Velse šalininkas. 1779 m. Dž. Banksas, kalbėdamas prieš Bendruomenių rūmų komitetą, pareiškė, kad, jo nuomone, labiausiai tinkama vieta priimti nuteistuosius „buvo Botanikos įlanka, Naujosios Olandijos pakrantėje“. Remdamasis bendrais motyvais, jis teigė, jog „nebuvo abejonių, kad toks žemės sklypas kaip Naujoji Olandija, kuris buvo didesnis už visą Europą, suteiks naudingos grąžos“.

Nors Džozefas Banksas tiesiogiai nedalyvavo Australijos kolonijų kūrime, apie du dešimtmečius jis buvo pagrindinis Didžiosios Britanijos vyriausybės patarėjas Australijos klausimais. Jis rūpinosi naudingų augalų introdukcija į žemyną, rėmė kolonijos žemės ūkio ir prekybos plėtrą bei palaikė glaudžius ryšius su Naujojo Pietų Velso valdžia. Dž. Banksas skatino laisvų naujakurių siuntimą į Australiją, dalyvavo skiriant kolonijos gubernatorius ir rėmė svarbius žemyno tyrinėjimus. Jo veikla taip pat prisidėjo prie Australijos gamtos išteklių ir biologinės įvairovės pažinimo Europoje.

 Vėlesnis gyvenimas 
1790 m., kai Dž. Banksas jau buvo Karališkosios draugijos prezidentas, jis susipažino su Aleksanderiu fon Humboltu. Prieš A. Humboltui ir jo kelionės draugui bei bendradarbiui Emė Bonplanui išvykstant į penkerių metų tyrinėjimų ir atradimų ekspediciją, A. Humboltas paprašė suteikti E. Bonplanui britišką pasą, tuo atveju, jei jiedu susidurtų su kariniais britų laivais. Keliaudamas A. Humboltas pasirūpino, kad tuo atveju, jei jų rastus pavyzdžius konfiskuotų britų laivai, jie būtų išsiųsti Dž. Banksui. Dž. Banksas ir A. Humboltas palaikė ryšius iki pat Dž. Bankso mirties. Dž. Banksas padėjo A. Humboltui susipažinti su to meto mokslininkais, kad šie galėtų jam perduoti sukauptas žinias. Abu vyrai tikėjo mokslo internacionalizmu.

1787 m. Dž. Banksas tapo Amerikos filosofijos draugijos nariu, o 1788 m. – Amerikos menų ir mokslų akademijos garbės nariu. Be kitų veiklų, Dž. Banksas 42 metus ėjo Britų muziejaus kontrolės grupės nario pareigas. ​​1794 m. jis buvo Linkolnšyro vyriausiasis šerifas.

Rengdamas oficialią Didžiosios Britanijos misijos į Kinijos imperatoriaus rūmus ataskaitą, jis dirbo su airių botaniku Džordžu Stauntonu. Šiai diplomatinei ir prekybinei misijai vadovavo diplomatas Džordžas Makartnis. Nors Dž. Makartnio misija grįžo į Londoną taip ir negavusi iš Kinijos jokių prekybinių teisių, misiją galima būtų pavadinti sėkminga, nes Dž. Makartnis parsivežė išsamių stebėjimų. Šis kelių tomų darbas daugiausia buvo sudarytas iš lordo Makartnio ir sero Erazmo Goverio, kuris buvo ekspedicijos vadas, misijos metu sukauptų dokumentų. Dž. Banksas buvo atsakingas už šio oficialaus įrašo iliustracijų parinkimą ir išgraviravimą.

1795 m. liepos 1 d. Džozefas Banksas buvo apdovanotas Bato ordinu. 1815 m. pertvarkius ordiną, jis tapo Didžiojo Kryžiaus ordinu.

XIX a. pradžioje Dž. Bankso sveikata ėmė silpti ir kiekvieną žiemą jis susirgdavo podagra. Nuo 1805 m. jis praktiškai nebevaikščiojo, o į susitikimus turėjo būti atvežamas vežimėliu. Vis dėlto, jo protas išliko kaip niekad aštrus. Beveik visą savo gyvenimą jis buvo Antikvarų draugijos narys, o vėlesniais metais susidomėjo archeologija. 1808 m. Dž. Banksas tapo Edinburgo Vernerio gamtos istorijos draugijos garbės nariu. 1809 m. jis tapo Nyderlandų karališkojo instituto asocijuotu nariu. 1809 m. jo draugas amerikiečių keliautojas Aleksanderis Henris paskyrė jam savo kelionių knygą. 1819 m. Fadėjus Belingshauzenas savo pirmosios Rusijos Antarkties ekspedicijos metu trumpam sustojo Anglijoje, kur jis susitiko su Džozefu Banksu. Dž. Banksas aprūpino rusus knygomis ir diagramomis, reikalingoms jų ekspedicijai. 1820 m. gegužę jis padavė pareiškimą dėl atsistatydinimo iš Karališkosios draugijos prezidento pareigų, bet tarybos prašymu jį atsiėmė. Jis mirė 1820 m. birželio 19 d. Spring Grove dvare, Londone, ir buvo palaidotas Šv. Leonardo bažnyčioje, Hestone. Kartu su žmona Dorotėja, Dž. Banksas vaikų neturėjo.

 Palikimas 
Džozefas Banksas rėmė tarptautinį mokslinį bendradarbiavimą ir palaikė ryšius su žemyninės Europos mokslininkais net Napoleono karų laikotarpiu. Jo vardu pavadinta nemažai geografinių objektų Ramiojo vandenyno regione ir kitur pasaulyje, liudijančių jo reikšmę pasauliniams tyrinėjimams.

Kanberos Bankso priemiestis, Bankso rinkimų apygarda ir Sidnėjaus priemiesčiai Bankstaunas, Banksija ir Banksmedou yra pavadinti jo vardu. Jo vardu taip pat pavadintas šiaurinis Botanikos įlankos kyšulys.

Dž. Bankso atvaizdas buvo pavaizduotas ant popierinio 5 Australijos dolerių banknoto nuo jo įvedimo 1967 m. iki 2001 m., kai banknotas buvo pakeistas nauja polimerine medžiaga.

1986 m. Dž. Bankso portretas buvo pavaizduotas ant Australijos pašto išleisto pašto ženklo.Australian 90c postal stamp . JPG image.

1989 m. Linkolne, Anglijoje, buvo atidaryta Sero Džozefo Bankso oranžerija. Jos šiltnamyje buvo auginama daug augalų iš viso pasaulio, susijusių su Dž. Bankso kelionėmis, įskaitant ir kelionę į Australiją. 2016 m. oranžerija buvo perkelta į Vudsaido laukinės gamtos parką ir pavadinta „Endeavour“. Linkolno katedroje jo garbei buvo pakabinta atminimo lentelė. Dž. Banksas taip pat buvo Bostono miesto, Linkolnšyro grafystėje, registratorius. Jo portretas, kurį 1814 m. nutapė anglų dailininkas Tomas Filipsas, buvo užsakytas Bostono korporacijos, kaip duoklė žmogui, kurio „protingas ir aktyvus darbas pagerino ir praturtino šį rajoną ir kaimynystę“. Komisijai tai kainavo 100 ginėjų. Portretas šiuo metu kabo Bostono Gildijos muziejuje.

Siekiant paminėti Dž. Bankso gyvenimą, Hornkaslo miestelyje, Linkolnšyre, buvo įkurtas Sero Džozefo Bankso centras. Hornkaslas yra už kelių mylių nuo Dž. Bankso Revesbio dvaro. Centre laikomi gamtininko tyrimų įrenginiai, taip pat yra sodas, kuriame galima apžiūrėti ir įsigyti retų augalų.

Sidnėjaus priemiestyje Revesbyje yra įsikūrusi Sero Džozefo Bankso vidurinė mokykla.

2011 m., Čelsio gėlių parado metu, Melburno karališkieji botanikos sodai paminėjo istorinį ryšį tarp Dž. Bankso ir botaninių floros bei faunos atradimų jo kelionėje į Pietų Ameriką, Taitį, Naująją Zelandiją ir Australiją metu. Parado metu Melburno sodai pasirinko Australijos temą. Dizainas laimėjo aukso medalį.

1911 m. Londono grafystės taryba Dž. Bankso namą Soho aikštėje pažymėjo mėlyna atminimo lentele. 1938 m. ji buvo pakeista stačiakampe akmenine atminimo lentele, vaizduojančia Dž. Banksą ir škotų botanikus Deividą Doną, Robertą Brauną bei Linėjaus draugijos susitikimus.

Dž. Banksas figūruoja istoriniame Čarlzo Nordhofo ir Džeimso Normano Holo romane „Baunti maištas“ (). Jis trumpai pasirodo istoriniame Patriko O'Brajano romane „Post Captain“. Jis taip pat vaizduojamas 2013 m. bestseleriu tapusiame Elizabet Gilbert romane „Visų daiktų parašas“ () ir yra pagrindinis veikėjas 2005 m. Martino Deviso romane „Burtininko paukštis“ ().

2015 m. Perte, Vakarų Australijoje, atidaryta vidurinė mokykla, pavadinta Džozefo Bankso vardu.

<div class="notice metadata" style="text-align:left; border-top:2px #ddd solid; border-bottom:2px #ddd solid;">Standartinis autoriaus trumpinys Banks yra naudojamas nurodyti šį asmenį kaip autorių, cituojant lotynišką binomą<div class="notice metadata" style="text-align:left; border-top:2px #ddd solid; border-bottom:2px #ddd solid;">

 Dž. Bankso rankraščiai 
1820 m., po Dž. Bankso mirties, jo „laiškų ir rankraščių lobynas“ buvo perduotas serui Edvardui Načbuliui, jo žmonos sūnėnui. 1828 m. pastarasis perdavė laiškus Britų muziejui, bet pasiliko likusius rankraščius, tikėdamasis, kad bus parašyta oficiali gamtininko biografija. Po E. Načbulio ir jo žmonos mirties laiškai ir rankraščiai buvo perduoti jų sūnui Edvardui Načbuliui Hagesonui, kuris pasiūlė juos parduoti Britų muziejui, tačiau šis atsisakė juos įsigyti. Po šio „liūdnai pagarsėjusio“ sprendimo Naujojo Pietų Velso generalinis agentas seras Solas Samuelis išleido nurodymus įsigyti didelę dalį rankraščių, kurie dabar yra Naujojo Pietų Velso valstijos bibliotekos Braburno kolekcijos dalis. 1886 m. kovą ir balandį likę rankraščiai buvo parduoti Londono aukcione. Vienas iš laimėtojų buvo australų kolekcionierius Edvardas Peterikas. Daugelis jų dabar yra laikomi Australijos nacionalinėje bibliotekoje. Per XX a. Australijos nacionalinė biblioteka toliau pirko Dž. Bankso laiškus ir rankraščius, kai tik šie pasirodydavo rinkoje.

 Internetinis archyvas 
Savo „Endeavour“ dienoraštyje Dž. Banksas užrašė 30 savo gyvenimo metų. Dauguma jo laiškų, sąskaitų faktūrų, žemėlapių, regalijų ir akvarelės piešinių dabar suskaitmeninti ir laikomi Naujojo Pietų Velso valstijos bibliotekos interneto svetainėje. Šioje turtingoje kolekcijoje yra 8 800 aukštos kokybės skaitmeninių vaizdinių.

 Šaltiniai 

Kategorija:Anglijos keliautojai
Kategorija:Jungtinės Karalystės botanikai