Linksnis

Linksnis – kalbos dalių galūnių kaitymas, kurį sąlygoja tam tikros kalbai būdingos gramatinės funkcijos sakinyje.Frede, Michael (1994). „The Stoic Notion of a Grammatical Case“. Bulletin of the Institute of Classical Studies. 39: 12, 13–24. doi:10.1111/j.2041-5370.1994.tb00449.x. JSTOR 43646836. Kai kuriais atvejais linksniai ilgainiui supanašėja, šis fenomenas vadinamas sinkretizmu.Clackson, James (2007). Indo-European linguistics: an introduction. Cambridge University Press. ISBN 9781139467346.

Tokios kalbos, kaip lotynų, tamilų, suomių, rusų ar vokiečių pasižymi išplėstinėmis linksnių sistemomis, kurioms būdingas daiktavardžių, įvardžių, būdvardžių sakinyje linksniavimas. Linksnių skaičius gali būti labai įvairus: persų kalba turi du linksnius, dabartinė anglų kalba teturi tris linksnius, senovėje turėjo penkis. Torlakų bei arabų kalbos šiuo metu turi tris linksnius; vokiečių, airių, islandų, modernioji graikų – keturis; rumunų bei senovės graikų – penkis; bengalų, lotynų, rusų, slovakų, slovėnų, ir turkų – šešis; armėnų, čekų, sakartvelų, lenkų, serbų, kroatų, ukrainiečių – septynis; mongolų, sanksrito, tamilų, grenlandų – aštuonis; asamų – dešimt; baskų – trylika; estų – keturiolika; suomių – penkiolika; vengrų – aštuoniolika; vepsų kalba – dvidešimt keturis; cezų – šešiasdešimt keturis linksnius. Šiuo metu bendrinės latvių bei lietuvių kalbos turi septynis linksnius, tačiau anksčiau senoji lietuvių turėjo dešimt linksnių.

 Istorija 
Įprastai laikomasi požiūrio, kad senovės graikai buvo vieni pirmųjų, kurie pradėjo analizuoti žodžių formas savo kalboje – apie tai liudija išlikę senovės graikų lyrinės poezijos Anakreono darbų fragmentai. Vis dėlto itin abejojama, ar senovės graikai išties suprato, kas yra linksniai. Žinoma, jog gramatinius linksnius pirmąkart pripažino stoikai bei Peripatetinės mokyklos filosofai.Michael, Ian (2010-06-10). English Grammatical Categories: And the Tradition to 1800. ISBN 9780521143264. Šias mąstytojų įžvalgas vėliau vertino Aleksandrijos bibliotekos filologai.Frede, Michael (1994). „The Stoic Notion of a Grammatical Case“. Bulletin of the Institute of Classical Studies. 39: 13–24. doi:10.1111/j.2041-5370.1994.tb00449.x. JSTOR 43646836.

 Linksnių hierarchija 
Linksniai gali būti rikiuojami pagal žemiau pateiktą hierarchinę sistemą. Sistema kartu nurodo, jog kalba, nepasižyminti kuriuo nors paminėtu linksniu dažniausiai kartu neturi ir visų likusių linksnių, kurie seka po jo dešinėje pusėje:Blake, Barry J. Case. Cambridge University Press: 2001.

 vardininkas → galininkas ar ergatyvas → kilmininkas → naudininkas → vietininkas → abliatyvas ir/ar įnagininkas → kiti.

Tačiau tai tėra tendencija. Pavyzdžiui, vidurio vokiečių tarmės – kelniečių bei liuksemburgiečių – pasižymi naudininku, bet neturi kilmininko. Airių kalboje galininkas nunyko, o naudininkas–vietininkas išliko atskiri, išlaikytas kilmininkas bei šauksmininkas. Daugelyje indoarijų kalbų galininkas, kilmininkas ir naudininkas patapo vieniu, bet didelė dalis kalbų yra išlaikiusios šauksmininką, vietininką bei abliatyvą.

 Taip pat skaitykite (įvairūs linksniai) 

 Abesyvas
 Abliatyvas
 Absoliutyvas
 Adesyvas
 Adityvas
 Aliatyvas
 Aproksimatyvas
 Deliatyvas
 Egresyvas
 Eksesyvas
 Ekvatyvas
 Eliatyvas
 Esyvas
 Esyvas-formalis
 Esyvas-modalis
 Ergatyvas
 Finalis
 Formalis
 Galininkas
 Iliatyvas
 Įnagininkas
 Įnagininkas-komitatyvas
 Inesyvas
 Instruktyvas
 Kauzalis-finalis
 Kilmininkas
 Komitatyvas
 Liatyvas
 Modalis 
 Naudininkas
 Partityvas
 Proliatyvas
 Subliatyvas
 Superesyvas
 Šauksmininkas
 Terminatyvas
 Transliatyvas
 Vardininkas
 Vietininkas

 Išnašos 

Kategorija:Linksniai
Kategorija:Gramatinės kategorijos