Anatolų kalbos

Anatolų kalbos – indoeuropiečių kalbų šaka. Visos šios grupės kalbos yra mirusios. Jų vartotojai gyveno II–I tūkstantmečiuose pr. m. e. Mažosios Azijos ir Armėnijos kalnyno teritorijoje.

Glotochronologijos duomenys rodo, kad anatolų prokalbė nuo ankstyvosios indoeuropiečių prokalbės (dar vadinamos indoanatolų arba indohetitų kalba) atsiskyrė anksčiau už visas kitas indoeuropiečių grupių prokalbes. Dėl to ši kalba, kaip ir jos palikuonės, išsaugojo kitose indoeuropiečių kalbų šakose nepaliudytų archajiškų bruožų (pavyzdžiui, laringalus, bendrąją gyvųjų daiktų giminę vyriškosios ir moteriškosios vietoj).

 Kilmė 
Anatolų kalbos laikomos anksčiausiai nuo indoeuropiečių prokalbės jos indoanatolų stadijoje V–IV tūkst pr. m. e. sandūroje atsiskyrusia šaka. Pasak Kurganų hipotezės, indoanatolų kalbos protėvynė plytėjusi Juodosios ir Kaspijos jūrų stepėse, todėl esama dviejų galimybių, kaip anatolų prokalbės vartotojai iš ten galėjo pasiekti Mažąją Aziją: per Kaukazą ir Balkanus. Balkanų kelią šiek tiek įtikinamesniu laiko Meloris (1989), Šteineris (1990), Entonis (2007)Anthony D. W.  Two IE phylogenies, three PIE migrations, and four kinds of steppe pastoralism // Вопросы языкового родства. 2013. Т. 9. №. 1. P. 9.Anthony D. W., Ringe D. The Indo-European homeland from linguistic and archaeological perspectives // Annual Review of Linguistics. 2015. Т. 1. №. 1. P. 199–219. ir Klukhorstas (2023).Kloekhorst A. Proto-Indo-Anatolian, the “Anatolian Split” and the “Anatolian Trek”: A Comparative Linguistic Perspective // Kristiansen K, Kroonen G, Willerslev E, eds. The Indo-European Puzzle Revisited: Integrating Archaeology, Genetics, and Linguistics. Cambridge University Press; 2023. P. 42-60. Tokiu atveju su indoanatolų kalbos protėvyne tapatinamos Chvalynsko ir Srednij Stiho kultūros, o su anatolų migracija – Suvorovo-Novodanilovkos ir Černavodos kultūros. Peitra Hudegebūrė teigia, jog anatolų prokalbė nuo protoindoanatolų kalbos atsiskyrė maždaug 4500 m. pr. m. e. ir apie 2500 m. pr. m. e. migruodami per Kaukazą jos vartotojai atvyko į Mažąją Aziją. Josifo Lazaridžio ir  Deivido Raicho vadovaujama paleogenetikų grupė ištyrė (2024), kad anatolų kalbų vartotojai per Kaukazą migravo 4400 m. pr. m. e., nes tuo metu ėmė maišytis Šiaurės Kaukazo stepių ir Volgos žemupio gyventojai su Čajoniu (Çayönü) tipo paminklų gyventojais. Dėl migracijos susidaręs genetinis komponentas sutinkamas tarp bronzos amžiaus Centrinės Anatolijos gyventojų.Lazaridis I., Patterson N., Anthony D., et al.The Genetic Origin of the Indo-Europeans. Preprint // bioRxiv. 2024;2024.04.17.589597. Published 2024 Apr 18. doi:10.1101/2024.04.17.589597

 Egzistavimo laikotarpis ir rašytiniai paminklai 
Dauguma anatolų kalbų paminklų rasta pradedant nuo XIX a. pabaigos, kai buvo pradėti Hetitų karalystės ir jos teritorijoje susidariusių valstybėlių archyvų kasinėjimai. Ankstesnių laikų mokslininkai nežinojo egzistavus anatolų kalbas. Čekų kalbininkas Bedržichas Hroznas savo darbuose nustatė, kad šios kalbos yra indoeuropietiškos, o tai padėjo jas iššifruoti.

Armi miesto-valstybės gyventojų asmenvardžiai, panašūs į figūruojančiuosius asirų prekybiniuose dokumentuose, pirmą kartą buvo paliudyti karališkųjų Eblos archyvų tekstuose (XXIV a. pr. m. e.) maždaug pusę šimto metų anksčiau negu rišlūs tekstai anatolų kalbomis. Tai seniausieji užrašyti indoeuropietiški žodžiai.Guus Kroonen, Gojko Barjamovic, Michaël Peyrot. Linguistic supplement to Damgaard et al. 2018: Early Indo-European languages, Anatolian, Tocharian and Indo-IranianArchi, Alfonso. Early Anatolian personal names at the banks of the Euphrates (24th cent. BCE) // Archivio glottologico italiano: CV, 1, 2020, Firenze (FI): Le Monnier, 2020. P. 3-20.

Anatolų kalboms užrašyti seniausiuoju laikotarpiu vartoti hetitų dantiraštis ir luvių hieroglifai. Seniausi įrašai priklauso palų kalbai (esama nuomonių, kad jau XVII a. pr. m. e. ji buvo vartojama tik kaip ritualinė). Vėlesni įrašai lidų, likų, sidetų, karų ir kitomis kalbomis užrašyti Mažosios Azijos raidynais, jie iš dalies iššifruoti XX a.

Vienos iš anatolų kalbų, giminingos hetitų kalbai, vartotojai galėjo gyventi Vano ežero apylinkėse Armėnijos kalnyne. Tikėtina, jog I tūkst. pr. m. e. pradžioje, spaudžiami Urartijos, jie buvo išstumti į Siuniko ir Arcacho teritoriją (į dabartinį Karabachą).

Antrojoje I tūkst. pr. m. e. pusėje anatolų kalbų vartotojai buvo pavergti ir asimiliuoti persų bei (arba) graikų. Maždaug 30 įrašų pisidų kalba priskiriami pirmiesiems mūsų eros amžiams. Paskutinė, matyt, išnyko izaurų kalba (šia kalba antkapiniai įrašai buvo rašomi dar V a.).

 Klasifikacija 
Dėl naujų atradimų klasifikacija ne kartą keitėsi. A. Kasjanas ir I. Jakubovičius teikia tokį inovacijų ir išsaugotų archaizmų istorija grįstą anatolų kalbų medį:
 Hetitų pogrupis (anksčiau už kitus atsiskyrė nuo praanatolų medžio)
 hetitų kalba†
 Lidų pogrupis (atsiskyrė antrame etape)
 lidų kalba†
 Palų pogrupis (atsiskyrė trečiame etape)
 palų kalba†
 Luvių pogrupis
 luvių kalba†
 likų kalba†
 milų kalba† (kartais vadinama „likų B“ arba „archajine likų“, kalba žinoma iš dviejų išlikusių įrašų)
 karų kalba†
 sidetų kalba†
 pisidų kalba†
 Kalašmos kalbaKalasmaic, a New IE Language — languagehat.com†

A. Klukhorstas (2022) teikia detalesnę klasifikaciją, nurodydamas šakų atsiskyrimo datas:

 anatolų prokalbė (iširo apie XXXI a. pr. m. e.)
 luvių-lidų
 luvių-palų
 luvių (apie XXI–XX a. pr. m. e.)
 protoluvių (apie XVIII a. pr. m. e.)
 luvių dantiraščio (XVI–XV a. pr. m. e.)
 luvių hieroglifų (XIII–VIII a. pr. m. e.)
 likų-karų
 karų-milų
 karų (VII–III a. pr. m. e.)
 milų (V a. pr. m. e.)
 likų-sidetų
 likų (V–IV a. pr. m. e.)
 sidetų (V–II a. pr. m. e.)
 pisidų (I–II a. pr. m. e.) [neklasifikuota]
 protopalų
 palų kalba (XVI–XV a. pr. m. e.)
 protolidų
 lidų kalba (VIII–III a. pr. m. e.)
 protohetitų (apie 2100 m. pr. m. e.)
 Kanešo miesto hetitų kalba (apie 1935–1710 m. pr. m. e.)
 Hatušo miesto hetitų kalba (apie 1650–1180 m. pr. m. e.)

 Periferinių anatolų kalbų problema 
Be aukščiau nurodytųjų, svarstoma apie tokias įrašais nepaliudytas, bet žinomas iš glosų ir kitų netiesioginių įrodymų kalbas:
 kapadokų, kataonų, kilikų, likaonų, bitinų, paflagonų, pontiečių,Гиндин Л. А.  Население гомеровской Трои 1993. izaurų.
Šių kalbų priklausymas anatolų šakai ginčytinas; dalis tyrėjų (pavyzdžiui, R. Braunas, V. Adzinba) jas laiko ikiindoeuropietiškuoju substratu (sąlygiškai „ikiluviniu substratu“); į kai kurias šių kalbų žvelgta kaip į giminiškas frygų kalbai.

Taip pat abejojama dėl šių kalbų priklausymo anatolų šakai:
 trojiečių (žinoma iš negausių vardų ir netiesioginių liudijimų)Якубович И. С. На каких языках говорили в Трое? Взгляд анатолиста // Вопросы языкового родства. 2017. № 15/3-4. С. 193–215.
 filistinų (žinoma iš fragmentiškų įrašų, glosų ir vardų, dalis kurių turi atitikmenų anatolų kalbose).

 Charakteristika 

 Fonologija 
Taip pat žr. Laringalų teorija

Anatolų kalbų fonologijoje išsaugota kitose indoeuropiečių šakose prarastų ypatybių. Žinoma, kad anatolų kalbose buvo išlikę praindoeuropietiškų laringalų tokiuose žodžiuose, kaip  (plg. , , , ) ir likų 𐊜𐊒𐊄𐊀 χuga (plg. , , archajinės airių ᚐᚃᚔ (avi), ). Daugybė indoeuropiečių prokalbės dorsalinių priebalsių išlaikė skirtumą taip pat ir anatolų prokalbėje ir turi skirtingus refleksus luvių kalboje, kurioje *kʷ > ku-, *k > k- ir *ḱ > z-. Trejopi indoeuropiečių prokalbės abilūpiniai sprogstamieji priebalsiai (*p, *b, *bʰ) anatolų prokalbėje supaprastėjo į stipriuosius ir silpnuosius, tradiciškai užrašomus kaip /p/ ir /b/. Hetitų ir luvių dantiraščiuose silpnieji buvo užrašomi kaip viengubi duslieji priebalsiai, o stiprieji – kaip sudvigubinti skardieji, kas rodo sudvigubintą tarimą. Matyt, pirmajame tūkstantmetyje silpnieji priebalsiai lidų, likų ir karų kalbose buvo spirantizuoti (virtę pučiamaisiais).

Anatolų prokalbės glotalinis priebalsis *H, su pertrūkiais perkeltas į fortifikaciją ir leniciją, dantiraštyje yra išreikštas kaip sudvigubintas -ḫḫ- arba kaip paprastasis -ḫ-. Hetitų kalboje *H atspindžiai interpretuojami kaip rykliniai pučiamieji, o luvių kalboje – kaip liežuvėliniai pučiamieji, paremti skoliniais iš ugaritų ir egiptiečių kalbų bei balsių nuspalvinimo efektais. Glotaliniai priebalsiai buvo išnykę lidų kalboje, tačiau jie virto likų fonemomis 𐊐 (χ) ir karų 𐊼 (k), abi tartos kaip [k], taip pat, įvykus labializacijai (sulūpinimui), lūpų gomuriniais priebalsiais – likų 𐊌 (q) ir karų 𐊴 (q). Manoma, kad anatolų prokalbėje šie garsai galėjo būti tariami kaip rykliniai pučiamieji, liežuvėliniai pučiamieji arba kaip liežuvėliniai uždarumos priebalsiai.

 Veiksmažodis 
Anatolų morfologija žymiai paprastesnė negu daugumos kitų ankstyvųjų indoeuropiečių kalbų. Veiksmažodžio sistemoje skiriami tik du laikai (esamasis-būsimasis ir būtasis), dvi rūšys (veikiamoji ir mediopasyvas) ir dvi nuosakos (tiesioginė ir liepiamoji) be tariamosios ir geidžiamosios nuosakų, kurios sutinkamos kitose senosiose indoeuropiečių kalbose, pavyzdžiui, tocharų, sanskrite ir senojoje graikų. Anatolų veiksmažodžiai paprastai skirstomi į dvi asmenuotes: mi asmenuotę ir ḫi asmenuotę, kurios taip vadinamos pagal hetitų kalbos tiesioginės nuosakos vienaskaitos pirmojo asmens priesagas. mi asmenuotė turi saitų už Anatolijos ribų, o ḫi asmenuotė yra išskirtinė ir tikriausiai yra kilusi iš sudvigubintos arba intensyviosios indoeuropiečių prokalbės formos.

 Giminė 
Anatolų kalbų giminių sistema paremta dviem klasėmis: gyvųjų dalykų ir negyvųjų; šios klasės taip pat vadinamos atitinkamai bendrąja gimine ir bevarde gimine. Beveik neabejojama, kad anatolų prokalbė iš indoeuropiečių prokalbės nepaveldėjo atskiro moteriškosios giminės derinimo. Dviejų giminių sistema buvo vertinama kaip vyriškosios ir moteriškosios giminių sąlaja po to, kai fonetiškai susiliejo praindoeuropietiški eh₂ > ā ir o kamienai. Vis dėlto likų kalboje, vadinasi, ir anatolų prokalbėje, atradus paveldėtų daiktavardžių grupę su priesaga *-eh₂ kilo abejonių dėl moteriškosios giminės egzistavimo indoeuropiečių prokalbėje. Neanatoliškose indoeuropiečių kalbose ā kamienu žymima moteriškoji giminė gali būti susijusi su darybine priesaga *-h₂, anatolų kalbose ji paliudyta su abstrakčiaisiais ir kuopiniais daiktavardžiais. Priklausymo priesaga *-ih₂ retai sutinkama anatolų kalbose, tačiau kaip moteriškasis žymuo ji visiškai produktyvi tocharų kalboje. Tai rodo, kad anatolų giminių sistema atspindi pirminę indoeuropiečių prokalbės būklę, o klasikinė vyriškosios, moteriškosios ir bevardės giminių sistema tocharų bei pagrindinėse indoeuropiečių kalbose galėjo susidaryti po to, kai tematiniai daiktavardžiai buvo atskirti pagal lyties požymį, kad būtų tiksliau įvardijami vyrai ir moterys.

 Linksnis 
Anatolų prokalbėje buvo išlaikyta indoeuropiečių prokalbės vardažodžių linksniavimo sistema, turėtas šauksmininkas, vardininkas, galininkas, įnagininkas, naudininkas, kilmininkas ir vietininkas, papildomai – aliatyvas. Daiktavardžiai galėjo turėti vienaskaitą ir daugiskaitą, taip pat senojoje hetitų kalboje kuopinę daugiskaitą ir natūraliųjų porų liktinių dviskaitos formų. Anatolų kalbose taip pat vartojamas dalinis ergatyvas, grįstas gimine, jis taikomas negyviesiems daiktavardžiams, pažymėtiems ergatyvo linksniu, kai subjektas priklauso nuo tranzityvinio veiksmažodžio. Tai gali būti aiškinama arealine gretimų neindoeuropietiškų ergatyvinių kalbų, pavyzdžiui, huritų, įtaka.

 Sintaksė 
Pagrindinė žodžių tvarka sakinyje – veiksnys–papildinys–tarinys (SOV), išskyrus likų kalbą, kurioje tarinys paprastai eina prieš papildinį. Į sakinio pradžią iškeltos dalelytės yra ryški anatolų kalbų sintaksės ypatybė; tokiame sakinyje sujungiamasis jungtukas arba pirmasis kirčiuotas žodis Vakernagelio padėtyje paprastai sudaro klitikų grandinėlę. Enklitiniai įvardžiai, diskurso žymekliai, jungtukai ir vietos bei modalinės dalelytės atsiranda griežtai struktūruotuose sakiniuose. Prieš dalelyčių grandinėlę vartojami žodžiai yra teminiai.

 Išnašos 

 Literatūra 



Kategorija:Anatolų kalbos