Pynimas

Pynimas – technologija, leidžianti iš augalinės kilmės lanksčių medžiagų (medžių vytelių, plėšų, šaknų, balanų, karnų, šiaudų grįžčių, palmių lapų) gaminti krepšius, demblius, baldus, skrybėles, varžas ir kt. namų apyvokos, žvejybos reikmenis. Pinama stačiu arba smailiu kampu.

Jau neolite buvo vejamos virvutės, pinami dembliai, krepšiai, varžos. Daugelis tautų senovėje pindavo pastatų sienas. Pynimas buvo viena iš seniausių tekstilės technologijų iki atsirandant audimui. Iš augalinio pluošto pintais dembliais buvo apsisiaučiama, pintose rezginėse gabenami ir laikomi daiktai. Pynimo amato išvystymas leido atsirasti audimui.

Seniausi pinti dirbiniai (krepšiai) žinomi iš 5500–5000 m. pr. m. e. (Egipte, Mesopotamijoje ir Palestinoje). Faraono Tutanchamono kapavietėje (XIV a. pr. m. e.) rastos dvi gerai išsilaikiusios pintos kėdės. Pynimas buvo plačiai paplitęs Antikoje Viduržemio jūros pakrantėse, vėliau paplito po Europą. Kraštuose, kur aprangai naudoti gyvūnų kailiai ir odos, pynimas nebuvo toks paplitęs, nors inuitai ir aleutai iš jūržolių pynė indus, kepures, demblius.

Senovinės tekstilės tradicijos pinant išlikę iki mūsų dienų. Tarp tokių pavyzdžių yra pandano plaušo dembliai Polinezijoje (pvz. ie toga, taovala), papuasų pintos rezginės (nokenai) ir kt. Pynimas ir dabar plačiai paplitęs liaudies menas ir amatas daugelyje Afrikos, Okeanijos, Amerikos, Pietryčių Azijos tautų, kur pinti dirbiniai plačiai naudojami buityje. Kitur pynimas likęs labiau kaip tautodailės šaka, vystoma daugiausia gaminant suvenyrus.

 Lietuvoje 
Lietuvoje pinama iš karklų, žilvičių vytelių, lazdyno plėšų, eglių ir pušų šaknų, pušies balanų, rugių šiaudų grįžčių, liepos karnų. Pinama su yla, peiliu, adikliu spiraliniu arba kryžminiu būdais. Iš šiaudų grįžčių su lazdyno plėšomis, karklų vytelių arba šaknų spiraliniu būdu pinamos bamblės, sėtuvės, kraitelės smulkiems drabužiams sudėti, duonkubilių antvožai, cilindro pavidalo arba pūstų šonų pintinėlės. Iš eglišakių arba lazdynų kryžminiu būdu pinamos įvairios pintinės, iš vytelių ir plačių pušies balanų – doklai, iš lazdyno plėšų, karklų – kretilai, bučiai, baldai – staliukai, kėdės, krėslai, pakabinamieji lopšiai kūdikiams.

Iki XX a. pr. pintus dirbinius gaminosi patys valstiečiai, nors jau nuo XIX a. pab. kūrėsi pynimo dirbtuvės (pvz., Tado Daugirdo – Plembergo dvare). 1928 m. pynimo pradėta mokyti akluosius, nuo 1944 m. Aklųjų draugijos įmonė gamino pintus dirbinius pardavimui. Dailiuoju pynimu rūpinosi Liaudies meno draugija. Dabar pramoniniu būdu gaminami daugiausia pinti baldai, krepšiai. Įvairius suvenyrinius dirbinius gamina tautodailininkai, amatininkai. Musteikos kaime kasmet rengiama pynimo stovykla. 

 Pynimo kultūra Lenkijoje 

Pynimo tradicijos Lenkijoje (, ) 2025 m. buvo pripažintos nematerialiuoju pasaulio paveldu.

Kaip ir kitur Rytų Europoje, Lenkijoje nuo seniausių laikų pinama iš žilvičio vytelių (), pušies šaknų, šiaudų ir liepos žievės. Medžiaga yra specialiai suminkštinama. Gali būti gaminami įvairūs namų apyvokos daiktai, tokie kaip krepšiai, lopšiai, baldai, skrybėlės, bet taip pat ir dekoratyviniai meno kūriniai.

Ypač gerai išlikusios pynimo tradicijos Pakarpatėje (Rudnikas prie Sano) ir Didžiojoje Lenkijoje. Novi Tomišlio mieste yra Pynimo tradicijų muziejus (). Poznanėje vyksta Pynėjų festivalis.

Dabartinėje Lenkijoje tai yra gyva tradicija perduodama iš kartos į kartą ir praktikuojama įvairių lyčių ir amžiaus žmonių. Dalis jų pina laisvalaikiu, kiti yra sertifikuoti profesionalai. Egzistuoja daug pynėjų organizacijų, kurios organizuoja mokymus, kūrybines dirbtuves, kad tradicija būtų tęsiama. Nuo XIX a. pynimo technologijos dėstomos ir mokyklose bei universitetuose.Basketry traditions 

 Susijusios pasaulio paveldo tradicijos 
 Nokenas, tradicinis pintas Papua krepšys (2012, , reikalingas apsaugos)
 Ugandos medžio žievės audiniai (2015, )
 Ie toga (2019, )

 Šaltiniai 

Kategorija:Amatai
Kategorija:Tautodailė