Gondžai

Gondžai (savivardis – Ngbanya, Gbanya, Gvanya) – tauta, gyvenanti Vakarų Afrikoje, dabartinės Ganos šiaurės rytuose. Kalba gondžų kalba (ngbanyato, agbanyito, guang), kuri priklauso Nigerio – Kongo kalbinei šeimai, kva kalboms (guangų grupei). Ji gimininga nauri, čumburungų, kračių ir kitoms guangų grupės kalboms.

 Arealas 

Gondžų gyvenamas arealas yra dabartinėje šiaurės rytų Ganoje, kur išsidėstę siaura ilga juosta Šiaurės regiono pietuose, į rytus nuo Oti upės. Didžiausias miestas yra Salaga. Nors teritorija pagal plotą yra palyginus didelė, nemaža dalis gondžų žemių yra retai gyvenamos ar negyvenamos. Gondžų teritorijoje gyvena is smulkesnės šiaurinės guang tautelės: nauriai, kračiai, čumburungai, dvangai, kplangai, kiode ir kt. Per gondžų teritoriją teka Baltoji Volta. Juodoji Volta yra laikoma pietine jų teritorijos riba. Nemažos gondžų diasporos gyvena į rytus nuo Oti upės. Tarp jų yra nkonjai ir fodo dab.Benino teritorijoje.

Gondžai ir guang tautos yra labiausiai į šiaurę nutolęs kva kalbomis kalbančių grupių regionas (išskyrus anufus, sudarančius enklavą tarp gurų tautų). Pietuose jų arealas ribojasi su brongų ir kitų akanų žemėmis, šiaurėje – su dagombų ir kitų gurų žemėmis. Nors lingvistiškai jie artimesni savo pietiniams kaimynams, kultūriškai buvo labiau veikiami iš šiaurės.

 Istorija 
Gondžų valstybės įkūrimas siejamas su XVII a. migrantais iš šiaurės, iš žlugusios Songajaus imperijos. Jie vadinosi Ngbanya ir davė pradžią dabartiniam gondžų savivardžiui. Šie mande grupės kalba kalbėję atsikėlėliai, vedami savo vado (džakpa), įsikūrė gondžų tarpe o ilgainiui konsolidavo jų gentis į vieną centralizuotą valstybę. Šį gentinį susivienijimą sudarė daug feodalinių darinių su centrais gyvenvietėse, tokiose kaip Jagbumas,Daboja, Tuluvė, Bolė, Gbuipė, Kpembeomas ir kt. Jų visų viršuje buvo iškeltas Jagbumas, kurio valdovas jagbumvura buvo laikomas visų gondžų valdovu.

Gondžų valstybė klestėjo iš prekybinių ryšių, kadangi buvo viena iš tarpininkių tarp akanų pietuose (iš kur buvo tiekiami vergai, auksas, dramblio kaulas, druska, kolos riešutai, palmių aliejus) ir sudaninių tautų šiaurėje (gyvuliai, audiniai, metalai). Gondžų prekybinis miestas Salaga buvo klestintis centras, neretai vadintas pietiniu Timbuktu. Prekiaudami su musulmonais, gondžai perėmė islamą o taip pat Sahelio architektūros stilių. Vienas žymiausių to laikotarpio architektūros pavyzdžių – Larabangos mečetė.

1744–1874 m. Gondža buvo priversta pripažinti Ačančio vasalitetą. Nuo XX a. pradžios ji galutinai neteko suvereniteto ir įjungta į Britų Aukso kranto koloniją. Nepaisant to, gondžų tracicinė monarchija buvo išlaikyta iki mūsų dienų.

 Gondžos valdovai (Jagbumvura) 
 1675–1698 Sumaila Ndewura Jakpa
 1698 Limu
 1698–1709 Sulemana Jakpa
 1698 to 1699 Lanyon
 1699–1709 Abbas
 1709–1712 Mahama Labayiru
 Kankanga
 Safu
 Kali
 iki 1858 Jakpa
 1858–1873 Nyantachi
 nuo 1873 Jiau
 Kpirku
 iki 1891 Kurbang,
 1896–1907 Pontomprong
 1907–1909 Lanyon
 1912–1937 Dangbonga
 1937–1942 Banbanga
 1942–1942 Singbing Lanyon
 1942–1975 Ewuntoma
 1975–1982 Kurabaso
 1983–1987 Timu
 1987–1990 Kanyiti
 1990–1992 Bi-Awuribi
 1992–1993 Ale Adengi Tikpiri
 1993–2000 Bore Nyinche
 nuo 2000 Bawah Abudu Doshie

Kategorija:Gurų grupės tautos
Kategorija:Ganos tautos
Kategorija:Mosių valstybės
Kategorija:Ganos istorija