Palvininkai

Palvininkai (arba Palmininkai; , nuo 1945 m. , nuo 1946 m. Jantarnas, ) – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, 50 km į vakarus nuo Karaliaučiaus ir 24 km į pietvakarius nuo Rūsių, Sembos pusiasalio vakaruose. Nuo 2004 m. birželio 7 d. Jantarno miesto apygardos centras. Pajūrio ir balneologijos kurortas, muziejų kompleksas „Gintarinė pilis“. Išvystyta gintaro gavybos ir perdirbimo pramonė, apylinkėse glūdi apie 95 proc. pasaulinių gintaro išteklių. Yra Palvininkų geležinkelio stotis.


 Istorija 

Sembos žemės kaimo pavadinimas Palvenīks prūsiškos kilmės. 1394 m. minimas Ubeniken. Viena pirmųjų vietovių, kurias Sembos pusiasalyje užėmė Vokiečių ordinas, čia įsikūręs jau 1234 m. 1389 m. vadintas Palvininkais (nuo prūsų kalbos žodžio palvė – žemuma), nuo 1525 m. vadinamas Palvininkais. Per Trisdešimties metų karą gyvenvietę užkariavo švedai, per Septynmetį karą 1758–1762 m. buvo užėmusi Rusijos imperijos kariuomenė. XVIII a. iš Palvininkų gintaro sukurtas Gintaro kambarys, kurį Rusijos caras Petras I gavo kaip dovaną nuo Prūsijos karaliaus Frydricho Vilhelmo I. Nuo 1827 m. apylinkėse pramoniniu būdu kasamas gintaras. 1892 m. pastatyta bažnyčia (vienintelė žinoma bažnyčia, turėjusi gintarinį altorių), įsteigta parapija, kuriai priklausė Didieji Ūbininkai, Mažieji Ūbininkai, Sarginava, Kraštupėliai (Kraxtepellen) ir kitos gyvenvietės.Landkreis Fischhausen XX a. pradžioje Palvininkai tapo kurortu.

1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungti Kraštupėliai ir Bardava. 1945 m. balandžio mėn. miestelį po mūšių užėmė Raudonoji armija. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, 1947 m. birželio 17 d. – 2004 m. birželio 7 d. Jantarno kaimo apylinkės (Янтарный поселковый совет), vėliau Jantarno miesto apygardos (Янтарный городской округ) į kurią įėjo Siniavinas ir Pokrovskojė centras.

|}

 Gyventojai 

 Ekonomika 

Savivaldybės teritorijoje veikia unikalus gintaro gavybos ir perdirbimo kompleksas, kuriame iki bankroto 2002 m. dirbo 2000 gyventojų. Jo pradžia – 1875 m. įsteigta „Stantien & Becker“ firma, pradėjusi pramoninę gintaro gavybą ir apdirbimą. Pirmosios kasyklos buvo Baltijos jūros pakrantėje. Gintaras išgautas šachtiniu būdu iškastą melsvąjį molį plaunant stipria jūros vandens čiurkšle, nes sūriame jūros vandenyje gintaras neskęsta. Per metus buvo išplaunama 650–700 tonų gintaro. Nuo 1947 m. gintaras plaunamas apie 2 km nuo kranto nukasus smėlio sluoksnį įrengtoje atviroje kasykloje.

Automobilių keliai savivaldybę jungia su Piliava, Svetlogorsku ir Kaliningradu. Su Baltijsku jungė ir geležinkelis, bet šiuo metu jis nenaudojamas.

 Palvininkų žudynės 

1945 m. sausio mėn. Raudonajai armijai atkirtus Rytprūsius, į Palvininkus evakuoti Štuthofo, Gesavos ir kitų koncentracijos stovyklų kaliniai, daugiausia žydai. Bendroje kolonoje pėsčiomis ėjo iki 7000 kalinių; apie 3000 jų žuvo nušauti koloną lydėjusių rusų kazokų arba mirė dėl nuovargio, šalčio, bado pakeliui. Išlikusius apgyvendino Gintaro kombinato šaltkalvių ceche. Matyt, juos buvo planuojama į dar neokupuotą Vokietiją išgabenti laivais. Tačiau sausio 30 d. rusų povandeninis laivas nuskandino garlaivį „Vilhelmas Gustlofas“.

Sausio 31 d. specialiojo SS dalinio, Hitlerjugendo ir Folksšturmo nariai kalinius išvedė į pajūrį ir šaudė mažomis grupėmis, pradedant nuo kolonos pabaigos. Nei tiksli sušaudymo vieta, nei sušaudytųjų skaičius nėra žinomas. Liko gyvos tik 15 merginų, kurias dar iki susidorojimo paslėpė vietiniai gyventojai ir vyras, kurį priglobė italų karo belaisviai. Nepasitvirtino ir versija, jog žuvusiųjų kūnai buvo sumesti į Anos šachtą, kuri jau buvo užgriuvusi, ar kitas gintaro šachtas.

1945 m. balandžio 15 d. Palvininkus užėmus Raudonajai armijai, likusius gyvus Hitlerjugendo vaikus viešai sušaudė, o vietinius gyventojus privertė plikomis rankomis atkasinėti jūros išmestus ir smėlio užpustytus lavonus, tarp kurių galėjo būti ir žudynių aukos. Rastuosius palaidojo broliškame kape su raudonomis žvaigždėmis ir užrašu „Amžina šlovė tarybiniams žmonėms, žuvusiems nuo vokiečių fašistų okupantų rankos“. Tačiau po to, kai 1947 m. vietiniai gyventojai buvo ištremti, o į jų vietą atkelti rusai iš Rusijos, kapo vieta tapo nežinoma.

Palvininkų žudynės būtų likusios pamirštos, kadangi jų vykdytojai greičiausiai žuvo Karaliaučiaus šturmo metu, jeigu 1958 m. buvęs vermachto kareivis Alfredas Kremblingas, už įsakymo nevykdymą areštuotas ir pasiųstas į Palvininkų koncentracijos stovyklą kasti duobių šaudomiesiems, nebūtų prisiminęs šio „epizodo“.МЕСТЬ ЗА ПОДВИГ МАРИНЕСКО (История о расстреле евреев под Пальмникеном в январе 1945 года) Газета „Дворник“, 31 января 2007 года, страница 1, 3, 4 

 Galerija 

 Šaltiniai 

 Nuorodos 
 Grasilda Blažiene: Hydronymia Europaea, Sonderband II, Die baltischen Ortsnamen. Wolfgang Schmid Hrsg., Steiner Verlag Stuttgart 2000.
 G. Gerullis: Die altpreußischen Ortsnamen. Berlin, Leipzig 1922.
 Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
 Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
 Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.

Kategorija:Žuvininkų apskrities gyvenvietės
Kategorija:Jantarno miesto gyvenvietės