Stalininis ampyras

Stalininis ampyras arba tarybinis monumentalusis klasicizmas – XX a. trečiame-penktame dešimtmečiuose Tarybų Sąjungos architektūroje, monumentaliajame ir taikomajame mene vyravusi kryptis, pakeitusi iki tol buvusį racionalizmą ir konstruktyvizmą. Suklestėjo Stalino valdymo, ypač pokario metais, kuomet paplito ir Rytų Europos šalyse.

 Skiriamieji stiliaus bruožai 
 ansamblinė gatvių ir aikščių statyba
 architektūros, skulptūros ir dailės sintezė
 tradicinio klasicizmo tobulinimas
 architektūrinės tvarkos naudojimas
 bareljefai su heraldinėmis kompozicijomis ir darbininkų vaizdavimas
 marmuro, bronzos, retų medienos rūšių ir lipdinių naudojimas apipavidalinant interjerus.

 Ryškiausi pavyzdžiai 
Stilius susiformavo projektuojant taip ir nepastatytus Tarybų rūmus Maskvoje, tarybinius paviljonus pasaulinėms parodoms Paryžiuje (1937 m.) ir Niujorke (1939 m.). Ypač suklestėjo atstatant karo sugriautus TSRS miestus. Ryškiausi pavyzdžiai – septynių aukštuminių pastatų grupė Maskvoje (tame tarpe Maskvos universiteto centriniai rūmai), Liaudies ūkio pasiekimo parodos (LŪPP) Maskvoje paviljonų kompleksas, Maskvos metro stotys, Nepriklausomybės projektas Minske, Latvijos mokslų akademijos pastatas Rygoje, Kultūros ir mokslo rūmai Varšuvoje.

 Žymiausi kūrėjai 
 Aleksejus Duškinas
 Borisas Jofanas
 Michailas Minkus
 Levas Rudnevas
 Dmitrijus Čečiulinas
 Aleksejus Ščiusevas.

 Stalininis ampyras architektūroje 

 Stalininis ampyras Lietuvoje 
1947–1952 m. buvo parengtas generalinis Vilniaus plėtros planas, suformuotas naujas miesto centras, jame pastatyti ryškūs šios krypties architektūriniai akcentai: Geležinkelio stoties pastatas, skulptūromis papuoštas Černiachovskio tiltas, Lenino aikštė, Mokslininkų namai, Profsąjungų kultūros rūmai, Ministrų tarybos rūmai. Visų planų nebuvo spėta įgyvendinti.

Stalininis ampyras