Liepojos–Romnų geležinkelis

Liepojos–Romnų geležinkelis – Rusijos imperijos laikais nutiestas geležinkelis nuo tarp beveik neužšąlančio Liepojos uosto (Latvija) ir Romnų (Sumų sritis, kairiakrantė Ukraina). Visi ruožai nutiesti 1872–1901 m., jais vyko eksporto ir importo prekių pervežimai. Liepojos–Ventos atkarpa XXI a. pradžioje uždaryta ir dalinai nuardyta Latvijos teritorijoje, todėl šiuo metu naudojamas tik ruožas Venta–Mažeikiai–Vilnius–Minskas–Bachmačas–Romnai. Radviliškyje atsišakoja veikianti atšaka į Daugpilį (Gryvą).

 Istorija 

1871–1877 m. Liepojos–Romnų geležinkelis priklausė dviem geležinkelio bendrovėms – Liepojos ir Lentvario–Romnų. Liepojos geležinkelio bendrovė, 1869–1871 m. nutiesus Liepojos–Kaišiadorių ruožą, siekė, kad kroviniai iš Lietuvos ir Baltarusijos eitų į Liepojos uostą, o ne į Karaliaučiaus uostą, taip išvengiant tranzitinių Vokietijos muitų. 1872–1874 m. Lentvario–Romnų geležinkelio bendrovė nutiesė Lentvario–Romnų ruožą siekdama per Baltijos jūros uostus vežti Ukrainos grūdus. Kadangi Liepojos bendrovė daugiausia rūpinosi uostų apkrova, o Lentvario–Romnų bendrovei rūpėjo realizuoti Ukrainos žemės ūkio produkciją, 1877 m. jos susijungė į Liepojos–Romnų geležinkelio bendrovę.

Sujungtas geležinkelis ėjo per Kuršo, Kauno, Vilniaus, Minsko, Mogiliavo, Černigovo ir Poltavos gubernijas. Pagrindinės linijos buvo atidarytos 1871–1874 m., du trumpi ruožai 1901 ir 1916 m.:
 1871 m. Liepoja–Kaišiadorys (314 km);
 1873 m. Naujoji Vilnia–Minskas–Gomelis (485 km);
 1874 m. Gomelis–Romnai (275 km);
 1901 m. Asipovičai–Ureča (85 km);
 1916 m. Ureča–Nekrašiai (11 km).

Nepaisant įmonių susijungimo, didelė krovinių dalis vis tiek ėjo per Karaliaučių. Tai lėmė nepakankamai sutvarkytas Liepojos uostas (per seklus), o be to, geležinkelis Vilnius–Karaliaučius (345 km) buvo trumpesnis nei Vilnius–Liepoja (383 km). Situaciją šiek tiek pagerino Radviliškio–Kalkūnų ruožas, papildęs krovinių srautą prekėmis iš šiaurės Baltarusijos ir rytų Lietuvos. Galų gale 1891 m. Liepojos–Romnų geležinkelį perėmė valstybė. 

1913 m. bendras ruožas siekė 1346 varstus (iš jų 183 varstai – dvikelis), per metus pervežta 408,6 mln. pūdų krovinių ir 4999 tūkst. keleivių. ruožui priklausė 428 garvežiai, 11 530 prekinių vagonų ir 405 keleiviniai vagonai.

 Liepojos geležinkelio bendrovė 

1856 m. koncesiją šiam geležinkeliui tiesti gavo Rusijos geležinkelių vyriausioji bendrovė, tačiau ji nesurinko pakankamo įstatinio kapitalo. Po daugiau nei dešimtmečio Liepojos geležinkelio bendrovė nutiesė geležinkelį Liepoja–Kaišiadorys, pradėjusį veikti 1871 m. rugsėjo 4 d. Pagal projektą buvo nutiestas 311 km ilgio kelias su dideliais tiltais, linijoje įrengta 16 stočių:
 I klasės stotis – Liepojos GS,
 II klasės stotys – Kaišiadorių GS, Mažeikių GS, Radviliškio GS,
 III klasės – Baisogalos GS, Kėdainių GS, Priekulės GS2, Šiaulių GS,
 IV klasės – Dabikinės GS, Dotnuvos GS, Gaižiūnų GS, Gruobinios GS, Jonavos GS, Kuršėnų GS, Žeimių GS, Lūšės GS.

1872 m. gruodžio 14 d. Rusijos caras patvirtino Radviliškio–Kalkūnų geležinkelio ruožą. Prie jo buvo pridėtas žemėlapis su trasa ir pažymėtomis Kalkūnų, Alūkstos, Obelių, Panemunėlio, Kupiškio, Subačiaus, Panevėžio, Šeduvos ir Radviliškio stotimis.LVIA. F.378, b.s. 1873 m. B.50. L.1-2 1873 m. lapkričio 1 d. atidaryta linija Radviliškis–Kalkūnai kaip antroji Liepojos geležinkelio bendrovės linija. Lietuvoje įrengtos Šeduvos, Labos, Panevėžio, Subačiaus, Slavinčiškio (vėliau Kupiškio), Panemunėlio, Rokiškio, Obelių stotys. Kiekvienoje stotyje be pačios stoties pastato pastatyta bent po vieną 200 m² ploto gyvenamąjį namą tarnautojams. Tuose namuose įrengtos ir specialios patalpos geležinkelio žandarams.

 Lentvario–Romnų geležinkelio bendrovė 

Dar vieną koncesiją gavo Lentvario–Romnų geležinkelio bendrovė, kurią įsteigė verslininkai, siekę pradėti eksportuoti Ukrainos javus. Bendrovei vadovavo inžinierius baronas Karlas fon Mekas (1821–1876), jos administracija buvo Minske. Projektavimas pradėtas 1869 m. Pagal vyriausybės paruoštą ir 1871 m. gruodžio 15 d. patvirtintą geležinkelio projektą naujasis kelias turėjo nusitęsti per Vilniaus, Minsko, Mogiliavo, Černigovo ir Poltavos gubernijas iki Romnų. Iš pradžių planuota, kad naujasis ruožas nuo Peterburgo–Varšuvos geležinkelio atsiskirs ties Voke, tačiau įvertinus tai, kad tokiu atveju būtų apeinamas Vilnius, nutarta išsišakojimą daryti ties Rokantiškėmis – dabartine Naująja Vilnia. Geležinkelis atidarytas etapais:
 1873 m. sausio 14 d. Naujoji Vilnia–Minskas,
 1873 m. rugsėjo 16 d. Minskas–Babruiskas,
 1873 m. lapkričio 17 d. Babruiskas–Gomelis,
 1874 m. sausio 12 d. Gomelis–Bachmačas,
 1874 m. liepos 15 d. Bachmačas–Romnai.

 Liepojos–Romnų bendrovė 

Kamuojamą finansinių problemų Liepojos geležinkelio bendrovę 1876 m. išpirko valstybė ir perdavė valdyti Lentvario–Romnų bendrovei, o 1877 m. gegužės 20 d. bendrovės susijungė. Bendrovės valdyba liko Sankt Peterburge, geležinkelio administracija – Minske. 1877 m. buvo patvirtinti naujos Liepojos–Romnų geležinkelio bendrovės įstatai. 1881 m. fon Meko akcijas už 4 mln. rublių išpirko bankininkai Utinas ir Zakas, tačiau įsiskolinimai valstybei tik augo ir 1885 m. siekė 31,5 mln. rublių.

Pažymėtina, kad geležinkelio linija Liepoja–Romnai nebuvo ištisinė. Nuo Kaišiadorių iki Naujosios Vilnios, Liepojos–Romnų geležinkelio bendrovė naudojosi Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio linija ir kita infrastruktūra. 1891 m. gegužės 1 d. Liepojos–Romnų geležinkelį išpirko valstybė kaip strategiškai svarbų geležinkelį, jungiantį Baltijos jūrą su Juodąja per Romno–Kremenčiuko ir Charkovo–Mykolajivo geležinkelius. Išpirkus bendrovę išaiškėjo privataus kapitalo machinacijos, dėl kurių buvo pervertinamos išlaidos.

Prie Lentvario pradėjus ruoštis statybai ir susipažinus su nelengvomis geležinkelio prieigomis prieita išvados, kad kelią tiesti reikia pradėti nuo atkarpos Vilnius–Švenčionėliai. Lentvario–Romnų geležinkelio bendrovė čia pastatė Naujosios Vilnios ir Kenos stotis, kelias geležinkelių pralankas bei Naujosios Vilnios garvežių depą.Siaurojo Lietuvos Geležinkelio Rėmėjų Sąjunga 

Kitos vietovės, per kurias buvo tiesiamas Liepojos–Romnų geležinkelis, neturi didelių reljefo aukščio svyravimų, todėl statyba nebuvo sudėtinga. Statybos kainą sukėlė tik tiltai per Berezinos, Sožo, Dniepro ir Dysnos upes, taip pat pasitaikiusios pelkės. 72 varstai trasos ėjo geležinkelio bendrovės Peterburgo–Varšuvos geležinkelis, todėl judėjimas šia atkarpa buvo ribotas iki 1891 m. gegužės 13 d., kai 1191 varstų geležinkelis parduotas valstybei.Liepojos–Romnų geležinkelis. Brokhauzo-Efrono enciklopedinis žodynas Geležinkelio stotys buvo išdėstomos kas 22 varstus, neatsižvelgiant į Lietuvos ekonomines ir geografines sąlygas. Taip Kuršėnų, Viekšnių ir kitos geležinkelio stotys atsidūrė toli nuo gyventojų ir menkai tepaveikė miestelių gyvenimą.

Liepojos–Romnų bendrovė veikė iki 1915 m. Baigiantis I pasauliniam karui ir įvykus Spalio revoliucijai, sovietai jiems priklausiusius Liepojos–Romnų geležinkelio ruožus priskyrė Spalio geležinkeliui.

 Kelio atkarpos 
 Liepoja–Kaišiadorys (295 varstai), eksploatacijos pradžia 1871 m. rugsėjo 16 d.;
 Naujoji Vilnia–Bachmačas–Romnai (711 varstų), eksploatacijos pradžia:
 Naujoji Vilnia–Minskas 1873 m. sausio 26 d., Minskas–Babruiskas rugsėjį, Babruiskas–Gomelis lapkričio 13 d.;
 Gomelis–Bachmačas 1874 m. sausis, Bachmačas–Romnai rugpjūčio 6 d.;
 Daugpilio–Radviliškio geležinkelis (187 varstai), eksploatacijos pradžia 1873 m. lapkričio 13 d.;
 Asipovičai–Ureča, eksploatacijos pradžia 1901 m.

1913 m. geležinkelio ilgis siekė 1344 varstus, tarp jų 183 varstai dviejų bėgių kelias. Kalkuonės geležinkelio stotyje, Kaišiadoryse ir Naujojoje Vilnioje Liepojos–Romnų geležinkelis kirtosi su Peterburgo–Varšuvos, Mažeikiuose – su Mintaujos, Minske – su Maskvos–Bresto, Bachmače – su Kijevo–Voronežo, Romnuose – su Charkovo–Mykolajivo geležinkeliais.

 Eksploatavimas 

Keliu buvo eksportuojami javai iš Rusijos pietinių gubernijų per Liepojos uostą į Europos ir kitas pasaulio šalis. Geležinkeliu šiek tiek buvo pervežamos ir kitos Rusijos eksportinės prekės: avižos, kanapių sėklos ir kt.

Liepojos–Romnų geležinkelis savo sudėtyje turėjo 428 garvežius, 11 530 prekinių ir 405 keleivinius vagonus. Veikė 11 mokyklų, 7 profesinės mokyklos ir susisiekimo tarnybos agentų kursai. Liepojoje, Minske ir Gomelyje veikė geležinkelio dirbtuvės.

1891 m. geležinkeliu pervežta 795 541 pūdų skubių krovinių, 126 722 973 pūdų lėtuoju greičiu ir 1 348 309 keleiviai. Už skubių krovinių pervežimą gauta 129 042 rublių, už lėtųjų krovinių pervežimą – 9 012 796 rublių, už keleivių pervežimą gauti 1 281 144 rubliai. Kroviniai vežti vidutiniškai 345 varstus, keleiviai – 80 varstų. 1891 m. geležinkelio bendrosios pajamos siekė 11 679 456 rublių, grynosios pajamos – 5 469 815 rublių arba 4593 rublių vienam varstui, o išlaidos – 140 rublių vienam varstui. Bendrovės kapitalas siekė 58 847 988 rublių grynųjų ir 4 735 363 kreditinių rublių.

Šiuo metu Lietuvoje eksploatuojami šio geležinkelio ruožai Lietuvoje: Kaišiadorys–Venta ir 2,5 km ruožas iki atšakos į naftos perdirbimo gamyklą „Orlen Lietuva“ bei Naujoji Vilnia–Kena–Valstybės siena. 

 Reikšmė 

Liepojos–Romnų geležinkelis sujungė derlingus Ukrainos regionus su Liepoja ir iš pradžių buvo daugiausia skirtas javams vežti ir eksportuoti. Geležinkelio reikšmė Lietuvai:
 suintensyvino Lietuvos ūkio vystymąsi;
 suteikė darbo vietos gyventojams statant ir eksploatuojant kelią;
 pagerino Lietuvos žemės ūkio produkcijos eksporto sąlygas;
 padidino Lietuvos integraciją į Rusijos imperiją;
 Liepojoje prasidėjo ekonominis pakėlimas, į šį uostamiesti dirbti išvažiavo tūkstančiai lietuvių.

 Šaltiniai 

 Nuorodos 
 Geležinkelio istorija 
 Statybos istorija 

Kategorija:Baltarusijos geležinkeliai
Kategorija:Latvijos geležinkeliai
Kategorija:Lietuvos geležinkeliai
Kategorija:Ukrainos geležinkeliai