Andų Tolimoji šiaurė

Tolimoji Šiaurė () – istorinis-kultūrinis Andų civilizacijos regionas, dabartinės Kolumbijos teritorijoje. Būdamas toliau nuo Centrinio regiono, jis vėliau patyrė Senovės Peru civilizacijos įtaką, bet išvystė savitas, autonomiškas kultūras.

Šis regionas buvo vienintelė Andų sritis, neįjungta į Inkų imperiją. Čia buvo išvystyta aukšto lygio kultūra, kuri ispanų neretai buvo lyginama su inkų kultūra. Gausus aukso dirbinių naudojimas vietos kultūrose inspiravo legendas apie El Dorado šalį. 

XVI a. visas regionas buvo užkariautas ispanų ir ilgainiui prijungtas prie Peru vicekaralystės.
 Geografija 

Regionas lietėsi su Šiaurės regionu pietuose. Iš rytų jį supo Ljanosas ir Amazonija, o iš vakarų – tropiniais miškais apaugusios Ramiojo vandenyno pakrantės, kur vyrauja drėgnas tropikų klimatas (Ramiojo vandenyno regionas). Šiaurėje jis lietėsi su Sąsmaukos-Kolumbijos zona, kuri buvo buferinis regionas, jungęs Tolimąją šiaurę su Mezoamerika.

Šis Andų regionas – vienas geografiškai sudėtingiausių visoje Andų civilizacijoje. Jame, į šiaurę nuo Narinjo plynaukštės, Andų kalnynas išsiskiria į tris lygiagrečias grandines: Vakarų, Centrinę ir Rytų kordiljeras. Tarp jų įsiterpę dviejų didelių upių – Kaukos ir Magdalenos – slėniai. Rytinė kordiljera šiaurėje dar kartą šakojasi į Meridos kordiljerą (Venesueloje) ir Sierra del Perijá, apsupdamos Marakaibo ežerą pakrantėje.

Šioje Andų teritorijoje dvi svarbiausios upės formuoja du ilgus lygiagrečius gausiai gyvenamus slėnius, kuriuose vyrauja suni klimatinė juosta, rūgščios dirvos, sudarydamos aukštikalnių stepes – paramus.

 Įvairovė 
Regionas nesudarė vieningo politinio vieneto ir buvo daugiakalbė nedidelių kultūrų mozaika. Čia buvo kalbama čibčų, barbakoa, karibų ir keliomis izoliuotomis kalbomis.
 Magdalenos slėnis 
Seniausia regiono kultūra buvo San Agustino kultūra, kurios ištakos siekia IV tūkst. pr. m. e. Ji klestėjo Magdalenos aukštupyje (Huilos departamentas). Nuo X a. pr. m. e. vietos gyventojai gyveno sėsliai, augino kukurūzus, pupeles, kinoa, manijokus ir jamsus, laidojo mirusiuosius. VIII-I a. pr. m. e. kultūra pasiekė didžiausią klestėjimą. Jai būdingos tipiškos skulptūros ir raižiniai.San Agustín National Archaeological Park / Guidebook. Instituto Colombiano de Antropología e Historia, 2011 XVI a. šiame regione minimi indėnai timanai, jalkonai ir paesai.

Į šiaurę nuo San Augustino kultūros arealo Magdalenos slėnyje dominavo karingos gentys, kurias ispanų konkistadorai vadino karibais. Karibai čia pakleidė savo kultūrą iš šiaurės apie X a., tačiau dėl vietos kalbų priklausomybės nėra sutariama iki galo. Dalis autorių mano, kad jų kalbos gali būti siejamos su karibų kalbomis.Hammarström, Harald; Forkel, Robert; Haspelmath, Martin, eds. (2017). "Panche". Glottolog 3.0. Jena, Germany: Max Planck Institute for the Science of Human History. Kiti, tuo tarpu, jas laiko neidentifikuotomis kalbomis su karibų skoliniais.

Piečiausia iš šių genčių (dab. Tolimos departamentas) buvo pichao (). Žemumų pichao buvo apgyvendinę Magdalenos upės atkarpą, o aukštumų pichao buvo pasklidę po Centrinę Kordiljerą. Į šiaurę nuo jų (dab. Kundinamarkos departamento vakarinė dalis) gyveno pančiai (). Jų sukurta kultūra yra Tolimos kultūra. Šiauriniai pančių kaimynai Magdalenos slėnyje (dab. Santandero departamento vakarinė dalis) buvo karibai muzai (, dar vadinami „smaragdų tauta“) ir jarigai ().

 Kaukos slėnis 

Kaukos slėnis į vakarus nuo Centrinės Kordiljeros sudarė dar vieną Andų žemdirbystės zoną. Čia gyvenusių tautų dauguma kalbėjo neidentifikuotomis kalbomis. 

Piečiausiai, Kaukos aukštupyje, yra derlingas Pubensos slėnis (, dab. Kaukos departamentas), kur dabar yra Popajanas. Jame gyveno guambianai, kalbėję viena iš barbakoa kalbų. Legendinis jų valdovas Pubenas sukūrė Kokonukų konfederaciją, kad galėtų sėkmingai gintis. Jo vardu buvo vadinama konfederacija ir slėnis.Pachón, Ximena (1996). Los Guambianos y la Ampliación de la Frontera Indígena: Frontera y poblamiento: estudios de historia y antropología de Colombia y Ecuador. Lima: Institut français d’études andines.

Šiauriau yra Kaukos slėnis (, dab. Kaukos Slėnio departamentas). Jame gyvenę tautos nuo II tūkst. pr. m. e. sukūrė Kalimos kultūrą. Jos gyventojai gyveno susikaldę į nedidelius kasikatus, gamino išraiškingą keramiką ir aukso dirbinius."Calima Darién Archaeological Museum: 10,000 Years of History." Archived 2014-08-17 at the Wayback Machine Colombia.

Dar šiauriau, Kaukos vidurupyje ir Centrinės kordiljeros šiaurinėje atkarpoje (dab. Kindijaus, Kaldaso, Risaraldos departamentai) gyveno kimbajai. Jų kultūra zenitą pasiekė IV-VII a. Jie kasė auksą vietos kalnuose, lydė jį su variu ir gamino puikius aukso dirbinius.Falchetti, Ana María (2008). "The Darién Gold Pendants of Ancient Colombia and the Isthmus". Metropolitan Museum Journal. 43: 39–73. doi:10.1086/met.43.25699085. ISSN 0077-8958. S2CID 191403390.

 Rytų ir Meridos Kordiljeros 
Rytų Kordiljeroje (Bogota, Bojakos ir Kundinamarkos departamentai) vyravo čibčų kabomis kalbėję gentys. Ypač aukšto lygio kultūrą tarp jų nuo IX a. sukūrė muiskai, kurie suformavo smulkių valstybėlių konfederaciją. Svarbiausios buvo dvi valstybėlės, vadomos valdovų, tituluojamų sipa ir sake. Į šiaurę nuo muiskų (Santandero departamentas) gyveno kitos čibčų tautos: guaniai (), lačiai () ir uvai (uwa), į pietus nuo jų - sutagao.

Šiauriausioje Andų atkarpoje, Meridos kordiljere (Venesuelos Meridos, Truchiljo ir Tačiros valstijos) aukštesnio lygio kultūrą sukūrė timotai-kuikai, kalbėję izoliuota kalba, kurie gamino puikią antropomorfinę keramiką, aukso dirbinius. Jie sukūrė terasinės žemdirbystės ir drėkinimo sistemas.Mahoney, James. "Colonialism and Postcolonial Development: Spanish American in Comparative Perspective." New York: Cambridge University Press, 2010. ISBN 978-0-521-11634-3.

 Išnašos