Pelagornis sandersi

Pelargonis sandersi – priešistorinių pseudodantuočių (Pelagornithidae) šeimos, Pelagornis genties jūrinių paukščių išnykusi rūšis, žinoma tik iš fosilijų.

 Apibūdinimas ir elgsena 
Ši rūšis turėjo labai siaurus ir labai ilgus sparnus, kuomet abiejų išskleistų sparnų skersmuo siekė 6,4 m, nors galimai ir daugiau – iki 7,4 m. Tai didžiausias abiejų išskleistų sparnų skersmuo tarp visų žinomų priešistorinių ir dabar egzistuojančių paukščių rūšių. Pagal kai kurių fosilijoje išlikusių kaulų sudėtį buvo nustatytas svoris, maždaug tarp 22–40 kg. Jų ilgo snapo šonų forma apgaulingai primena dantis, nors tai snapo pakraščių kaulinės išaugos ir patys paukščiai bedančiai. Tokia snapo forma per evoliuciją buvo prisitaikiusi vandenyje sugriebti slidžiam grobiui.

Dar iki šios rūšies atradimo, didžiausiais skraidančiais paukščiais pagal išskleistų abiejų sparnugalių matmenis buvo laikomi didingieji argentaviai (Argentavis magnificens), priskiriami plėšriesiems paukščiams, kurio abiejų išskleistų sparnugalių skersmuo 7 m, svoris 70-72 kg.

Anksčiau mokslininkai manė, kad pseudodantuočių (Pelagornithidae) šeima artima pelikanams (Pelecanus) ir albatrosiniams (Diomedeidae) paukščiams, bet naujausių tyrinėjimų išvadomis linkstama manyti, kad artimiausi buvo antiniams (Anatidae) paukščiams. Turėdami ilgus, siaurus sparnus bei tuščiavidurius lengvus kaulus, anot D.Ksepkos, jie buvo puikūs skrajūnai, geresni net už fregatinius (Fregatidae) bei Amerikos grifus (Cathartidae). Anot D.Ksepkos, sklandydami ore, vidutiniškai per 22 metrų atstumą prarasdavo (nukrisdavo) tik vieną metrą. Kiti mokslininkai teigia, kad šie paukščiai sklandymui virš vandenynų naudodavosi oro srovėmis. Labai panašu, kad sklandydavo virš 10 m per sekundę greičiu – greičiau nei žmonių rekordas 100 m distancijos bėgime. Jų kūno struktūra buvo prisitaikiusi tolimoms kelionėms virš vandenynų. Jie kaip ir albatrosai (Diomedeidae) praleisdavo didesniąją gyvenimo dalį ore, ir vandenynuose maitindavosi žuvimis. Nusileidę ant žemės neturėjo tokio gracingumo kaip ore, buvo nerangūs. Mokslininkai mano, kad norėdami pakilti nuo olų, jie savotiškai pasibėgėdavo, krypuodavo bandydami pagauti reikiamą oro srovę.

 Atradimas ir istorija 
Ne pilnai išsilaikiusios Pelargonis sandersi fosilijos buvo rastos 1983 metais, kada prasidėjo kasinėjimai statyti naują terminalą Čarlstono tarptautiniame oro uoste, esančiame Pietų Karolinos valstijoje (JAV). Gana neblogai buvo išsilaikiusi kaukolės fosilija, kiek prasčiau vieno sparno ir vienos kojos dalis. Anot šių fosilijų identifikavimo autoriaus Daniel Ksepka, fosilijos buvo nusėdę uolienose, virš kurių anuomet oligoceno epochoje prieš 25–28 mln. metų tyvuliavo vandenynas.
Ši paukščių rūšis ir jiems artimos kitos rūšys klestėjo Žemėje nuo Paleogeno periodo pradžios (paleoceno epochos) iki Neogeno periodo pradžios (mioceno epochoje), arba prieš 56–2,5 milijono metų. Buvo užtrukta 30 metų, kad pagal fosilijas būtų nustatyta šio gyvūno rūšis, bet mokslininkams iki šiol nėra aišku, kodėl šie masyvūs jūrų paukščiai išnyko. Yra tik spėliojimai, kad neva tai įtakojo klimato pasikeitimai ir su tuo susiję virš jūrų vėjo greičiai, mėgstamiausio maisto išteklių sumažėjimas arba abu šie faktoriai.

 Pavadinimas 
Senovės graikų kalba genties pavadinimas Pelargonis reiškia – 'atvirų jūrų paukštis'.

 Nuorodos 

 sci-news.com / Pelagornis sandersi: Paleontologist Discovers Largest-Ever Flying Bird, Published: 8 July 2014.
 nationalgeographic.com / Biggest Flying Seabird Had 21-Foot Wingspan, Scientists Say, Published: 7 July 2014.
 newscientist.com / Biggest ever flying bird and the beast that dwarfed it, Published: 7 July 2014.
 bbc.co.uk / Fossil of 'largest flying bird' identified, Published: 7 July 2014.
 sciencemag.org / Ancient bird had wingspan longer than a stretch limousine, Published: 7 July 2014.
 pnas.org / Flight performance of the largest volant bird , Online publication date: 13 June 2014.

 Šaltiniai 

Kategorija:Išnykę paukščiai