Jadžurveda

Jadžurveda (, iš yajus „aukojimo ištarmė, aukmuo“ ir veda- „žinojimas“) – trečioji iš keturių senovės arijų šventųjų tekstų – vedų. Ši veda, kaip manoma, susiformavo tarp 1400–1000 m. pr. m. e. Jadžurveda skirta išskirtinai šrauta (somos aukojimo) ritualams. Ji susideda iš anksto nustatytų ritualinių veiksmų visumos, kuriuose vyrauja mantros, o jos buvo reikalingos, tam kad būtų galima atlikti religines aukojimo apeigas vedinio laikotarpio metu. Jos pagrindą sudaro jadžusai – aukojimo formulės, tariamos ritualo metu ir be ritualo sunkiai suprantamos. Jadžurvedos ritualų centre – aukojimas. Išsiskiria leksiškai beprasmių, grynai fonetinių formulių (pvz., om, hrim ir kt.) naudojimo gausa. Daug mantrų skirta Rudrai ir Pradžapačiui.

Jadžurveda skiriama į 2 skirtingas dalis, kurios turi keletą išlikusių redakcijų:
 Baltoji (šukla) Jadžurveda (tik mantros ir jadžusai): Vadžasaneji Madhjandina (1975 posmai), Vadžasaneji Kanva (2086 posmai);
 Juodoji (krišna) Jadžurveda (su komentarais): Taitiryja samhita, Maitrajani samhita, Katha samhita, Kapišthala samhita.

Svarbiausios Jadžurvedai priskiriamos upanišados yra Taitiryja Upanišada, Katha Upanišada (krišna Jadžurvedos), Yša Upanišada, Brihadaranjaka Upanišada (šukla Jadžurvedos).

Juodąją Jadžurvedą sudarantys komentarai įeina į Šatapatha Brahmaną. Nuo jos indų kultūroje prasideda šventųjų tekstų aiškinimo tradicija.

Jadžurvedos mituose pagrindinis dievas yra Pradžapatis (laikomas visatos kūrėju), keliama Višnaus svarba, Rudrai priskiriami Šivos bruožai ir vardai.

 Nuorodos 
 Jadžurvedos garso įrašai 

Kategorija:Vedos