Hetitų kalba

Hetitų kalba (arba nešitų kalba –  𒉈𒅆𒇷 nešili) – senovės indoeuropiečių kalba, kurią vartojo hetitai, sukūrę savo valstybę Mažojoje Azijoje (su centru Hatušoje). Šios kalbos rašto paminklai žinomi iš XVIII–XIII a. pr. m. e., nors jau XX a. pr. m. e. asirų tekstuose randama hetitiškų skolinių. Vėlyvajame bronzos amžiuje hetitų kalbą nukonkuravo luvių kalba, o žlugus Hetitų imperijai – visai išnyko.

Tai seniausia raštiškai paliudyta indoeuropiečių kalba.


Hetitų kalba buvo užrašoma hetitų dantiraščiu, paremtu skiemeniniu užrašymu, todėl hetitų fonetiką atkurti sudėtinga. Svarbiausi hetitų rašytiniai šaltiniai yra Anitos tekstas (XVII a. pr. m. e., seniausias žinomas indoeuropietiškas įrašas), Hetitų karinis priesaikas, įstatymų rinkiniai, Ilujankos mitas, tai pat įvairūs laiškai, įstatymai iš Naujosios Hetitų karalystės. Hetitų įrašų randama egiptiečių, akadų tekstuose.

Hetitų kalba priskiriama Anatolijos kalbų grupei, į kurią taip pat patenka luvių, likų, lydų, karų ir kt. senovės Mažosios Azijos kalbos. Ji neturi kai kurių, indoeuropiečių prokalbei būdingų savybių – pvz., skirties tarp vyriškosios ir moteriškosios giminių. Pagal populiariausią hipotezę, Anatolijos kalbos labai anksti atsiskyrė nuo indoeuropiečių prokalbės ir nepatyrė kai kurių jos pokyčių. Yra ir priešinga teorija, kad hetitai atsiskyrę nuo likusių indoeuropiečių savo kalbą supaprastino. Pagal kitą versiją, Anatolijos ir indoeuropiečių kalbos vystėsi paraleliai, todėl kalbų šeima turėtų vadintis indohetitų. Hetitų kalboje gausu skolinių (ypač religinių) iš huritų ir hatų kalbų (abidvi neaiškios kilmės).

Hetitų kalboje yra bevardė ir bendroji giminė, kuri kitose indoeuropiečių kalbose skilo į vyriškąją ir moteriškąją. Daiktavardžiai kaitomi linksniais (vardininkas, galininkas, kilmininkas, naudininkas-vietininkas, abliatyvas, aliatyvas, įnagininkas, kartais sutinkamas šauksmininkas), turi gramatinius skaičius. Veiksmažodžiai turi dvi nuosakas (liepiamąją ir tiesioginę), aktyvo ir pasyvo formas, du laikus (esamąjį ir būtąjį). Sutinkamos dvi bendraties formos, supinas, dalyvis.

Žemiau pateiktas įvairių kamienų daiktavardžių – attaš („tėvas“), pedan („vieta“), ḫalkiš („grūdas“), ḫuwāši („stela“), pankuš („susirinkimas“), genuwa („kelis“), lingaiš („prakeiksmas“), ḫaštai („kaulas“), watar („vanduo“) – linksniavimas.

 -a- -i- -u- -ai- -r/n- bendr. bev. bendr. bev. bendr. bev. bendr. bev. bev.Vardininkas (vns.) attaš pedan ḫalkiš ḫuwāši pankuš genuwa *lingaiš ḫaštai watarGalininkas (vns.) attan pedan ḫalkin ḫuwāši pankun genuwa lingain ḫaštai watarKilmininkas (vns.) attaš pedaš ḫalkiaš ḫuwaši(y)aš pankuš, pankawaš genuwaš linkiyaš, lingayaš ḫaštiyaš witenašNaudininkas-vietininkas (vns.) atti pedi ḫalkiya, ḫalki ḫuwašiya, ḫuwaši pankawi genuwaš linkiya, lengai ḫaštai weteni, wetenaAbliatyvas *attaz pedaz ḫalkiyaz pankuwaz ginuwaz linkiyaz ḫaštiyaz wetenazĮnagininkas *attit *pedit ḫalkit pankut ganut linkit *ḫaštit wetenit, wedand Vardininkas (dgs.) atteš, attaš, attuš peda ḫalkiš ḫuwašiḪLA pankawēš witar Galininkas (dgs.) attuš peda ḫalkiuš ḫuwašiḪLA pankuš witar Kilmininkas (dgs.) attaš pankawaš Naudininkas-vietininkas (dgs.) attaš pankawaš

Veiksmažodžių ēpmi („griebiu“), daḫḫi („imu“) ir iɪ̯aḫḫari („einu“) asmenavimas.
    -mi
  -ḫi
  Pasyvas
   Esamasis laikas
 1. vns.
 ēpmi
 daḫḫi
 iyaḫḫari
  2. vns. 
 ēpši
 dai
 iyattati
  3. vns.
 ēpzi
 datti
 iyatta(ri)
  1. dgs.
 appueni
 daweni
 iyawašta(ti)
  2. dgs.
 apteni
 datteni
 iyadduma
  3. dgs.
 appanzi
 danzi
 iyanta(ri)
   Būtasis laikas
 1. vns.
 ēppun
 daḫḫun
 iyaḫḫat
  2. vns.
 ēpta
 daš
 *iyattart
  3. vns.
 ēpta
 daš
 iyattat
  1. dgs.
 ēppuen
 dawen
 *iyawaštat
  2. dgs.
 ēpten
 datten
 *iyaddumat
  3. dgs.
 ēppir
 dair
 iyantat


 Nuorodos 
 Hetitų tekstai 
 Hetitų gramatika 
 Hetitų žodynėlis 

 Šaltiniai 

Kategorija:Anatolų kalbos
Kategorija:Hetitai