Kauno klinikinė ligoninė

Kauno klinikinė ligoninė (KKL) – Kaune veikusi gydymo įstaiga. I padalinys buvo įsikūręs Centro seniūnijoje, šalia Laisvės alėjos ir Nepriklausomybės aikštės, II – Šilainių seniūnijoje. Dabar jos patalpose veikia dalis Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Kauno ligoninės skyrių.

 Istorija 

 Ligoninės atidarymas 
Kauno Raudonojo Kryžiaus ligoninė atidaryta 1908 m. lapkričio 29 d., minint Gailestingųjų seserų bendruomenės veiklos dešimtmetį. Tuometinio Kauno gubernatoriaus žmona Sofija Veriovkina, vadovavusi Raudonojo Kryžiaus draugijos Moterų komitetui bei globojusi Gailestingųjų seserų bendruomenę, pasistengė gauti iš vietinių draugijos skyrių lėšų ligoninės Kaune įkūrimui. Panaudojus dotaciją ir banko paskolą bei dalį pačios draugijos lėšų, už 90 tūkst. rublių ligoninei buvo nupirktas sklypas su statiniais tuometinio Nikolajaus prospekto (dab. Laisvės alėja) ir Soboro aikštės (Nepriklausomybės a.) kampe.

Naujose patalpose įsikūrė Gailestingųjų seserų bendruomenė ir jos ambulatorija, 30 lovų ligoninės stacionare veikė chirurginis, ginekologinis ir vidaus ligų skyriai, silpnaregių globos akių ligoninė ir vaistinė. Ligoninėje tuo metu jau buvo elektra ir vandentiekis. Čia dirbo žinomi, puikų išsilavinimą Europos ir Rusijos universitetuose įgiję bei nemenką patirtį turintys medikai. Pirmuoju ligoninės vadovu tapo ilgametis Gailestingųjų seserų bendruomenės gydytojas, medicinos daktaras Isakas Feingergas.

1910 m. bendroje palatoje besigydantis ligonis už vieną parą turėjo mokėti 1,2 rub., atskiroje palatoje – 2,5 rub. Iš 470 ligonių čia gydėsi 250 katalikų, 128 pravoslavai, 29 liuteronai ir po keletą kitų tikėjimų žmonių. Daugiausia medikų pagalbos prireikė valstiečiams, jų buvo gydyta 224, miestelėnų – 128, bajorų – 118. Gerokai daugiau medicinos pagalba būdavo teikiama moterims. Be to, ligoninės pastate kasdien, išskyrus sekmadienius, pacientus nemokamai konsultuodavo Raudonojo Kryžiaus draugijos etatiniai ir neetatiniai gydytojai.

 Tarpukaris 
1918 m. atkūrus valstybingumą, į Lietuvą grįžo daug svetur patirties įgijusių lietuvių gydytojų, kurie įsteigė Lietuvos Raudonojo Kryžiaus draugiją. Maždaug po metų Raudonojo Kryžiaus ligoninė, kurioje tuo metu vokiečiai laikė rusų karo belaisvius, buvo perduota Lietuvos Raudonojo Kryžiaus draugijai.

Pasitraukdami vokiečiai ligoninės patalpas gerokai apiplėšė ir sugadino. Po to ligoninė buvo remontuojama. Čia veikė trys klinikiniai skyriai – Akušerijos ir ginekologijos, vadovaujamas profesoriaus Prano Mažylio, taip pat Akių ligų bei Ausų, nosies ir gerklės ligų skyriai. Prie ligoninės atidaroma ir poliklinika. Vėliau ligoninė tapo tapo Lietuvos universiteto (nuo 1922 m. Vytauto Didžiojo universitetas) Medicinos fakulteto klinikine baze. 1921 m. atlikta 920 operacijų, poliklinika priėmė 14 629 ligonius.

Lietuvos Raudonojo Kryžiaus draugijos ligoninėje iki 1940 m. sovietinės okupacijos ligoniai buvo skirstomi pagal klases. Trečios klasės ligoniai gydėsi didesnėse palatose, kuriose buvo daugiau lovų, jie gaudavo prastesnį maistą. Antros ir pirmos klasės ligoniai už didesnį mokestį buvo gydomi geresnėmis sąlygomis, gulėdavo mažesnėse palatose, gaudavo papildomus priešpiečius.

Už atliktas operacijas ir gydymo procedūras skirtingų klasių ligoniai taip pat mokėdavo nevienodai. Gimdymas trečios klasės pacientei ligoninei tuo metu kainavo 30 litų, o antros ar pirmos klasės – apie 130 litų. Ligoninėje buvo nustatyta ir skirtinga šių klasių ligonių lankymo tvarka. Trečios klasės ligoniai lankytojų sulaukti galėdavo ne kasdien, o tik antradieniais, ketvirtadieniais ir sekmadieniais, nuo 14 iki 16 val., kitus ligonius artimieji galėdavo lankyti kasdien, bet taip pat nustatytomis valandomis.

1937 m. ligoninės patalpose pradėjo veikti Greitosios pagalbos centras.

 Sovietmetis 
Užėjus sovietų okupacijai, 1940 m. ligoninėje, kuri pervadinta Respublikine Raudonojo Kryžiaus Kauno ligonine, buvo 150 lovų, tačiau medikai dirbo sunkiomis sąlygomis – trūko medikamentų, tvarsčių, medicinos personalo.

1949 m. kovo 1 d. Kauno klinikinė ligoninė „Raudonasis Kryžius“ pavadinama Kauno I klinikine tarybine ligonine. Prie jos prijungiama vaikų poliklinika bei Kauno I tarybinė poliklinika. 1950 m. reorganizavus universitetą, ligoninė tapo Kauno medicinos instituto mokomąja ligonine. 1967 m. į naują Kauno II klinikinę ligoninę perkelti Odos ir veneros ligų stacionaro skyrius bei poliklinikahttp://www.kkligonine.lt/apie-kauno-klinikine-ligonine . Raudonojo Kryžiaus vardas ligoninei sugrąžintas tik 1988 m. lapkritį, minint jos gyvavimo 80-metį. Nuo 1989 m. priklausė Kauno medicinos universitetui.

 Atgimimas 
1997 m. ligoninė tapo viešąja įstaiga. Ligoninėje buvęs traumatologinis punktas aptarnavo didžiąją dalį Kauno ir apskrities įvairias traumas patyrusių pacientų.  Priėmimo skyrius (Gedimino g. 36) visą parą teikė skubią medicininę pagalbą. 2008 m. per parą traumatologiniame punkte buvo priimama nuo 150 iki 300 pacientų, per metus atliekama apie 500–550 endoprotezavimo operacijų, apie 3000 įvairių traumatologinių operacijų. 

2010 m. balandžio 8 d. Kauno miesto savivaldybės tarybos sprendimu 2011 m. Kauno Raudonojo Kryžiaus ligoninė ir Kauno II klinikinė ligoninė reorganizuotos sujungimo būdu, sujungiant jas į vieną juridinį asmenį – viešąją įstaigą Kauno klinikinę ligoninę. Taip pat prie šios ligoninės buvo prijungti ir Prano Mažylio gimdymo namai.

2020 m. rugsėjo 8 d. Kauno klinikinė ligoninė reorganizuota sujungimo būdu dar kartą, sujungiant su Respublikine Kauno ligonine į vieną juridinį asmenį – Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Kauno ligoninę.


 Pavadinimų kaita 
 1908–1918 m. Kauno Raudonojo Kryžiaus ligoninė
 1918–1940 m. Lietuvos Raudonojo Kryžiaus draugijos ligoninė
 1940–1949 m. Respublikinė Raudonojo Kryžiaus Kauno ligoninė
 1940–1950 m. Kauno I klinikinė tarybinė ligoninė
 1950–1988 m. Kauno medicinos instituto mokomoji ligoninė
 1988–2010 m. Kauno Raudonojo Kryžiaus ligoninė
 2010–2020 m. Kauno klinikinė ligoninė

 Vadovai 

 1908–1919 m. – Isakas Feinbergas
 1919–1920 m. – Jonas Brundza
 1920–1940 m. – Pranas Mažylis
 1940–1941 m. – Vincas Kanauka
 1941–1945 m. – Leonas Kęsgaila-Kenstavičius
 1945–1945 m. – Petras Jašinskas
 1945–1946 m. – Marijonas Dobinskas
 1946–1947 m. – Telesforas Šiurkus
 1947–1948 m. – Aleksandras Savickas
 1948–1949 m. – Aleksandras Čiumadzė
 1949–1956 m. – Stasys Stanionis
 1956–1957 m. – l. e. p. Izraelis Nageris
 1957–1979 m. – Stasys Stanionis
 1979–1982 m. – Petras Jokužis
 1982–1998 m. – Mykolas Biliūnas
 1998–2008 m. – Skirmantas Juozas Paukštys
 2008–2009 m. – l. e. p. Lolita Šileikienė
 2009–2011 m. – Kęstutis Mazurkevičius
 2011-2012 m. – l.e.p. Raimondas Kunickas
 2012–2017 m. – Gediminas Abeciūnas
 2018–2020 m. – Albinas Naudžiūnas

 Literatūra 
 Kaunas: Raudonojo Kryžiaus klinikinė ligoninė (sud. Juozas Skirmantas Paukštys). – Kaunas: Arx Baltica, 2006. – 126 p.: iliustr. – ISBN 9955-638-50-8
 Lietuvos Raudonojo Kryžiaus draugija 1919–1944 m. (sud. Marija Gražina Stanionytė-Zujienė). – Kaunas: Naujasis lankas, 2010. – 544 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-03-608-1

 Šaltiniai 

 Nuorodos 
 KKL internetinis puslapis

Kategorija:Kauno ligoninės