Sąsmaukos-Kolumbijos zona

Sąsmauka-Kolumbija (), alternatyviai vadinama Tarpine Amerikos zona – istorinis-kultūrinis ikikolumbinės Amerikos regionas, esantis dabartinėje Centrinėje Amerikoje. Jis buvo šiose valstybėse: rytų Hondūre, rytų Nikaragvoje, Kosta Rikoje, Panamoje ir šiaurės vakarų Kolumbijoje.

Regioną 1971 m. vienas pirmųjų apibrėžė Gordon R. Willey kaip Tarpinę Amerikos zoną. Šis pavadinimas buvo duotas todėl, kad regionas buvo tarp dviejų didžiųjų Amerikos civilizacijų: šiaurėje klestėjo Mezoamerika, o pietuose – Andų civilizacijos. Gordon R. Willey. 1971. An Introduction to American Archaeology, Vol. 2: South America (Prentice Hall: Englewood Cliffs, NJ). Sąsmaukos-Kolumbijos terminas pirmą kartą panaudotas 2003 m.Hoopes, John W.; Oscar Fonseca Z. (2003). Goldwork and Chibchan Identity:Endogenous Change and Diffuse Unity in the Isthmo-Colombian Area (PDF). Washington, DC: Dumbarton Oaks. ISBN 0-82631-000-1. Vėliau daug mokslininkų dirbo lygindami lingvistikos, archeologijos ir genetikosArchaeogenomic distinctiveness of the Isthmo-Colombian area // Cell, Volume 184, Issue 7, p. 1706–1723, e24. April 01, 2021. duomenis, bandydami išgryninti šios didelės teritorijos panašumus ir skirtumus.

 Kultūriniai bendrumai 
Ilgą laiką buvo laikoma, jog šis regionas buvo visiškai neišsivystęs, todėl archeologiškai labai mažai tyrinėtas. Tačiau pastarieji atradimai parodė, jog šioje teritorijoje atsirado vieni pirmųjų Amerikoje keramikos, žemdirbystės, metalų apdirbimo pavyzdžių.Peregrine, Peter N; Ember, Melvin (2002). Encyclopedia of Prehistory: Volume 5: Middle America. Boston, MA: Springer US. doi:10.1007/978-1-4615-0525-9. ISBN 978-1-4615-0525-9. OCLC 858882346.

Taip pat tyrinėjimų metu atrasta ir monumentaliosios architektūros (piliakalniai, aikštės, grįsti keliai), akmens skulptūros, nefrito, išriškingos keramikos, aukso dirbinių. Vieni žinomiausių vietos kultūrų archeologinių radinių – Kosta Rikos akmens rutuliai, taironų auksas ir kt.

Kultūriškai šią teritoriją įtakojo tiek Mezoamerika, tiek Senovės Peru (ypač muiskai). Manoma, kad per regioną galėjo eiti prekybiniai keliai, su juo galėjo jūra prekiauti majai. Vietos gyventojai augino tipiškas Mezoamerikos kultūras: kukurūzus, pupeles, moliūgus ir kt.

Po Ispanijos užkariavimo XVI a., dėl savo atokumo regionas buvo silpnai įtakojamas vakarų kultūrų. Iki mūsų dienų čia išliko palyginti didelis vietos indėnų procentas.

 Geografija ir kultūrinės zonos 
Regionas išsidėstęs šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi nuo Hondūro iki Kolumbijos. Šiaurės rytuose jį skalauja Karibų jūra, o pietvakariuose – Ramusis vandenynas. Šiaurės vakaruose jis šliejosi su Mezoamerika (Majų ir Centroamerikos kultūrinėmis zonomis). Pietryčiuose jį uždarė Andų kalnai (Andų Tolimosios šiaurės kultūrinė zona). 

Regiono apibrėžimas nėra iki galo nusistovėjęs. Dalis autorių į Sąsmaukos-Kolumbijos sampratą įtraukia Andų Tolimąją šiaurę. Kiti autoriai į ją įtraukia Centroameriką ir vakarų Hondūrą.Philippe Costa, “L'aire intermédiaire” in Brigitte Faugère and Nicolas Goepfert, eds., Atlas de l'Amérique précolombienne, Autrement, 2022 (ISBN 978-2-7467-6019-6

Visą regioną sudarė daug lokalių kultūrų, kurios pasižymėjo skirtinga gyvenena, meninės išraiškos priemonėmis.

Šiauriausia regiono dalis (Hondūre ir Nikaragvoje) dar vadinama Moskitų krantu. Tai buvo retai gyvenamos, atogrąžų džiunglėmis apaugusios teritorijos, orientuotos į Karibų jūros pakrantę. Vietos tautos daugiausiai kalbėjo chikakų (tolupanai) ir misumalpų (miskitai, sumai, matagalpai) kalbomis. Pečai ir ramai kalbėjo čibčų kalbomis. Jos turėjo matrilinijinius klanus, gyveno susiskaldę nedidelėmis kaimų bendruomenėmis, nekūrė didelių politinių junginių. Svarbiausias jų palikimas yra išraiškinga keramika.Stone, Doris (1940). „Introducción“. In Stone, Doris (ed.). Demarcación de la culturas pre-colombinas del centro y norte de Honduras. Tegucigalpa.

Centrinė regiono dalis (Kosta Rikoje ir Panamoje) yra sąsmauka, iš abiejų pusių skalaujama vandenynų. Vietos aukštikalnėse vyravo čibčų kalbos. Gyventojai gyveno susiskaldę į nedideles valstybėles (kasikatus). Archeologijoje išskiriamos šios kultūros:
 Kosta Rikos aukštumos – didžioji Kosta Rikos teritorijos dalis. Svarbiausia gentis čia buvo uetarai, apgyvendinę derlingą Centrinį slėnį. Jie čia sukūrė Garabito ir Guarko ir kitas valstybėles.Brinton, Daniel G. (1897). „The Ethnic Affinities of the Guetares of Costa Rica“. Proceedings of the American Philosophical Society. 36 (156): 496–498. JSTOR 983406. Svarbi archeologinė vietovė (Gvajabo nacionalinis paminklas) yra prie Turialbos ugnikalnio. Lygumose į šiaurę ir rytus nuo uetarų gyveno gvatusai/malekai, botai (botos), sueriai (suerres) ir pokosiai (pococes). Ramiojo vandenyno pakrantėje gyveno kepoa (quepoa).
 Gran Čiriki () – ši archeologinė kultūra driekėsi per pietinę Kosta Riką ir vakarų Panamą. Jos palikuonys yra Talamankos kalnų gentys kabekarai, bribriai, teribiai, doraskiai (čumulu, gualakai ir čangenai), Dikiso upės baseino borukai ir vakariniai guaimiai. Šios kultūros kūrėjai gamino detalius aukso dirbinius, kūrė akmenines skulptūras, akmeninius rutulius. Svarbiausia archeologinė vietovė yra Barilesas ().Francisco Corrales Ulloa, La Gran Chiriquí: una historia cada vez más profunda
 Gran Koklė () – ši archeologinė kultūra užėmė centrinę Panamą. Jos nešėjai (rytinių guaimių ir buglerių protėviai) kūrė labai dekoratyvią keramiką, buvo susiskaldę į beveik dešimt kasikatų. Svarbiausia jų gyvenvietė buvo Nata.Lothrop, Samuel Kirkland. Pre-Columbian Designs from Panama -Illustrations of Coclé Pottery. Dover Publications, Toronto, Canada, 1976. ISBN 0-486-23232-8. Svarbiausia archeologinė vietovė yra El Kanjo.Martín Seijo, M.; Torné, J. Mayo; Torné, C. Mayo; Huerta, R. Piqué i. (June 3–16, 2007). „Forest Resources, Chiefdoms and Mortuary Practices in the Neotropics: Preliminary Archaeobotanical Analysis from El Caño Funerary Complex (Coclé Province, Panamá)“. EGU General Assembly Conference Abstracts. EGU General Assembly: 2312. Bibcode:2012EGUGA..14.2312M.
 Gran Darjenas () – ši archeologinė kultūra užėmė rytų Panamą ir gretimas teritorijas Kolumbijoje. Čia yra Darjeno sritis, viena drėgniausių vietų pasaulyje. Vietos gyventojai kuevai, kunai keramikoje beveik nenaudojo spalvų, bet puošė ją raižiniais.Martín-Rincón, J. (2002). Panamá la Vieja y el Gran Darién. Arqueología de Panamá la Vieja: avances de investigación. Panama City: Patronato Panamá Viejo, 230–250.

Kolumbijos teritorijoje pažangiausią kultūrą sukūrė aukštikalnių tautos. Tarp jų buvo taironai (Siera Nevada de Santa Marta), čimilai (Sesaro upės baseinas), bari ir jukpai (Perichos kalnai), nutabiai (Abura slėnis Centrinėje Kordiljeroje) ir kiti. Kultūriškai jie buvo stipriai veikiami Andų tautų, ypač muiskų, kultūros. Kūrė sudėtingus aukso dirbinius, keramiką. Taironai statė monumentalią architektūrą. Išlikęs jų senovinis miestas Siudad Perdida.The Art of Precolumbian Gold: The Jan Mitchell Collection. New York: The Metropolitan Museum of Art. 1985. ISBN 9780297786276.

Tarp aukštikalnių plytinčios Kolumbijos šiaurės vakarų žemumos, apaugusios atogrąžų miškais, buvo apgyvendintos čoko ir malibu ir kitomis kalbomis kalbančių genčių. Svarbiausia jų archeologinė kultūra buvo Zenu, klestėjusi Sinu upės baseine.Villamarin, Juan and Judith (1999), Salomon, Frank; Schwartz, Stuart B. (eds.), „Chiefdoms: The Prevalence and Persistence of „Señoríos Naturales“ 1400 to European Conquest“, The Cambridge History of the Native Peoples of the Americas, vol. 3, Cambridge University Press, p. 605, ISBN 978-0-521-63075-7.

 Išnašos 

 Nuorodos 
Archeologiniai tyrimai Kosta Rikoje