Jungtinės Karalystės istorija

1707 m. unijos aktu Anglijos karalystė ir Škotijos karalystė susijungė į vieną valstybę, kuri pavadinta Didžiosios Britanijos karalyste (). Nuo 1801 m. vieningą įstatymų leidybos susirinkimą turinti valstybė pasivadino Jungtine Didžiosios Britanijos ir Airijos karalyste (), o 1922 m. įgavo dabartinį pavadinimą – Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė ().

 Anglijos ir Škotijos sujungimas 

 Karalienės Onos valdymo pabaiga 
1707 m. unijos aktas buvo nepriimtinas išvytosios Stiuartų dinastijos šalininkams. Naudodamasis šiomis nuotaikomis pretendentas į sostą, Jokūbas Pranciškus Eduardas Stiuartas (titulavęsis Anglijos ir Airijos karaliumi Jokūbu III bei Škotijos karaliumi Jokūbu VIII), palaikomas prancūzų dalinio, 1708 m. kovo mėnesį pabandė išsilaipinti Škotijos pakrantėje. Išsilaipinimas nepavyko dėl anglų admirolo Džordžo Bingo (Byng) budrumo. Po Onos mirties, pagal sosto paveldėjimo aktą karūna atiteko Hanoverio kurfiurstui Jurgiui, Jokūbo I vaikaitės Sofijos sūnui.

 Jurgio I valdymas 
Beveik iškart po karūnacijos Jurgis I paleido torių vyriausybę ir į kabinetą pakvietė vigus, kuriems atstovavo Robertas Volpolis. Ankstesnė vyriausybė buvo smerkiama už Utrechto taikos sudarymą. Torių lyderis Henris Bulingbrukas (Bolingbroke) pabėgo į Prancūziją ir ėmė tarnauti Stiuartų pretendentui. Tuo metu grafo Maro vadovaujami 15 tūkst. Stiuartų šalininkų, vadinamų jakobitais, surengė sukilimą Škotijoje, o 1715 m. gruodį pretendentas į sostą asmeniškai išsilaipino netoli Aberdyno ir pasiskelbė karaliumi Jokūbu III. Tačiau pagrindinio Stiuartų globėjo Liudviko XIV mirtis, taip pat prasidėję nesutarimai tarp pretendento ir Bulingbruko, paralyžiavo sukilėlių pajėgas, o parlamentu besiremianti vyriausybė veikė ryžtingai ir energingai. Sukilėliai buvo sumušti pre Šerifmiuro (Sheriffmuir), o tik ką išsilaipinęs Jokūbas buvo priverstas bėgti. Dar prasčiau nusisekė 1719 m. sukilimas.

1718–1720 m. Didžioji Britanija dalyvavo vadinamojoje Keturių valsybių sąjungoje, nukreiptoje prieš Ispanijos ministro Džulijaus Alberonio politiką. Didžioji Britanija paskelbė karą Ispanijai ir sunaikino jos laivyną. 1720 m. šalyje kilo finansinė suirutė (Pietų jūrų kompanija).

 Jurgio II valdymas 
Valdant Jurgiui II partinis gyvenimas nepakito. Vigai ir toliau liko valdžioje ir laikėsi taikingos politikos.

 XIX amžius 

1801 m. sujungus Jungtinę Didžiosios Britanijos karalystę ir Airijos karalystę, įkurta Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Airijos karalystė. Dėl konstitucinių precedentų susiklostė parlamentinis režimas. Šiam britų parlamentiniam režimui buvo būdinga:
 visos valdžios viršūnė susidėjo iš suverenaus parlamento plačiąja prasme, t. y. iš Karūnos ir abejų rūmų. Parlamento visagalybę lėmė tai, kad, valstybėje parlamento veiklos nevaržė jokios normos (nebuvo tai reglamentuojančios rašytinės konstitucijos);
 vykdomoji valdžia kilo iš tautos renkamo parlamento ir buvo jam atsakinga, ir tai buvo išreiškiama formule „parlamentas leidžia įstatymus ir valdo per ministrų kabinetą“;
 nors įstatymų leidžiamoji ir vykdomoji valdžios tiesiogiai nesijungė, bet jos viena kitą veikė. Ministrų kabinetą skyrė monarchas, bet už savo veiklą atsakė parlamentui. Parlamentas taip pat galėjo kontroliuoti valdovo veiklą, nes už jo aktus atsakomybę prisiėmė kabinetas. Ministras pirmininkas parlamentą galėjo paleisti prieš laiką, o monarchas galėjo atmesti parlamento priimtus aktus, nors pagal nerašytą taisyklę karališkąjį pritarimą () monarchas suteikdavo visiems parlamento įstatymams.

 XX amžius 
Apie XX a. parlamentinio režimo reikšmė silpo ir tai skatino deleguotosios teisės aktų leidybos paplitimas.  XVIII a. pagrindinių valstybės institucijų sistemos grandimi tapo ministrų kabinetas. Jis atsiskyrė nuo Slaptosios tarybos () – aukščiausios valdovo institucijos. Ministrų kabinetas valdytas ir įstatymai leisti per parlamentą.

Po unijos su Airija ir Škotija vėl išaugo parlamento reikšmė. Atsirado galimybė į vietas parlamente patekti platesnei visuomenei. Tačiau tai nebuvo lengva. Išliko nemaži cenzai (turto, lyties, amžiaus, sėslumo ir kt.). Taip pat galiojo daugelis pasenusių taisyklių (viena iš jų dvigubo votumo, leidusi tam pačiam rinkėjui balsuoti ne tik gyvenamojoje, bet ir nekilnojamo turto buvimo vietoje).

Demokratėjimo kryptimi buvo eita dar labai ilgą laiką. Pirmuoju žingsniu šia kryptimi, atkakliai priešinantis Lordų rūmams (), buvo 1832 m. išleistas Atstovavimo tautai aktas (). Jis palietė tik rinkėjų turto cenzą ir rinkimų geografiją. Buvo priimamos naujos rinkimų reformos. 1872 m. įvestas slaptas balsavimas, ir tik 1948 m. Anglijoje įvesti lygūs rinkimai vietoj turėtų balsų rinkimų apygardoje pagal nuolatinę gyvenamąją vietą rinkimų apygardoje, kurioje buvo nekilnojamasis turtas, o baigusiems universitetus asmenims – dar ir universitetinėje rinkimų apygardoje nuo šiol rinkėjai galėjo balsuoti tik vienoje nuolatinės gyvenamosios vietos rinkimų apygardoje.

Paskutinė rinkimų reforma Anglijoje įvykdyta 1969 m. Jos metu rinkėjų – vyrų ir moterų – amžiaus riba tapo 18 metų.

 Išnašos