Nihonga

Nihonga (, ) – piešiniai, nupiešti naudojantis technikomis, kurios Japonijoje naudojamos nuo senovės laikų. Šis terminas pradėtas vartoti norint atskirti japoniško stiliaus piešinius, nuo vakarietiško stiliaus tapybos, vadinamo joga (jap. 洋画 yōga, liet. Vakarietiško stiliaus piešiniai).Editorial committee for A Dictionary of Japanese Art Terms, 1990. A Dictionary of Japanese Art Terms. Tokyo: Tokyo Bijutsu Co. Ltd. Tai yra Japonijos modernizacijos dalis, kuri prasidėjo Meidži periodu (jap. 明治時代 Meiji-jidai 1868–1912). Jos tikslas buvo apsaugoti tradicijas Japonijos mene ir sukurti modernų kultūrinį identitetą.Reiko, T., 2002. Nihonga. Encyclopedia of contemporary Japanese culture. London: Routledge. p.329-330. Terminas nihonga pažodžiui verčiasi japoniško stiliaus piešiniai.

 Istorija 
miniatiūra|273x273px|
Naktis Pietų jūroje, 1944, Nacionalinis modernaus meno muziejus, Tokijas, Jokojama Taikan
Tokugavos šiogūnato (jap. 徳川幕府 Tokugawa bakufu) vykdyta izoliacijos politika privedė prie rimtų pasekmių nacionaliniame, ir kartu, tarptautiniame lygyje. 1853 po ilgų debatų šiogūnas pasirašė Jungtinių Amerikos valstijų prezidento pasiūlytą sutartį. Greitai panašios sutartys buvo pasirašytos ir su Anglija, Rusija ir Nyderlandais. Užsienio jėgos galvojo, kad japonų kultūra yra primityvi ir neverta pagarbos, todėl japonai siekdami įrodyti, kad jų kultūra yra lygi be kokia kitai, manė, kad jų kultūra turi būti identiška Vakarų kultūroms. Norėdami atremti nepaprastai didelį susidomėjimą iš vakarų atkeliavusia kultūra, didelė dalis intelektualų bendruomenės siekė atkreipti dėmesį į nacionalizmą. Šie lojalistai taip siekė, kad Japonija būtų laikoma lygiaverte tarptautinėje politikos arenoje ir jie tikėjo, kad tai gali būti pasiekta viešinant ir puoselėjant tautines tradicijas.Noma, S., 1966. The Arts of Japana. Late Medieval to Modern. Tokyo: Kodansha International Ltd.

Prie šio nacionalinio meno išsaugojimo daug prisidėjo Ernestas Fenolosa, amerikiečių profesorius, kuris skatino Japonijos meno pripažinimą vakaruose, ir Okakura Kakuzo (jap. 岡倉 覚三 Okakura Kakuzō) arba Okakura Tenšinas (jap.岡倉 天心 Okakura Tenshin), žinomas dėl savo pastangų atgaivinti ir apsaugoti tradicines Japonijos meno formas. Fenolosa ir Okakura globojo Japonijos meno istorijos studijas ir nudirbo neįkainojamą darbą autentifikuojant ir kataloguojant daugelį iki Meidži periodo sukurtų meno kūrinių, taip pat, Fenolosa tęsė pirmosios angliškai parašytos Japonijos meno istorijos kūrimą. Abu šie vyrai bendradarbiavo įkuriant Tokijo vaizduojamųjų menų mokyklą (jap. 東京美術学校 Tōkyō Bijutsu Gakkō), mokyklą kurti japoniško stiliaus piešiniams.Mason, P., 1993. History of Japanese art. New York: Abrams.

Nepaisant nihongos krizės, kuri pradėjo ryškėti pokario Japonijoje, po 1945 metų, Nihonga išlieka labiausiai atpažįstama ir populiariausia meno forma šiandien, vis dar džiugindama dideles meno mėgėjų auditorijas meno parodose.

Tenmjoja Hisaši (jap. 天明屋尚 Tenmyouya Hisashi), moderniosios Japonijos tapybos atstovas, 2001 metais suformulavo modernaus meno koncepciją neo nihongą, kaip priešpriešą pačiai nihongai ir tradicinėms tapymo medžiagoms, tokioms kaip natūralus mineralų pigmentai, klijai ir rašalas. Neo nihonga yra kaip naujas žanras, kuris naudoja kitas meždiagas, tokias kaip akriliniai dažai, tačiau išsaugomos japoniškai tapybai būdingos charakteristikos, pavyzdžiui tradicinės japoniškos linijos, simboliai ir žaismingi elementai. Tačiau neo nihonga nėra visiškai nėra atsiskyrusi nuo japoniškosios tradicijos. Neo nihonga yra tradicijos dalis ir siekia ją tobulinti toliau.Tenmyouya H., Neo Nihonga (Neo Japanese-style painting). [internete] Prieiga per internetą: <http://tenmyouya.com/biography/profile.html > [žiūrėta 2017 m. spalio 30 d.].

 Piešimo medžiagos 
 Nihonga stiliaus piešiniai dažniausiai piešiami ant šilko arba ant vaši (jap. 和紙 washi), tradicinio japoniško popieriaus, gaminamo rankomis, naudojant tradicines technikas. Šio medžiagos padeda išlaikyti kakedžiku (jap. 掛け軸 kakejiku), į ritinį susuktus, piešinius nepažeistus, nes šilkas ir vaši yra plonos medžiagos. Storos medžiagos, galėtų pažeisti piešinį, kai šis yra susukamas atgal į ritinį.Art Nomura, Materials of Nihonga. [internete] Prieiga per internet: <http://nomurakakejiku.com/lesson_lineup/materials-of-nihonga> [žiūrėta 2017 m. spalio 30 d.].
 Sumi (jap. 墨sumi), pagamintas iš suodžių ir klijų iš žuvų kaulų arba gyvūnų odos. Tai viena iš žinomiausių medžiagų naudojamų juodai spalvai Rytų Azijos šalių piešiniuose išgauti.link=Vaizdas:%22Washi%22（Paper）_of_Fire_ballon. JPG|miniatiūra|Vaši popierius
 Iva-enogu (jap. いわえのぐ iwa-enogu) arba natūralūs mineraliniai pigmentai išgauti iš natūralių medžiagų – mineralų, kriauklių, koralų ir net gi pusiau brangių akmenų, tokių kaip malachitas, azuritas ir cinoberis. Neapdorotos medžiagos sumalamos iki skirtingo stambumo tekstūros. Šiems sumaltiems pigmentams naudojama rišamoji medžiaga, arba klijai vadinami nikava (jap. 膠 nikava). Nikava gaminama verdant gyvūnų ir žuvų kaulus ir odą ir iš jų išgaunant baltymus.
 Ant piešinių skirtų rėminimui, iva-enogu yra dengiamais kitaip nei ant kakedžiku. Ant piešinių rėminimui dedamas didelis iva-enogu sluoksnis, todėl jie negali būti vyniojami į kakedžiku, dėl didelio dažų sluoksnio piešiniai gali būti pažeisti.
 Tradicinėje japonų tapyboje dar naudojami gofun (jap. 胡粉 gofun) – kalcio karbonato milteliai, gaminami iš austrių, moliuskų arba šukutės kriauklių. Skirtingų rūšių gofun naudojami baltai spalvai piešiniuose išreikšti.
 Metalai, auksas ir sidabras, naudojami kaip japoniško piešimo medžiagos.
 Piešiant nihonga stiliaus piešinius naudojami specialūs teptukai – fude (jap.筆 fude) ir hake (jap. 刷毛 hake). Teptukai yra labai svarbūs sukuriant nihongai būdingas linijas ir spalvas. Jie yra gaminami iš įvairių medžiagų, dažniausiai iš gyvūnų šerių.Yamatane Museum of Art. What is Nihonga? [internete] Prieiga per internetą: <http://www.yamatane-museum.jp/english/nihonga/> [žiūrėta 2017 m. spalio 30 d.].

 Technikos ir išraiškos būdai 
 Kouroku (jap.こうろくkouroku) – šioje technikoje piešiamų objektų formos yra apvedžiotos. Technika, kurioje šios apvedžiotos formos yra nuspalvinamos yra kuoruku-tensai (jap. こうるくてんさい kouroku-tensai). Tai viena iš reprezentatyviausių technikų piešiant gėles ir paukščius (jap. 課徴画 kachou-ga).Art Nomura, Methods of Expression. [internete] Prieiga per internetą: <http://nomurakakejiku.com/lesson_lineup/methods-of-expression> [žiūrėta 2017 m. spalio 30d.].
 Mokocu (jap. 没骨 mokkotsu) – šioje technikoje objektas išreiškiamas šešėliuojant sumi rašalu, o piešiant aiškius objektų apvedimus. Taip plačiai naudojama piešiant paukščius ir gėles.
 Tarašikomi (jap. 垂らし込み tarashikomi) – tai lašinimo technika. Technika naudojama išgauti natūralią miglą, naudojant kretančių lašų skirtumus pigmentuose.
 Cuketate (jap. 付立 tsuketate) – viena iš mokocu technikų, kurioje objektai išreiškiami naudojant skirtingo storumo teptukus. Šis šešėliavimas sukuriamas naudojant sumi rašalą ir dažus. Jokie eskizai ar apvedimai šioje technikoje nenaudojami.
 Bokaši (jap. ぼかしbokaši) – piešiant šia technika yra naudojamas vanduo. Juo padengiamas jau nupieštas piešinys norint išgauti ryškesnį šešėlių efektą.
 Kegaki (jap. けがき kegaki) – plaukų piešimo technika, naudojamos plonos linijos plaukams nupiešti. Žodis naudojamas ne tik technikai, bet ir pačioms linijoms pavadinti. Kegaki naudojama ir piešiant gyvūnų kailį. Šviesus ir tamsus sumi piešiamas vienas ant kito, norint išgauti linijas, naudojamos ir iškart paruoštos tinkamos spalvos.
 Rūkas ir debesys – naudojami išreikšti drėgną Japonijos klimatą ir turi svarbią rolę piešinių kompozicijose. Upių ir kalnų piešiniuose (jap. 山水画 sansui-ga) piešiant debesis ir miglą galima sudaryti aukštų kalnų vaizdą. Rūkas ir debesys tai pat naudojami reikšti laiko tėkmei.

 Žymiausi menininkai 

 Hišida Šiunso (菱田春草 Hishida Shunsō 1874–1911) 
miniatiūra|Juoda katė (黒き猫 Kuroki neko) 1910, eksponuojamas Kunamoto prefektūros meno muziejuje, Hišida Šiunso
Buvo Japonijos dailininkas kūręs Meidži periodu. Tikrasis vardas Hišida Mijodžis (Hishida Miyoji). Šiunso piešiniai liudija jo didelį indelį į nihongos judėjimo teoriją ir praktiką. Jo nuolatinis Japonijos ir Kinijos senųjų meistrų darbų studijos lėmė, kad jo menas peržengė įprastą priešingybių sintezę. Ilgainiui jo darbai įgavo ramybės pojūtį, kurį pagyvino įvairūs gamtos vaizdai ir dekoratyvūs efektai. Deja, dailininkas tragiškai mirė 37 metų, savo kūrybinės veiklos viršūnėje.Conant, E. P., Owyoung, S. D., Rimer, J. T., 1995. Nihonga, Transcending the Past – Japanese –Style Painting, 1868–1968. St. Louis: The Saint Louis Art Musuem.

Žinomiausi darbai:
 Rudens peizažas su spalvotais lapais (jap. Shūkei (Keizan kōyō)) 1899, Šimanės meno muziejus
 賢首菩薩 Kenshu bosatsu 1907, Nacionalinis modernaus meno muziejus, Tokijas
 Nukritę lapai (落葉 Ochiba) 1909, Modernaus meno muziejus, Šiga
 Juoda katė (黒き猫 Kuroki neko) 1910, eksponuojamas Kunamoto prefektūros meno muziejuje

 Jokojama Taikan (横山 大観 Yokoyama Taikan 1868–1958) 
Tikrasis vardas Sakai Hidemaro, tikriausiai geriausiai žinomas iš visų nihongos krypties menininkų, dauguma japoniškų vadovėlių yra iliustruoti jo piešiniais. Kai kam Taikan nevertinimas lygus nihongos nemėgimui. Taikan turėjo talentą kurti piešinius, kurie formavo Japonijos kultūrinį identitetą. Šio menininko gyvenimas ir kūryba buvo pilni prieštaravimų. Verta pastebėti, kad Jokojama Taikan prisidėjo prie nihongos piešimo technikos kūrimo.

Žinomiausi darbai
 Plūduriuojančios šviesos (jap.竜等 Ryūtō) 1909, Modernaus meno muziejus, Ibarakis
 Miglotas mėnulis (jap. おぼろずき Oboro zuki) 1900, Fukuoka meno muziejus
 Gegutė (jap. 時鳥 Hototogisu) 1904, Fukujaus vaizduojamojo meno muziejus
 Kalnų kelias (jap. 山路 Yamaji) 1911, Nacionalinis modernaus meno muziejus, Kiotas

 Šimomura Kanzan (jap. 下村 観山 Shimomura Kanzan 1873–1930) 
Tikrasis vardas Šimomura Seizaburo (jap. 下村せいざぶろう Shimomura Seizaburō), vienas iš trijų žinomiausių Japonijos meno instituto (jap.日本美術院 Nihon Bijutsu-in) tapytojų, Šimomura Kanzan žinomas dėl savo indėlio atgaivinant ir iš naujo interpretuojant klasikinės jamato-e (jap. 大和絵 yamato-e) tapybos tradicijas. Savo tapytojų kartoje jis išsiskyrė tuo, kad buvo įvaldęs ir tradicinius tapybos įgūdžius.

Žinomiausi darbai:
 Pavasario lietus (jap. 春雨 Harusame) 1916, Tokijo nacionalinis muziejus
 Aštuoni Omi vaizdai (jap. おおみ八景ōmi hakkei) albumas, 1926, saugomas privačioje kolekcijoje
 Vienuolis elgeta (jap. 弱法師 Yoroboshi) 1915, Tokijo nacionalinis muziejus

 Cučida Bakusen (jap. 土田麦僊 Tsuchida Bakusen 1887–1936) 
miniatiūra|Moterys prekybininkės iš Oharos (jap. 大原女 Oharame) 1927, Nacionalinis modernaus meno muziejus, Kiotas, Cučida Bakusen
Tikrasis vardas Cučida Kindžis (jap. 土田金二 Tsuchda Kinji). Bakusen išsiskyrė iš kitų menininkų savo bebaimiu ir genialiu talentu. Iš savo modernaus vakarietiško meno studijų, į japonišką meną atnešė modernios estetikos. Cučido Bakusen darbuose jaučiamas balansas tarp intelektualumo ir aistros, dvasingumo ir jausmingumo, matomas meistriškumas naudojant įvairias technikas. Jo nenuilstamas noras siekti kūrybinės laisvės ir individualumo, lėmė, kad jis tapo vienu iš nacionalinių paveikslų kūrėjų asociacijos (jap. 土田金二Kokuga Sosaku Kyokai) įkūrėju.

Žymiausi darbai:
 Salos moteris (jap. 島の女 Shima no onna) 1912, Nacionalinis modernaus meno muziejus, Tokijas
 Maiko sode (jap. (舞妓林泉 Bugirinsen) 1924, Nacionalinis modernaus meno muziejus, Tokijas
 Moterys prekybininkės iš Oharos (jap. 大原女 Oharame) 1927, Nacionalinis modernaus meno muziejus, Kiotas

 Tomiokas Tesajus (jap. 富岡 鉄斎 Tomioka Tessai 1836–1924) 
Pats save laikė labiau rašto žmogumi (jap. 文人 bunjin), kuriam poezina ir kaligrafija buvo svarbesnės už tapybą. Tesajus tęsė idėją rašyti ant paveikslų, ir taip vertė žiūrovus skaitytis paaiškinimus, kad šie suprastų jo paveikslus. Vadovavosi posakiu „perskaityti dešimt tūkstančių knygų, nukeliauti dešimt tūkstančių mylių“. Jis sukaupė milžinišką asmeninę biblioteką, nukeliavo nuo Kiūšiū (jap. 九州 Kyūshū) iki Hokaido (jap. 北海道 Hokkaidō), įkopė į Fudzijamą (jap. 富士山 Fuji-san) ir savo patirtis išreiškė savo paveiksluose. Nors labiau save laikė mokslininku ir nesureikšmino tapybos, kaip tik dėl jos Tesajaus vardas ir žinomas iki šiol.

Žinomiausi darbai:
 Trijų tikėjimų, kretančių jūrą, įkūrėjai (jap. きょうそとかいず Kyōso tokai zu) 1921, Nacionalinis modernaus meno muziejus, Tokijas
 Raudona uola (jap. ぜんせきへきず Zen Sekiheki Zu) 1922
 Dvi šokančios dievybės (jap. 二神会舞図Futagamikaimaizu) 1924, Tokijo nacionalinis muziejus
miniatiūra|Noh šokio preliudas (jap. 序の舞 Jo-no-mai) 1936, Tokijo menų universitetas, Uemura Šioen

 Uemura Šioen (jap. 上村 松園 Uemura Shōen 1875–1949) 
Viena iš žinomiausių dailininkių moterų Japonijos modernaus meno istorijoje. Uemura Šion nutiesė kelią kitoms moterims dailininkėms. Šionen savo šeimoje užėmė tradiciškai vyrišką rolę šeimoje, nes pajamomis iš savo meno ji išlaikė šeimą. Moters idealas, kurio ji negalėjo įgyvendinti gyvenime buvo atvaizduota jos darbuose. Ueamuros Šioen pastovi sėkmė jei leido užsitikrinti socialinį ir ekonominį statusą, kuris buvo lygus, ir kartais net pranašesnis, už jos kolegų dailininkų vyrų.

Žinomiausi darbai:
 Pasiruošimas šokiui (jap. まいじたくMai-jitaku), 1914, saugomas privačioje kolekcijoje
 Noh šokio preliudas (jap. 序の舞 Jo-no-mai) 1936, Tokijo menų universitetas

 Ogura Juki (jap. 小倉 遊亀 Ogura Yuki 1895-2000) 
Nors Ogura Yuki savęs nelaikė profesionale menininke iki kol jai suėjo 40 metų, jos kaip menininkės karjera buvo išskirtinė. Ji buvo pirmoji moteris, kuri tapo Japonijos meno instituto nare, ir taip pat pirmoji, kuri tapo šio instituto direktore. Oguros piešiniai buvo ne tik laisvi ir ekspresionistiniai, bet ir jų tema buvo atvirai adresuojama žiūrovams.Larking, M., 2007. Breakthrough women. The Japan Times. [internete] Prieiga per internetą: <https://www.japantimes.co.jp/culture/2007/05/03/arts/breakthrough-women/#.WfjTaY-0OM9> [žiūrėta 2017 m. spalio 30 d.].

Žinomiausi darbai:
 Ponios O portretas (jap. おふじんざぞう O-fujin zazō), 1953, Nacionalinis modernaus meno muziejus, Tokijas
 Besimaudančios moterys (jap. ゆあみおんな Yuami Onna), 1938, Nacionalinis modernaus meno muziejus, Tokijas

 Šaltiniai 

Kategorija:Japonijos dailė