Velykų margučiai

Margučiai – kiaušiniai, kurių lukštai išmarginti dažant įvairiais būdais ar raižant. Vienas šv. Velykų simbolių.

Margučių marginimas – Europos tautodailės sritis. Meniškas kiaušinio lukšto marginimas, glaudžiai susijęs su kulto apeigomis. Joje matome tapybinius ir grafinius elementus, kartais jie glaudžiai susiję, kartais gi vienas ar antras iš tų dviejų elementų yra labiau išplėtotas – vyraujantis.

Ypatingai išsivystęs kiaušinių marginimo menas yra Rytų Europoje. Margučių marginimas vašku ir skutinėjimu yra žinomi visose slavų tautose: Lenkijoje (), Ukrainoje (), Gudijoje (пісанка), Slovėnijoje (pisanica), Čekijoje (kraslice), Slovakijoje (kraslica), Bulgarijoje (писано яйце), Kroatijoje (писано яйце), Makedonijoje (вапцано јајце), Serbijoje (писаница), tarp sorbų (jejka pisać) ir pan. Tarp ne slavų tautų margučių tradiciją turi vengrai (hímestojás), rumunai (ouă vopsite) ir lietuviai. 

Tikėtina, jog lietuvių tauta marginimo būdus perėmė iš slavų, nes kaimynai latviai jų nežino. Margučių tradicijos beveik neturi ir Šiaurės bei Vakarų Europos tautos, nors spėjama, kad kai kurios tą paprotį yra turėjusios.

 Istorija ir reikšmė 
Sunku nustatyti margučių kilmę, kadangi tai yra trapus kūrinys, retai aptinkamas archeologų. Tiesa, skirtingose kultūrose be tikrųjų kiaušinių buvo gaminami ir akmeniniai, keramikiniai kiaušiniai, naudoti apeiginėms reikmėms. Manoma, kad jie atspindi tikrų margučių naudojimo paprotį.

Šiandien jų marginimas Lietuvoje ir slavų tautose yra susijęs su Velykų šventėmis. Tačiau kiaušinių dažymo ir jais keitimosi paprotys yra daug senesnis už krikščionybę. Beveik visos senojo pasaulio tautos tą paprotį žinojo. Dar prieš Kristaus gimimą kiaušinis buvo laikomas ne tik pavasario gamtos atgimimo simboliu, bet ir kiekvieno gyvio pradžios simboliu. Žinome, kad tokiu simboliu kiaušinį laikė ir senovės egiptiečiai, žydai bei romėnai. Kiaušinių dažymo paprotys iki dabar išlikęs Artimųjų Rytų tautose švenčiant Novrūzo šventę. Kad tokiu pat simboliu kiaušinį laiko ir lietuviai, liudija iš dalies dar kai kur išsilikęs paprotys kiaušinius dažyti ne tik per Velykas, bet ir per šv. Jurgį bei Sekmines.

Seniausi žinomi dažyti kiaušiniai Europoje aptinkami iš viduramžių. Dažytų lukštų liekanų iš X-XIV a. aptikta Lenkijoje, netoli Opolės miestoOpole: najstarsze polskie "pisanki" znaleziono na opolskim Ostrówku". onet.pl. 31 March 2013. Senovės slavų kultūrose iki krikščionybės laikų margintas kiaušinis buvo siejamas su Saulės dievu Dažbogu, kuriam buvo skiriamos įvairios pavasarinės apeigos. Jos ženklais buvo paukščiai, o vėliau - ir kiaušiniaiManko, Vira. The Ukrainian Folk Pysanka L'viv, Ukraine: Svichado, 2005. 

Krikščionybei plintant po Europą ir maišantis su pagoniškais tikėjimais, kiaušinis tapo ne tik saulės, gamtos atgimimo, bet ir atgimusio Jėzaus simboliuKowalczyk, Maria (2020). "Geneza i obchód Wielkanocy w Polsce. Zarys problematyki" (PDF). Studia Elbląskie (in Polish). XX: 273–294.. Kiaušiniai tapo ne tik svarbiu velykiniu patiekalu, bet ir simboliu, amuletu, su jais susipynė įvairūs prietarai ir papročiai.

Marginimo būdai
 Dažytiniai - patys paprasčiausi, vienspalviai margučiai. Įprastai jiems naudojami gamtiniai dažikliai: svogūnų lukštai (raudona ir ruda), ąžuolo ir juodalksnio žievė (juoda), obels žievė (auksinė), dedešvos žiedlapiai (violetinė), rugio daigai (žalia), burokų sultys (rožinė) ir pan. Pastaruoju metu naudojami ir sintetiniai dažai. Tokie velykinių kiaušiniai paplitęs visoje Europoje;
 Marginti augalų lapais - dažant juos kiaušinis apdedamas augalų lapais, aprišamas, dėl to atsiranda šviesesnės nenusidažiusios vietos. Šis marginimo būdas paplitęs didesnėje Europos dalyje;
 Taškiniai - naudojamas vaškas, kuris lašinamas ant kiaušinio, ir taip gaunami taškučių pavidalo pagražinimai;
 Marginti vašku - dažniausiai Rytų Europoje paplitęs marginimo būdas. Ant trumpos lazdelės pritaisomas skardos vamzdelis, kurio vienas galas yra siauresnis; juo paimamas ištirpytas vaškas, kuriuo ir padengiamas kiaušinio paviršius vienodo storumo linijos raštais. Taip išpaišytas kiaušinis yra dedamas į dažus, kurie nudažo tik nepadengtas vašku vietas. Išėmę kiaušinį iš dažų ir nuėmę vašką, uždažytame paviršiuje gauname šviesius raštus. Norint šiuos raštus padaryti spalvotus, nudažytoji kiaušinio dalis vėl padengiama vašku, kiaušinis vėl dedamas į bet kurios spalvos dažus, kurie nudažo raštus. Kartoti tą galime tiek kartų, keliomis spalvų norima išmarginti margutį;
 Skustiniai - peiliuku skutinėti kiaušiniai. Skustinis raštas yra daromas ant jau nudažyto vienos kurios nors spalvos dažais kiaušinio. Praskusdami dažus iki kiaušinio tikrosios spalvos paviršiaus, gaunami raštai;
 Ėsdinti rūgštimi - naudojant actą ar raugintų kopūstų sunką išėsdinamos norimos vietos dažytame kiaušinyje;
 Tapyti dažais - akvarele, guašu, laku ar kitais dažais teptuku ant kiaušinio išpaišomi vaizdai, paveikslai;
 Apklijuoti - kiaušinis apklijuojamas popieriaus ar audinio skiautėmis, dažytu smėliu ar grūdais, šiaudais, augaliniu pluoštu ir kitokiomis medžiagomis;
 Apklijuoti karoliukais - kiaušinis panardinamas į vašką, ir į jį įspaudžiami spalvoti karoliukai, sudarant papuošimus. Šis būdas ypač paplitęs Rumunijoje;
 Perforuoti - išpūsto kiaušinio lukšte padaromos skylutės, sukuriant ažūrinius vaizdus ar piešinius;
 Modernūs - kiaušiniai marginami specialiais plastikiniais lipdukais, kuriuos pakaitinus kiaušinis glaudžiai aptraukiamas;

Iš velykinių margučių marginimo papročių išsivystė mediniai margučiai (gaminami iš medienos ir marginami dažais bei laku) ir faberžė kiaušiniai (juvelyriniai dirbiniai).

 Raštų įvairovė 
Didžiojoje dalyje Europos paplitę vienspalviai velykiniai kiaušiniai, tačiau Rytų Europoje marginimo vašku ir skutinėjimo būdai paskatino išsivystyti sudėtingiems meniškiems ornamentams. Jie atspindi vietos tautodailę, pagonišką bei krikščionišką simboliką.

Iš visų tik Ukrainietiški margučiai 2024 m. buvo pripažinti nematerialiuoju pasaulio pavelduPysanka, Ukrainian tradition and art of decorating eggs. 

 Margučiai Lietuvoje 
Lietuvoje margutis labiausiai susijęs su Velykomis ir Lietuvoje aprašytas  XVI amžiuje. M. Mažvydas Vaitkūnas 1549 m. išleidęs šv. Ambraziejaus ir šv. Augustino giesmių vertimą – „Te Deum laudamus“, skiria savo darbą „Welikas pauta“ vietoje „Ponuy Sebastianuy Perbanth, Heubtmonuy Ragaynes... 3. diena mėnesis kowa. Metų Diewa uszgimima“. 

 Raštai ir jų pobūdis 
Margučiu kiaušinis yra vadinamas dėl to, kad jis yra marginamas įvairiais raštais. Lietuvoje naudojami vienspalviai (dažytiniai), marginti vašku ir skustiniai margučiai. Margučių meniškasis apipavidalinimas dėl vienetinio rankinio marginimo būdo nėra vienodi. Vieni jų esti ryškių spalvų ir paprastų raštų. Kitur spalvotumui teikiama tik antraeilė reikšmė, bet dėl to vyrauja raštai, jie tampa vis sudėtingesniais ir turtingesniais.

Įvairiausių raštų margučiuose vartojama daug ir tą mums liudija nemažas skaičius jiems pavadinti vartojamų vardų: „driežiukai, rinkučiai, grandinėliai, žiedeliai, vabaliukai; kukučiai, dantukai, eglutės, žvaigždutės, peteliškės, kriputės, turkliukai, rūtelės, vištos kojelės, snaiguolės“ ir t. t. Nagrinėdamas tuos raštus žymiausias margučių tyrinėtojas Tadas Daugirdas padarė išvadą: begalinis raštų turtingumas verčia manyti, kad kiekvienas margutį darąs asmuo vadovaujasi tik fantazija.

Galima pastebėti, kad didesnį vaidmenį marginant atlieka papročiai, nusižiūrėjimas nuo kitų, o ne išmonė. Dalis raštų beveik visoms margučius darančioms tautoms yra bendri; vieni iš jų yra būdingi tik tam tikrai apylinkei, o kiti yra tokie pat, kokius aptinkame priešistorinių laikų kapuose randamuose daiktuose. Daugumą margučių raštų galime taip pat rasti kituose liaudies meno dirbiniuose. 

Margučiuose yra nemažai vien su margučiais siejamų rašto elementų, savo požymiais visiškai skirtingų nuo kitų būdingų liaudies meno raštų. Be to, pasitaiko ir labai savitų raštų, išplėtotų į grafines kompozicijas, savo turiniu ir verte niekuo nesiskiriančių nuo didelių grafinių darbų. 

Margučių bendrą apibūdinimą galime nusakyti taip: margučių brėžtinio rašto pagrindinės spalvos yra juoda bei tamsiai ruda, skustinio (skutinėto) – mėlyna, raudona. Pagal pirmąją būdą daryti raštai pasižymi drąsiomis ir ryškiomis linijomis, antrąją – ažūriškumu. Abu marginimo būdai margučiams suteikia ryškų grafiškumą, o raštų įvairumas ir įvairovė padaro juos ne tik gražia stalo puošmena, bet ir branginta medžiaga liaudies ornamentams tyrinėti.

 Šaltiniai 
 Prof. E. Volteris. Velykų Margučiai „Iliustruotoji Lietuva“. 1927, m. Nr. 15 (68).
 Paulius Galaunė. Margučiai „Lietuvių liaudies menas“. 1988, m.

Kategorija:Velykos
Kategorija:Religinis menas
Kategorija:Lietuvių tautodailė
Kategorija:Kiaušinių valgiai