Serbijos imperija

Serbijos imperija () – trumpalaikė viduramžių valstybė, egzistavusi 1345–1371 m. vakarų Balkanuose. Didžiąją dalį istorijos ji kontroliavo dabartinės Serbijos, Juodkalnijos, pietinės Dalmatijos (dab. Kroatija), Kosovo, Albanijos, Makedonijos teritorijas, taip pat didžiąją dalį Graikijos.Positive Peace in Kosovo: A Dream Unfulfilled by Elisabeth Schleicher, p. 49. 2012

Serbijos karaliaus Stepono Dušano valdymo metais Serbija buvo galingiausia valstybė Pietryčių Europoje ir viena galingiausių Europos valstybių.David Nicolle; (1988) Hungary and the Fall of Eastern Europe 1000–1568 (Men-at-Arms) pp. 35, 37; Osprey Publishing, 

 Istorija 
 Klestėjimas 
Serbijos karalius Stefanas Urošas IV, pasinaudodamas Bizantijos pilietiniu karu (1341–1347), įsiveržė į jos teritoriją ir nukariavo didelę dalį jos teritorijų Balkanuose. Po to, kai jis užėmė Seres, 1346 m. Serbijos patriarchas jį karūnavo Serbų ir graikų caru (), ir Serbija tapo imperija. Taip buvo išreikštos ambicijos perimti nusilpusios Bizantijos istorijos tęstinumą.

Remdamasis 1219 m. Serbijos teisės sąvadu, Urošas VI sukūrė naują teisyną. Serbija suklestėjo ekonomiškai, tapdama viena stipriausių tuometinės Europos valstybių. Geri keliai, išlikę dar nuo Romos imperijos laikų, bei priėjimas prie Adrijos ir Egėjo jūrų užtikrino prekių judėjimą. Imperija tapo svarbiu vyno, medienos, kailių, vilnos, taip pat metalų (sidabro, vario, aukso) tiekėju.
 Silpimas 
Tačiau imperija nepertvarkė savo administracinės sistemos, necentralizavo valdžios ir susikūrė sparčių užkariavimų be jokio didesnio pasipriešinimo dėka. Jos sukūrimas buvo paremtas vieno valdovo asmenybe, todėl Urošui IV mirus 1355 m., valstybė atsidūrė krizėje. Įpėdinis Urošas V buvo silpno charakterio, ir nesugebėjo susidoroti su iškilusiais rimtais iššūkiais: Osmanų Turkija, kuri irgi siekė pakeisti Bizantiją atsiradusiame politiniame vakuume Balkanuose; didėjančia bajorijos galia ir atsilikusia administracija.

Serbija iro į smulkias feodalines valdas, o neseniai užimtose srityse pietuose iškilo nepriklausomi kunigaikščiai ir Serbijos teritorijos traukėsi. Tuo metu didžiumą imperijos dalinosi įtakingi hegemonai: Simeonas Urošas (Epyre), Vukašinas Mrnjavčevičius, Jovanas Uglješa, Radoslavas Hlapenas (Makedonijoje), Nikola Altomanovičius (vakaruose), Balša I (Zetoje), Brankas Rastislaličius (Braničeve), Lazaras Hrebeljanovičius (Pomoravljėje).

Paskutinis didelis imperijos mūšis buvo Maricos mūšis su turkais 1371 m., kurio metu Serbija patyrė triuškinantį pralaimėjimą ir atidarė osmanams kelią į Balkanų užkariavimą. Tais pačiais metais mirė bevaikis caras, ir imperija galutinai suiro. Svarbiausios valstybės įpėdinės buvo Moravijos Serbija, Brankovičių žemė, Zetos kunigaikštystė, Prilepo žemė, Velbuždo despotija, Epyro despotija, Altomanovičiaus žemė.

 Išnašos 

 Šaltiniai 




Kategorija:Istorinės slavų valstybės
Kategorija:Viduramžių Serbijos istorija
Kategorija:Juodkalnijos istorija
Kategorija:Kosovo istorija
Kategorija:Šiaurės_Makedonijos istorija
Kategorija:Albanijos istorija