Senoji vokiškoji mokykla

Senoji vokiškoji mokykla – tai viena iš šachmatų kompozicijos krypčių, kurios principų laikėsi grupė šachmatų kompozitorių (ne tik vokiečių), kūrusių  nuo XIX a. septintojo dešimtmečio iki XX a. pradžios.

Senosios vokiškosios mokyklos atstovai svarbiais uždavinių bruožais laikė: sprendimo sunkumą, sudėtingumą ir kombinacijų grožį. Jie teigė, kad uždaviniams būtini gryni ir taupūs matai, pagrindiniuose variantuose – tykūs ėjimai; neleistinos trumpos ir grubios grėsmės; būtini variantai su klaidinančiais pėdsakais, artėjant sprendimo pabaigai ėjimai turėtų stiprėti, efektingos baltųjų figūrų aukos pagrindiniuose variantuose ir t. t.

Buvo laikoma, kad šių reikalavimų realizavimui geriausiai tinka 4-ar 5 ėjimų uždaviniai. Dviejų ėjimų uždavinys, kaip per daug trumpas ir nepakankamas kombinaciniam sumanymui įgyvendinti iš vis buvo atmetamas. 

 Istorija 
{{ ŠachmatųLentaMaža|=
| tleft
|Emilis Leonardas Pradinja Recueil  1883 |= 
8 | |nl| |kl| | | | |=
7 | | |nl| | | | | |=
6 | |pd| | | | | | |=
5 | |pd| | | |bl| | |=
4 | |pl| | | | |rl| |=
3 | |pl| | |kd| |bl| |=
2 | | | | | | | |pl|=
1 | | | | | | | | |=
   a  b  c  d  e  f  g  h  
|#4 Tiesioginis matas. Taupusis matas
1.Bd4! K×d4 2.Žd5 K×d5 3.Žc6 K×c6 4.Re4#

1...Kf3 2.Žd5 Ke2 3.Žf4+ Ke3/Kf3 4.Bd3# (3...Kf1 4.Bd1#)

1...Ke2 2.Žd5 Kf3 3.Žf4 Ke3 4. Bd3# (2….Kf1 3. Žf4 Kg1 4. Bd1)#
}}

Mokykla gavo savo pavadinimą, atsižvelgus į tai, kad  apie 50 metų jos idėjos šachmatų uždavinių kūrybos klausimais bei uždaviniai, buvo spausdinami ir nagrinėjami, dar 1846 m. įkurtame,  vokiečių  šachmatų žurnale „Deutsche Shachzeitung“, nors mokyklos kompozitoriai buvo ne vien vokiečiai:

Johanas Bergeris (Johann Nepomuk Berger (1845-1933)) ir Konradas Bajeris ((Konrad Bayer 1828-1897) – austrai, iš Vienos buvo Konradas Erlinas  (((Konrad  Erlinger (Erlin-slapyvardis)  (1856 –1944)), Maksas  Feiglas  (Maximilian Israel Feigl (1871-1942))
  Otomaras Nemo ( Othmar Nemo (1861-1942)). 

Mokykla turėjo sekėjų ir kitose šalyse, tai: Jėspa Jespersenas  (Karl Lorenz Jesper Jespersen (1848-1914 )) iš Danijos, Emilis Pradinja (Émile Léonard Pradignat (1844-1912)) iš Prancūzijos ir kt. 

Dėl įvairių šalių indėlio bandyta vadinti Kontinentine mokykla, bet tai neprigijo, kadangi daugelis vokiečių vedančių kompozitorių, tapdami Vokietijos šachmatų sąjungos kompozicijos sudarymo turnyrų trijų keturių ėjimų uždavinių prizininkais, įnešė svarų indėlį, kuriant pripažintus ir kitose šalyse (išskyrus Bohemija ir Angliją) vertinamus uždavinių  kūrybos standartus.

Senosios vokiškosios mokyklos vystymasis vyko dviem skirtingais: pradinio ir suklestėjimo etapais (antroji XIX amžiaus pusė).

Pradininku laikomas Konradas Bajeris. Jis tobulai derino daugelį kompozicinių elementų. Turtingas turinys, taisyklingi matai, tykūs ėjimai, aukojamos figūros puošė sunkius ir sudėtingus jo keturių ar penkių ėjimų uždavinius. 

Daugelio ėjimų uždaviniai, turėję išskirtinius pagrindinius variantus, buvo jo mėgstamas žanras. Jie tapo tolesnės šachmatų uždavinių kompozicijos plėtros sektinais pavyzdžiais.

Johanas Kotcas (Johannes Kohtz (1843-1918)) ir Karlas Kokelkornas (Carl Kockelkorn (1843-1914)) buvo aktyvūs vokiškosios mokyklos propaguotojai, o teorinius  pagrindus pateikė Filipas fon Kletas (Maximilian Philipp Friedrich von Klett (1833 - 1910),  iškeldamas į pirmą vietą  šachmatų uždavinio sprendinio sunkumą, sudėtingumą ir kombinacijų grožį.

Johanas Bergeris, tobulindamas vokiškąją mokyklą, 1884 m.  sudarė kodeksą šachmatų kompozitoriams  iš 9 taisyklių. Jos buvo reikalingos uždavinių sudarymo konkursuose ir apie 20 metų mokyklos įtakos zonoje tarnavo teisėjams, vertinusiems konkursui pateiktus šachmatų uždavinius.  Шахматный  словарь. М: Физкулура и спорт, 1964. – С.559.

J. Kotcas ir K. Kokelkornas

J. Kotcas ir K. Kokelkornas ankstyvojo laikotarpio (1861-1868) m. knygoje „101 rinktinis šachmatų uždavinys“(išleista 1875 m.)
dėstė, kad „uždavinio kombinacija turi dominti ir žaidėjus praktikus‘‘, o taip pat mintis, apie matų švarumą, ekonomiškumą. Jie suformuoja teiginį: „ Kiekvieno uždavinio šerdimi turi būti  idėjinis variantas, kuriam pavaldūs papildomi variantai. Jei idėjinis variantas turi šalutinį sprendinį, uždavinio vertė smunka ir jis žlunga". Taip pat: „neteisinga uždavinį vertinti kaip visų variantų visumą“ Tai vienas iš principinių vokiečių ir anglų šachmatų kompozitorių skirtumų.

Knygoje nagrinėjama: variantų kokybės, tykių ėjimų, sprendinio sunkumų bei paskutinių ėjimų svarba.  „Silpna pradžia gali būti pateisinama, jei po to seka puiki pabaiga; silpna pabaiga net ir prie geros pradžios, palieka prastą įspūdį.“ 

Nors autorius žinome kaip senosios vokiškosios mokyklos pagrindėjus,  vėliau  jie prisidėjo prie tolimesnės šachmatų uždavinių kompozicijos plėtros: 1903 m. Potsdame išleidę knygą " Indiškoji problema" (Das Indische Problem), davusią pradžią loginės šachmatų mokyklos formavimuisi.

 F. Kletas 

Senosios vokiečių mokyklos formavimuisi įtakos turėjo žymus to meto  šachmatų kompozitorius Filypas Frydrichas Kletas . Jis savo nuostatas dėl šachmatų kompozicijos plėtros išdėstė 1878 m. Leipcige išleistame rinkinyje Schachoprobleme kur  daug dėmesio skyrė uždavinio turiniui. 

Jo nuomone uždavinio kombinacija turi būti taisyklinga ir turėti vienintelį sprendinį. Kombinacijos vertę lemia jos sudėtingumas ir grožis, sudėtingumo esmė slypi: minties gilumoje, sunkiai randamame sprendinyje. Tai priklauso nuo ėjimų pobūdžio.  

Teigiamu privalumu laikomi ėjimai, kurie vyksta toli nuo priešininko karaliaus, o neigiamu – kai puolama, kertant figūras. Gražiu ėjimu laikomas baltųjų figūrų aukojimas, blogu – paralyžiuojantis aktyvias juodųjų figūras. Pirmenybė teiktina ėjimams be šachų. Kombinacijos grožis neatskiriamas nuo jos įvykdymo. Mato pozicijos turėtų būti taupios, joms pasiekti reiktų pasitelkti visas baltųjų figūras. F. Kletas pateikė galimų taisyklingų matų analizę. 

Šių kūrybinių principų jis laikėsi savo kurtose kompozicijose, kuriose sunkiai randamas slaptas žaidimo planas, o netikėti ėjimai daro jo uždavinius sunkiai išsprendžiamus.

J. Bergeris  

Johanas Bergeris tiksliausiai ir geriausiai vokiečių mokyklos reikalavimus suformulavo  knygoje “Šachmatų uždavinys ir jo kūrimo menas” (Das Schachproblem und dessen kunstgerechte Darstelllung''),  išleistoje 1884 m.,

Knyga turėjo tris dalis: teorinę, kur buvo išdėstyti uždavinio kompozicijos pagrindai ir reikalavimai meniškumui; praktinės dalies, susidedančios iš 100 autoriaus rinktinių uždavinių ir analitinės, skirtos rinkinio uždavinių struktūros nagrinėjimui. Paskutinėje dalyje, iliustruojant autoriaus uždaviniais iš rinkinio, buvo aptartos  devynios  taisyklės, kuriantiems šachmatų uždavinius: 

 dvi pirmosios buvo dėl pagrindinio varianto ir mato grynumo bei taupumo reikalavimų;
 trečia – sprendinyje būtinai turi būti tykių ėjimų;
 ketvirta – dėl įžanginio ir viso sprendinio ėjimų skaičiaus;
 penkta - laikė neleistinomis trumpas, grubias ir forsuotas grėsmes. Pirmas ėjimas turi padėti pasiruošti slaptam idėjiniam žaidimui;
 šešta - rekomendavo padidinti uždavinio sprendimo sudėtingumą: plėsti variantų skaičių, kurti klaidinančius pėdsakus;
 septinta – siūlė pamažu stiprinti sprendinio ėjimus;
 aštunta – apie tokį sumanymo ir idėjų pasirinkimą, kuris leistų pagrindiniame žaidime įvykdyti ankstesnių taisyklių suformuluotus reikalavimus.
 devinta – reikalavo pirmykštės padėties legalumo.

Šių taisyklių laikymasis atsispindi ir J. Bergerio kūryboje. Tai sunkus pagrindinis variantas, kurį sudaro sudėtingi ėjimai, baltųjų figūrų aukos, taisyklingi matai, papildomi variantai, apsunkinantys sprendimo paiešką, pirminės figūrų padėties artumas praktinės partijos pozicijai ir t. t.Antanas Vilkauskas. Šachmatų kompozicijos pagrindai. Vilnius: Mintis, 2002.— P. 49-50.

 Uždavinių sudarymo konkursai
Žymų indėlį populiarinant  ir įgyvendinant vokiškosios mokyklos idėjas įnešė uždavinių sudarymo konkursai, kurie vykdavo kas dveji metai kartu su Vokietijos šachmatų sąjungos suvažiavimais: Leipcige 1879; Berlyne 1881; Niurnberge 1883; Hamburge 1885; Frankfurte prie Maino 1887; Vroclave 1889; Dresdene 1892. Į pirmąjį konkursą buvo siunčiami: trijų, keturių ir penkių ėjimų uždaviniai, o visuose likusiuose, išskyrus 1883 m., kur  buvo ir 5 ėjimų sekcija, atskirai  į trijų ir keturių ėjimų uždavinių atskiras sekcijas. 

J. Kotcas ir K. Kokelkornas konkursuose, kur jie dalyvaudavo teisėjais, konkursų ataskaitose ir teoriniuose straipsniuose populiarino vokiškosios mokyklos idėjas. 

 Uždaviniai

J. Kotco ir K. Kokelkorno uždavinio pagrindiniame variante 1.Rb8 dc 2. Vc8 Kd4 3.Vc3+ Kxc3 4. Re5#, ar 3….Ke4 4. Vd3# arba 2… Ke4 3. Vf5+ Kxf5 4. Rd3# po dviejų pirmųjų ėjimų seka kombinacijos su valdovės auka ir po to - taisyklingieji matai. Papildomi variantai 1…Ke4 2.Vg6+ Kf3 Vxd3+, 1….Kd4 (RXc2) 2 Kd8  Kc5 3. Ve5+ ir t. t.

Jei pagrindine idėja laikyti valdovės auką ir sekusius taisyklinguosius matus, tai idėjai išreikšti pakaktų trijų ėjimo uždavinio. Išeitų, kad  pirmas ėjimas - perteklinis, pažeidžiantis J. Bergerio 4-ąją taisyklę, tačiau tai  ne visai taip, nes tai – nelengvai aptinkamas tykusis ėjimas, apsunkinantis sprendinio paiešką, o tokius  skatina trečioji taisyklė.

Filipo von Kleto uždavinio pradinė, artima praktinei partijai, padėtis nesiunčia jokių ženklų, kaip jį išspręsti. Suspausta juodųjų karaliaus padėtis gali kelti minčių, kad ten jį ir reikia matuoti. Tačiau sprendime karalius matuojamas b7,  arba f3 laukeliuose.

1. Ža4 sukuria grėsmę 2. Žd4+ 3. Bc5+. Pagrindinis variantas susidaro po 1…Kd5. Dabar negalima 2. Žb6#, nes karalius ištrūks per laukelį e4. Negalima ir 2. Žc3+ dėl 2…Kxc6. 

Skubėti su žirgais neverta, reikia išlaukti ir pažiūrėti kur eis juodųjų karalius 2. Bb1. Manevras nesuprantamas, bet tik jis veda į tikslą. Jei 2…Kxc6 seka netikėtas 3. Žb6 ir po 3…Kb7 seka taisyklingasis matas 4. Ža5#. 

Karalius matuojamas ir po  2…Ke4 3. Žc3+ Kf3 4. Bf1#

J.N. Bergerio uždavinyje pirmasis ėjimas sukelia grėsmę 2 Vxh6+ Kxd5 3.Rc6+, jei 2….f6 3.Žf4+.
Pagrindinis variantas susidaro, kai karalius kertą bokštą 1…Kxd5 po jo seka tykus baltųjų ėjimas 2. Žxf7. Gresia 3. Ve5#, o jei 2....Rd4, seka valdovės auka 3. Ve4+ su dviem sekančiais taisyklingaisiais matais 3...fe 4. Žf4#,arba 3....Kxe4 4. Rc6# . Jei karalius traukiasi, kitas taisyklingasis matas po 2...Ke6 3. Ve5+ Kxf7 4. Ve8#. Dar vienas taisyklingasis matas skelbiamas po 1...Re3 2. Vxe3 f4 3.Žc4+ fe 4 Be5#.

Tęsiniai: 1…Žd6 2. Bxd6 Ke7 (2...Kxd6 3. Žg6+) 3. Kc6+ Kf8 4 Bd8#,  1. Ža5 (d8) 2.Rd7+ Kxd5 3.Žf6+ Kd6 4. Žg6(c6)# ar 2…Ke7 3.Vh4+ baigiasi grynaisiais matais.Е.Умнов. Немецкая школа. Шахматная задача XIX  века. М: Физкулура и спорт, 1960. – С.117 
{|

|width="33%" |

|width="33%" |

|width="33%" |

|width="33%" |

Šaltiniai

Išorinės nuorodos
K. Bajerio uždaviniai
J. Kotco  ir K. Kokelkorno uždaviniai
F. Kleto uždaviniai
 Johano N. Bergerio uždaviniai

Kategorija:Šachmatų kompozicija