Tonacija

Tonacija (lot. tonus – įtempimas, garsas < gr. tonos) – dermės garsų aukščio padėtis muzikos sistemoje. Tonacija lemia pagrindinio tono – tonikos vieta (žymima raidine notacija, pvz., C, Cis, Des, D ir kt.) ir dermė dažniausiai – mažoras (pvz., C dur) arba minoras (pvz., c moll), rečiau – kitos dermės. Natose tonacija nurodoma atitinkamu prieraktinių ženklų (diezų ar bemolių) skaičiumi.

Gryniausiu pavidalu tonacija pasireiškė vėlyvojo baroko ir klasicizmo laikotarpiu. Pagal susiklosčiusią Vakarų muzikinę sistemą gyvuoja 12-ka mažorinių ir 12-ka minorinių tonacijų; pagal toniką jas galima išdėstyti kvintų ratu. Galimybė panaudoti visas dvylika mažorinių ir minorinių tonacijų Vakarų muzikoje atsirado įsigalėjus tolygiai temperacijai. Tonacijų galimybėms pademonstruoti J. S. Bachas sukūrė žymųjį 24-ių preliudų ir fugų ciklą „Gerai temperuotas klavyras“ (Das Wohltemerierte Klavier; BWV 846-893).

Kiekviena tonacija turi savitą spalvą ir nepakartojamą skambesį; kompozitoriai savo mintims ir nuotaikoms perteikti sąmoningai pasirenka tam tikrą tonaciją. Tonacijos pakeitimas kūrinio viduryje yra vadinamas moduliacija).
 Prieraktiniai ženklai  Mažoro tonacija (dur) Minoro tonacija (moll) be ženklų  C dur  a moll 1 diezas  G dur  e moll 2 diezai  D dur h moll 3 diezai  A dur  fis moll 4 diezai  E dur  cis moll 5 diezai  H dur  gis moll 6 diezai  Fis dur  dis moll 7 diezai  Cis dur  ais moll 7 bemoliai  Ces dur  as moll 6 bemoliai  Ges dur  es moll 5 bemoliai  Des dur  b moll 4 bemoliai  As dur  f moll 3 bemoliai  Es dur  c moll 2 bemoliai  B dur  g moll 1 bemolis  F dur  d moll

Kategorija:Muzikos teorija