Elzaso istorija

Elzasas (, ) – istorinis Europos regionas, esantis dabartinės Prancūzijos rytuose (Grand Este regiono rytinėje dalyje). Jame vyrauja vokiečių kalbos Elzaso tarme kalbantys elzasiečiai.

 Geografija 
Elzasas apima derlingą Reino slėnio atkarpą toje vietoje, kur slėnį iš dviejų pusių suspaudžia aukštumos: iš vakarų jį uždaro Vogėzų kalnai, kurie atskiria nuo Lotaringijos, o iš rytų – Reinas ir Švarcvaldas, kuris yra Švabijos dalis. Į šiaurę nuo Elzaso yra Pfalcas, o pietuose Juros kalnai.

Visam regionui būdingos derlingos žemės ir puikus klimatas. Čia – vienas vynuogininkystės regionų.

 Istorija 
 Neolitas 
Apie 5300 m. pr. m. e. Elzase, ypač lengvuose ir derlinguose lioso dirvožemiuose tarp Ilio upės rytuose ir Vogėzų kalnų vakaruose, jau buvo įsikūrusios neolito žemdirbių bendruomenės. Rasta įrodymų apie vienagrūdžių ir dvigrūdžių kviečių, miežių bei vikių auginimą, taip pat apie galvijų, kiaulių ir avių laikymą bei sezoninį gyvulių pervarymą į naujas ganyklas – būdingą visam Europos neolitui. Buvo naudojami poliruoti akmeniniai įrankiai miškams kirsti ir dirvai įdirbti, gaminti keramikos bei odos dirbiniai.

Elzaso neolito laikotarpį archeologai skirsto į keturis periodus:
juostinės keramikos kultūrą (5300 m. pr. m. e. – 4900 m. pr. m. e.); 
vidurinįjį neolitą (4900 m. pr. m. e. – 4200 m. pr. m. e.); 
vėlyvąjį neolitą (4200 m. pr. m. e. – 3500 m. pr. m. e.);
finalinį neolitą (3500 m. pr. m. e. – 2200 m. pr. m. e.), iš šio periodo išliko tik fragmentiški archeologiniai radiniai.

Juostinės keramikos kultūra išsiskiria keramika su būdingais linijiniais raštais ir dideliais mediniais ilgaisiais namais. Į Elzasą, kaip ir į didžiąją dalį likusios Vidurio Europos, juostinės keramikos kultūra išplito iš Dunojaus regiono bei Vengrijos lygumos. Archeologiniai radiniai leidžia daryti prielaidą apie dvi skirtingas apgyvendinimo bangas Elzase: šiaurinį Elzasą kolonizavo žemdirbiai iš Maino ir Nekaro upių apylinkių, o pietinis Elzasas kultūriškai buvo artimesnis Dunojaus aukštupiui. Juostinės keramikos kultūros bendruomenės tikriausiai gyveno kartu su medžiotojų-rankiotojų bendruomenėmis, kurios išliko refugiumuose Vogėzų kalnuose. 

Vidurinysis neolitas turi daug bendro su juostinės keramikos kultūra, bent jau sprendžiant iš laidojimo papročių. Šiuo periodu ilgieji namai išnyksta, apie viduriniojo neolito gyvenamuosius statinius žinoma nedaug.

Apie 4200 m. pr. m. e. archeologiniai radiniai rodo įvykus ryškesnį kultūrinį lūžį, ypač šiaurės Elzase, kur įsitvirtino Michelsbergo kultūra. Genetiniai ir archeologiniai įrodymai leidžia manyti, kad vyko žmonių migracija iš Paryžiaus baseino vakaruose į rytus – link Elzaso ir Vokietijos, kurią tikriausiai lydėjo smurtas. Netoli Gugenheimo rastų skeletų genetiniai tyrimai rodo, kad įsibrovėliai turėjo žymią Europos medžiotojų-rinkėjų genetinę priemaišą, kuri juos skyrė nuo anksčiau Elzase apsigyvenusių neolito bendruomenių, kilusių iš juostinės keramikos kultūros. Bergheime rasta masinė kapavietė su šių įsibrovėlių palaikais. Jų skeletai turi smurtinės mirties žymių. Michelsbergo kultūros atstovai galiausiai įsitvirtino didžiojoje Elzaso dalyje.

 Senovė ir viduramžiai 
Seniausia žinoma regiono kalbinė grupė buvo keltai. 58 m. pr. m. e. romėnai užėmė šį regioną ir vėliau jį pradėjo administruoti kaip dalį Aukštutinės Germanijos. Romėnų dėka šiame krašte introdukuotos vynuogės ir pradėta vyno gamyba.

I tūkst. I pusėje regione ėmė vyrauti germaniškai kalbančios gentys, svarbiausi jų buvo alemanai, kurių kalba davė pradžią dabartiniam Elzaso dialektui. Kadangi Elzasą nuo kitų alemenų teritorijų skyrė Reino upė, kas lėmė jo atskirtumą, jo gyventojai pradėti vadinti ali-land-sat-ja, kas apytikriai reiškia „tie, kurie sėdi kitoje žemėje“. Iš šio termino kildinamas Elzaso pavadinimas.

V a. regioną prisijungė Frankų valstybė, kurioje Elzasas išliko iki pat skilimo 843 m. Regionas buvo valdomas kaip atskira Elzaso kunigaikštystė, valdoma Etichonidų dinastijos. 843 m. padalijus Frankų imperiją, Elzasas perėjo Vidurio Frankų karalystei, šiai suskilus 855 m. – Lotaringijos karalystei, o 880 m. prijungtas prie Švabijos kunigaikštystės, kuri savo ruožtu priklausė Šventosios Romos imperijai.

XII–XIII a. Elzasas patyrė ekonominį klestėjimą dėl savo strateginės padėties: Reino upe per jį vyko prekyba tarp Šiaurės jūros ir Šveicarijos, o prekybinis kelias tarp Paryžiaus ir Vienos irgi ėjo per Elzasą. Tai lėmė Strasbūro ir kitų regiono miestų suklestėjimą. Kartu jie buvo vadinami Dekapoliu, t. y. 10 laisvųjų miestų konfederacija.

XIV a. Elzasą nusiaubė maras, po jo prasidėjo žydų persekiojimas. Žydai buvo išvyti iš regiono. Kai kuriuos miestus labai apgadino 1356 m. žemės drebėjimas.

 Prancūzijos sudėtyje 
Tuo metu sustiprėjusios decentralizacijos tendencijos imperijoje, paliko Elzasą mažai ginamą augančios Prancūzijos akivaizdoje. Prancūzijai prieiga prie Reino upės buvo svarbus strateginis tikslas. 1444 m. ji užpuolė Lotaringiją ir Elzasą ir paėmė svarbius miestus Strasbūrą, Mecą ir Bazelį. Nors 1469 m. dalis Elzaso buvo parduota Prancūzijai, jis ir toliau liko mokėti mokesčius Imperijai.

Galutinai regionas Prancūzijai perėjo 1639 m., po karų. Jo paėmimas strategiškai atkirto Ispaniją nuo jos pagrindinės valdos šiaurėje – Nyderlandų. Tačiau inkorporavimas į Prancūziją nebuvo pilnas: Elzasas išlaikė nemažai senųjų papročių ir teisių, muitinės zona ir toliau ėjo ties Vogėzų kalnais, o alemanų tarmė ir toliau liko pagrindine krašto kalba. Maža to, didžiąja dalimi protestantiškas kraštas išlaikė religiją katalikiškoje Prancūzijoje.

XVIII a. pabaigoje Elzaso piliečių dauguma palaikė Prancūzijos revoliuciją. Beje, čia buvo sukurtas revoliucijos himnas Marselietė. Revoliucinėje Pracūzjoje Elzase buvo sukurti Aukštutinio ir Žemutinio Reino departamentai.

 XIX-XXI a. 
Pasibaigus Napoleonmečiui, 1815 m. Elzasą okupavo Prūsijos ir Austrijos pajėgos. Tai nustekeno krašto ekonomiką ir regionas niekada nebepatyrė buvusio klestėjimo. Prastėjant ekonomikai ir augant gyventojų skaičiui, Elzasas patyrė ryškią emigraciją: daug gyventojų migravo į Paryžių, Austriją, netgi Rusiją, o vėliau ir į JAV.

1871 m., kuomet Prancūzija pralaimėjo Prancūzijos-Prūsijos karą, Otas fon Bismarkas prijungė Elzasą kartu su Lotaringija prie savo vienijamos Vokietijos imperijos. Joje Elzasas ir Lotaringija buvo administruojami kaip tiesioginio pavaldumo teritorijos. Daug elzasiečių rinkosi migruoti į Prancūziją ir išlikti jos piliečiais.

1918 m. Vokietijai pralaimėjus karą, kraštą vėl užėmė Prancūzija, šis pokytis patvirtintas Versalio sutartimi. Regione pradėtos varžyti vokiečių teisės, skatinta vartoti prancūzų kalbą. Tai skatino Vokietijos revanšistines nuotaikas ir tapo viena iš Antrojo pasaulinio karo priežasčių.

1940 m. Trečiasis Reichas užėmė Elzasą ir inkorporavo jį į savo teritoriją: jis tapo Badeno dalimi. Jauni vyrai buvo prievarta verčiami tarnauti nacių pajėgose.

Baigiantis karui, Elzasas vėl sugrįžo Prancūzijai, kurios dalimi išlieka iki dabar. Vietos gyventojų tapatybė ir kultūra yra ginama specialių įstatymų, o 1986 m. regiono pagrindu buvo sukurtas Elzaso administracinis regionas (2016 m. šis regionas integruotas į Grand Este). Elzasiečių tarmė yra mokoma mokyklose.

 Šaltiniai 

Kategorija:Vokietijos istoriniai regionai
Kategorija:Prancūzijos istorinės žemės