Britų Vakarų Ramiojo Vandenyno Teritorijos

Britų vakarų Ramiojo vandenyno teritorijos () – Britanijos kolonija Okeanijoje (Polinezijoje ir Melanezijoje, iš dalies ir Mikronezijoje), egzistavusi 1877–1976 m., apėmusi dabartinius politinius vienetus: Fidžį, Vanuatu, Saliamono salas, Pitkerno salas, Kuko Salas, Niuė, Nauru, Tokelau, Tongą, Tuvalu, Kiribatį.

Nors atsiduria visiškai teritorijos centre, Britanija nevaldė Samoa salų, kurias dalinosi Vokietija ir JAV.

 Kolonijos istorija 

 Įkūrimas 
Kolonijos atsiradimas buvo nulemtas augančių Britanijos interesų Okeanijoje. Po to, kai buvo kolonizuota Australija ir Naujoji Zelandija, Britanija ėmė kolonizuoti aplinkui esančias salas.

Pirmoji kolonija buvo Fidžis, sukurta 1874 m. Fidžio sostine tapo Suva, kuri ilgainiui tapo visų britiškų Okeanijos kolonijų sostine.

 Ekspansija 
Kolonijos plėtimas vyko tokiu būdu, kad kiekvienas naujai prijungtas vienetas suformuodavo atskirą administracinį vienetą:
 1888: Kuko salos (Rarotonga karalystė) – viena pirmųjų įjungtų teritorijų.
 1892: Gilberto ir Elis salos (dab. Kiribatis ir Tuvalu) – prijungtos kartu kaip protektoratas. 1916 m. gavo kolonijos statusą.
 1893: Saliamono salos – gautos po konflikto su Vokietija ir JAV dėl Samoa salų. Britanijai atsisakius interesų šiame salyne, su Vokietija buvo sutarta pasidalinti Saliamono salyną, iš kurio Vokietijos Naujoji Gvinėja gavo tik šiauriausią salą: Bugenvilį.
 1898: Junion salos – 1889 m. C. F. Oldham salose iškėlus Britanijos vėliavą, jos vėliau oficialiai tapo kolonija.
 1898: Pitkerno salos
 1900: Tonga – po Tongos karaliaus mirties Tongos karalystė buvo paskelbta britų protektoratu, bet joje išsaugota vietinė monarchija, kuri valdo iki šiol.
 1900: Niuės karalystė – priimta pati pasiprašiusi
 1906: Naujieji Hebridai – valdyta kartu su Prancūzija
 1914: Nauru – formaliai administravo kartu su Australija ir Naująja Zelandija.
 1916: Fenikso salos – beveik negyvenama salų grupė, nuo 1939 m. administruota kartu su JAV

 Pabaiga 
Prasidėjus XX a. Britanija dalį savo Okeanijos kolonijų perdavė Naujajai Zelandijai. Per II Pasaulinį karą kai kurios jos kolonijinės teritorijos (Gilberto ir Elis salos, Nauru) buvo okupuotos Japonijos imperijos, bet vėliau sugrįžo. Dekolonizacija sunaikino šią britų koloniją visiškai.

Svarbiausia atsiskyrimų raida:
 1901: Niuė – pabuvusi kolonijoje tik vienerius metus, Niuė atiduota Naujajai Zelandijai
 1901: Kuko salos – atiduotos Naujajai Zelandijai
 1926: Junion salos – perduotas administruoti Naujajai Zelandijai
 1967: Nauru – paskelbė nepriklausomybę.
 1970: Fidžis – paskelbė nepriklausomybę
 1970: Tonga – pasibaigus sutarties galiojimui, Tonga tapo nepriklausoma monarchija.
 1976: Gilberto ir Elis salos paskelbė nepriklausomybę kaip dvi valstybės – Kiribatis ir Tuvalu. Prie pirmojo teritorijos prijungtos Fenikso salos. Tuo metu oficialiai panaikintos ir Teritorijos kaip vienetas.

Likusios britų kolonijos Okeanijoje paskelbė nepriklausomybę kaip Saliamono salos (1978) ir kaip Vanuatu (1980). Vienintelė iki šiol išlikusi Britų kolonija Okeanijoje yra Pitkerno salos.

 Administracija 
Teritorijos buvo valdomos kaip Britų imperijos dalis. Jų aukščiausias valdytojas buvo tituluojamas High commissioner. Koloniją sudarė šie vienetai:
VėliavaProtektoriatasPrijungimasAtskyrimasCentrasRegionas50px  Fidžio kolonija  1877  1952  Suva  Melanezija50px  Kuko Salų Federacija  1893  1901  Avarua  Polinezija50px  Gilberto ir Eliso salos  1892  1976  Banaba  Mikronezija ir Polinezija50px  Britų Saliamono salos  1893  1976  Honiara  Melanezija  Sąjungos salos  1877  1926    Polinezija50px  Pitkerno salos  1898  1952  Adamstaunas  Polinezija50px  Tonga  1900  1970  Nukualofa  Polinezija  Niujė  1900  1901  Alofis  Polinezija50px  Naujieji Hebridai  1906  1980  Port Vila  Melanezija   Nauru  1914  1967    Mikronezija  Kantono ir Enderberio salos  1939  1979  Tebaronga  Polinezija


Kategorija:Britų kolonijinė imperija
Kategorija:Melanezijos istorija