Alfonsas Vilpišauskas

Alfonsas Vilpišauskas (1945 m. birželio 9 d. Savidonių k. Ukmergės rajone – 2015 m. gruodžio 21 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas, ekspresionistinės tapybos atstovas.

 Biografija 
A. Vilpišauskas gimė Kaune (pagal įrašą sovietmečio dokumentuose) iš Ukmergės kilusio Lietuvos karininko Prano Vilpišausko šeimoje. Pirmaisiais pokario metais tėvui pasitraukus į užsienį, su motina apsistojo jos gimtinėje Savidonyse. 1960–1964 m. mokėsi Kauno keturmetėje vaikų dailės mokykloje, 1964–1975 m. studijavo Valstybiniame dailės institute. Iš pradžių jame pasirinko architektūros studijas, o grįžęs iš tarnybos sovietinėje armijoje perėjo į tapybos studijas. 1975–1978 dėstė piešimą ir tapybą Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikume (dab. Justino Vienožinskio menų fakultete). Nuo 1978 m. dėstė tapybą Kauno keturmetėje vaikų dailės mokykloje (dab. Kauno Antano Martinaičio dailės mokykloje), kurioje pradirbo 38 metus. Buvo vienas iš 1989 m. susikūrusios dailininkų grupės „Angis“ narių. Nuo 1990 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Nuo 1995 m. mokytojas ekspertas.

A.Vilpišauskas surengė per dvidešimt asmeninių parodų, dalyvavo apie keturiasdešimtyje svarbių grupinių parodų Lietuvoje ir užsienyje – Danijoje, Estijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Slovėnijoje, Čekijoje, Italijoje. Jo tapybos darbai eksponuojami Lietuvos dailės muziejuje, Nacionaliniame M. K. Čiurlionio muziejuje, Modernaus meno centre,A. Vilpišausko darbai Modernaus meno muziejuje privačiose kolekcijose Lietuvoje ir užsienyje.

Pastaruosius dešimtmečius tapytojas daug laiko praleido ir kūrė Prienų rajone. Jo iniciatyva Šilavoto „Davatkyno“ muziejuje buvo pradėti organizuoti profesionalių menininkų plenerai, tarptautinio „Poezijos pavasario“ renginiai.

 Kūryba 
A. Vilpišausko kūrybai būdingos sodrios spalvos, ant drobės tepamos reljefišku dažų sluoksniu. Tapė gamtą, peizažus, kraštovaizdžius, keliavo po užmiesčius ir kaimus. Vyraujančios figūrinės kompozicijos vaizduoja mitinius herojus primenančias asmenybes, atskleidžia dailininko požiūrį į archetipinius įvaizdžius. Pastaruoju metu A. Vilpišauskas eksperimentavo su plastine tapyba, spausdamas dažus iš tūbelės tiesiai ant drobės. Bet tai dar nebuvo dailininko tapybinių ieškojimų pabaiga. Jo darbai neabejotinai įtakojo Lietuvos tapybą ir kartu dalyvavo jos pokyčiuose XX a. pabaigoje.Parodų ciklas „Duetai“ galerijoje „Aukso pjūvis“ Su grupe „Angis“ oponavo Lietuvoje išpopuliarėjusiai kamerinei tapybai, keitė ir tuo pačiu papildė lietuviškojo ekspresionizmo tradiciją neoekspresionistine.

Jau kūrybinio kelio pradžioje A. Vilpišauskas temas paveikslams rinkosi iš artimiausios aplinkos: autobuse ėmė tyrinėti prie lango sėdėjusias dvi moteris – juodai apsirengusią senyvą ir baltai jauną. Taip gimė paveikslas „Kelionė“ (1974). Pasirinktą temą jis ėmė plėtoti ir interpretuoti vis kitu koloritu, kaskart atskleisdamas vis kitą įspūdį ir nuotaiką. Tokiu būdu įamžino dirbtuvės interjerą („Nefertitė“, 2005), artimųjų portretus, figūrines kompozicijas („Kelionė“, 1974–1991; „Dvynys“, 1976; „Natiurmortas su juoda pirštine“, 1991; „Moteris ir paukštis“,1992; „Motina ir vaikas“, 1993). Kiekvienas iš šių paveikslų ne kartą būdavo pertapomas, nes paveikslų idėjos išlikdavo ilgam. Didelę reikšmę tapytojui turi pamatyta vieta, todėl nenurimsta vieną kartą ją nutapęs. Kaip impresionistai, jis be paliovos ieško tos unikalios vietos ir jai tinkamo laiko. Mieste to neranda, todėl jam geriausias vasaros–rudens laikas, praleistas kaime, stengiantis atrasti tą nevienadienį vaizdą, kurį galėtų vis iš naujo apmąstyti ir nenuilstamai tapyti. 1977–1979 m. pradėjo intensyviai tapyti gamtą, aplankė ir tapybiškai užfiksavo daugybę Lietuvos kaimo vietovių. Šiek tiek pakitusios peizažo detalės derėjo su arsininkų nuostatomis: daug ryškių spalvų, kontrastinių dėmių, įstrižainių, laužytų linijų.

A. Vilpišausko darbuose esama valiūkiško neužbaigtumo, suteikiančio abstraktumo, mįslingos erdvės. Žiūrovui žvelgiant į paveikslą pravartu išsiaiškinti, ar „paprastas“ peizažas neslepia kažko daugiau: išminties ir ramybės, liūdesio ar audros metaforų, visų kitų bendražmogiškų emocijų ir potyrių, fiksuotų ir ankstyvosiose figūrinėse kompozicijose. Paveiksluose itin svarbi mėlyna spalva. Iš ypatingų ekspresyvių spalvinių dėmių dėliojamas peizažas nestokoja abstraktumo, kurio daugėja paskutinajame kūrybos dešimtmetyje: „Paletė“, 2003; „Rudens spalvų šokis“, 2007; „Be pavadinimo“, 2008; „Skalbiniai prie šulinio“; „Šilavoto davatkynas I–II“, 2008; „Paralelinės realybės“, 2008.
miniatiūra|180px|right|Antkapis, 2019 m.

 Personalinės parodos 
 1978. Lietuvos dailininkų sąjungos Kauno skyrius, Kaunas
 1993. Irenos Mikuličiūtės galerija, Kaunas
 1997. Eglės galerija, Kaunas
 Galerija „Akcija M“, Molėtai
 1998. Eglės galerija, Kaunas
 Kauno apskrities viešoji biblioteka
 1999. Galerija „Naujieji skliautai“, Vilnius
 2000. „Tapyba iš natūros“, Kauno paveikslų galerija
 2001. Kauno karinių oro pajėgų štabas
 2003. „Sentimentai“, galerija „Meno parkas“, Kaunas
 2005. Galerija „Akademija“, Vilnius
 „Kelionė“, Kauno paveikslų galerija
 Kultūros centro galerija, Ukmergė
 Tapybos ir piešinių paroda, galerija „Arka“, Vilnius
 2006. Tapybos paroda, Tartu universiteto istorijos muziejus, Estija
 2007. Tapybos paroda „Dialogas – žodis ir spalva“, Kristaus Prisikėlimo bažnyčia, Kaunas
 2015. „Dvasinė vienovė“, galerija „Meno parkas“, Kaunas; „Titanikas“, Vilnius

 Svarbiausios grupinės parodos 
 1976–1994. Kauno dailininkų parodos, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus, Kaunas
 1976. Kauno jaunųjų dailininkų paroda, Kauno paveikslų galerija
 1979. „Bialowieza-79“, galerija „Arsenal“, Balstogė, Lenkija
 1982. Penkių Kauno dailininkų paroda, Kauno paveikslų galerija
 1989. I grupės „Angis“ paroda, Liaudies ūkio pasiekimų paviljonas, Vilnius
 1990. „Menas kalėjime“, Hamburgas, Vokietija
 Stojančiųjų į Lietuvos dailininkų sąjungą kūrinių paroda, Dailės parodų rūmai, Vilnius
 1993. „Šiuolaikinė lietuvių dailė iš Kauno“, galerija „Mestna“, Liubliana, Slovėnija
 IV grupės „Angis“ paroda, Kauno paveikslų galerija
 1994. Jungtinė grupių paroda, Šiuolaikinio meno centras, Vilnius
 I tarptautinio tapytojų plenero, skirto A. Samuoliui atminti, paroda, Lietuvos dailininkų sąjungos galerija, Kaunas
 VI grupės „Angis“ paroda, Panevėžio dailės galerija
 1995. „Po Dvynių ženklu“, Kauno paveikslų galerija
 1996. „Angis’96 ir svečiai“, Paveikslų galerija, M. Žilinsko dailės galerija, Kaunas
 1997. „Europos tiltai“, galerija „Zameček“, Pršybramas, Čekija
 IV tarptautinio tapybos plenero, skirto A. Samuoliui atminti, paroda „Toli ir arti“, M. Žilinsko dailės galerija, Kaunas
 1998. Plenero „Grįžimas“ paroda, Kauno paveikslų galerija
 1999. „Angis 1989–1999“, Kauno paveikslų galerija; Šiaulių dailės galerija
 „Dailininkai iš Lietuvos“, galerija „Huset i Asnaes“, Asnesas, Danija
 „Pabaigos pradžia“, Parodų rūmai, Baroti galerija, Klaipėda
 2000. „Kauno galerija pristato“, Dominiko Rostworowskio galerija, Krokuva, Lenkija
 2001. Tapybos ir grafikos paroda „Terra incognita“, Kauno paveikslų galerija
 2002. „Gloria Deo“, Jėzuitų vienuolynas, Kaunas
 LDS apžvalginė vaizduojamosios dailės paroda „Kolekcija 2002“, Šiaulių dailės galerija
 2002–2003 Grupės „Angis“ projektas „Nutrink pažymėtą vietą“, Kauno paveikslų galerija
 2003 „Geriausias 2002 metų kūrinys“, Kauno paveikslų galerija
 Grupės „Angis“ projektas „Insert“, Savanorių pr. 168, Kaunas
 Tapybos plenero „Dipolis. Tarp Vilniaus ir Kauno“ paroda, Vilniaus miesto rotušė; galerija „Meno parkas“, Kaunas
 „Nežinoma XX a. paskutiniojo dešimtmečio Lietuvos dailė“, galerija „Arka“, Vilnius
 2004. Tarptautinė paroda „Nepakeliama realybė“, galerija „Meno parkas“, Kaunas
 2008. „Kaunas šiapus tapybos“, galerija „Meno parkas“, Kaunas
 Grupės „Angis“ paroda „UPS – Urgentum Praecipitatum Sulfur“, galerija „Vartai“, Vilnius
 2010. 14-oji Vilniaus tapybos trienalė „Klaidingas atpažinimas“, Šiuolaikinio meno centras, Vilnius
 2011. Retrospektyvinė grupės „Angis“ paroda, skirta grupės 20-mečiui, galerija „Meno parkas“, Kaunas; „Titanikas“, Vilnius

 Plenerai ir parodos Šilavoto Davatkyne 

 2004. „Ir nevesk mūsų į pagundą“
 2005. Pleneras, skirtas A. Vaitkūnui atminti
 2006. „Paveikslas, kurio negali nenutapyti“
 2007. „Tyla“
 2008. „Paralelinės realybės“
 2009. „Rūkas“
 2010. „Takai“
 2011. „Paklydėliai“
 2012. „Vizijos iš kuparo“
 2013. „Gyvenimas Dievui“
 2014. „Slenkstis“
 2015. „Parafrazės“

Susijusios parodos, kuriose buvo eksponuojami ir A. Vilpišausko kūriniai:
 2014. „10 Šilavoto plenerų“, galerija „Meno parkas“, Kaunas
 2015. „12 Šilavoto Davatkyno plenerų“, Prienų krašto muziejus
12–jo Šilavoto Davatkyno plenero paroda „Parafrazės“, „Parko galerija“, Kaunas

 Įvertinimas 
 1999 m. paskirta aukščiausiojo laipsnio valstybės stipendija.
 2005 m. įteiktas Santakos garbės ženklas kaip nusipelniusiam Kauno piliečiui.

 Bibliografija 
 Sudarė Alfonsas Vilpišauskas, Danutė Zovienė. XX–XXI a. sandūros Lietuvos dailė. Menininkai: Vilpišauskas Alfonsas. Vilnius: Dailininkų sąjungos leid. artseria, 2012, 152 p. ISBN 978-9986-716-87-7 http://www.artseria.lt/vilpisauskas.html 

 Šaltiniai 

 Nuorodos 
 Tapytojas Alfonsas Vilpišauskas (biografija)
 Alfonsas Vilpišauskas (kūryba)
 Alfonsas Vilpišauskas ir dvasinė vienovė
 A. Vilpišausko talentas gėrėtis gyvenimu

Kategorija:Lietuvos tapytojai ekspresionistai
Kategorija:Lietuvos pedagogai
Kategorija:Lietuvos piešėjai