Arfa

Arfa () – styginių muzikos instrumentų grupė, daugiastygiai gnaibomieji chordofonai.

Arfos yra vienas seniausių muzikinių instrumentų, kurių naudojamas užfiksuotas IV tūkst. pr. m. e. Buvo paplitęs po didelę Senojo pasaulio dalį. Europoje ypač klestėjo viduramžiais ir renesanse, o su didžiaisiais geografiniais atradimais po XVI a. paplito į Naująjį pasaulį. Azijoje šiuo metu beveik išnykęs, o Europoje ir Amerikoje vis dar populiarus. Afrikoje išlaikytos ypač archainės arfų rūšys.

Arfų įvairovė didelė, ir pasaulyje jos vadinamos skirtingai. Lietuvių kalboje, kaip ir kitose Vakarų kalbose, naudojamas arfos pavadinimas kilęs iš germanų prokalbės žodžio *harpō, kuriuo Viduramžų Europoje buvo vadinami įvairūs styginiai instrumentai (arfos ir lyros).Harfe. In: Digitales Wörterbuch der deutschen Sprache. (Dort angegebene Etymologie textgleich mit dem Eintrag in Wolfgang Pfeifer: Etymologisches Wörterbuch des Deutschen. Zweite Auflage. Akademie-Verlag, Berlin 1993). Šio žodžio kilmė nėra aiški, bet greičiausiai jis siejamas su *harpon, reiškusiu „gnaibyti“, „žnybti“, „čiupti“, „griebti“.Anatoly Liberman: Make Music and Carpe Diem. blog.oup.com, 16. Mai 2007.

 Arfų šeima 
Pasaulio tautų muzikoje vartojamos įvairios arfos. Hornbostel–Sachs klasifikacijoje arfos (, 322).Harps sudaro atskirą chordofonų grupę, kuriai būdinga tai, jog stygos išdėstomos įžambiai rezonatoriaus. Ja grojama timpčiojant stygas. Pagal stygų laikiklio padėtį jos skirstomos į atvirąsias ir rėmines.

 322.1 Atvirosios arfos: turi atvirą rėmą be stulpo
 322.11 Lankinės arfos: laikiklis iš vienos dalies ir lenktas, kyla nuožulniai
 322.12 Kampinės arfos: laikiklis iš dviejų dalių, kurios sudaro statų ar smailų kampą
 322.2 Rėminės arfos: turi uždarą rėmą su stulpu, kuris dažnai būna netaisyklingo trikampio formos iš trijų dalių
 322.21 Neturinčios derinimo mechanizmo
 322.211 Diatoninės
 322.212 Chromatinės
 322.22 Turinčios derinimo mechanimą
 322.221 Svertinės
 322.222 Pedalinės

 Artimųjų Rytų arfos 
Arfos išsivystė iš muzikinio lanko, kuomet jam pridėta daugiau stygų ir integruotas rezonatorius.Richard J. Dumbrill. The Archaeomusicology of the Ancient Near East. pp. 185, 189, 190, 198, 199. Seniausias žinomas arfos pavaizdavimas datuojamas XXXIII–XXXII a. pr. m. e., ir randamas Čoga Mišo vietovėje Elame (dab. pietvakarių Iranas). Tai yra lankinė arfa, pagaminta iš išlenkto rezonatoriaus, palei kurį įtemptos stygos.„Harp“. Encyclopaedia Iranica. Panašiai datuojamos ir ankstyviausios arfų piktogramos randamos Šumere.Lawergren, Bo (2001). „Iran, 2. 3rd millennium BCE (i) Arched harps“. Grove Music Online. Egipte jų vaizdai aptinkami nuo III tūkst. pr. m. e. vidurio.Davis N (1986). Gardiner A (ed.). Ancient Egyptian Paintings (PDF). Vol. 3. University of Chicago Press. Čia jos buvo vadinamos benet (bīnt), ir išskiriamos bent keturios skirtingos lankinių arfų rūšys.

II tūkst. pr. m. e. pradžioje pasirodė pirmosios kampinės arfos, kurios ilgainiui išstūmė senąsias lankines Mesopotamijoje ir Irane. Susiformavo dvi kampinių arfų rūšys. Vertikalioji arfa turėjo vertikalų rezonatorių, ir ja buvo grojama gnaibant pirštais. Horizontalios arfos rezonatorius buvo horizontalus, ir jos dažniausiai buvo grojamos plektru.„History of the Harp“. internationalharpmuseum.org. International Harp Museum.

Egipte kampinės arfos pasirodė šiek tiek vėliau, apie XV a. pr. m. e., ir ilgai koegzistavo kartu su lankinėmis.Lawergren, Bo. „Angular Harps Through the Ages – A Causal History“ (PDF). Retrieved 12 August 2011. X–VIII a. pr. m. e. datuojama Egipto Tėbuose rasta kampinė arfa turėjo iš sikamoro medžio pagamintą vertikalų rezonatorių, aptrauktą oda. Horizontali lazda buvo iš kedro, ir tarp šių dviejų dalių buvo įtemptos stygos.

Irane susiformavęs kampinės arfos variantas vadinamas čangu. Jie buvo ypač populiarūs Sasanidų imperijoje, kur jais grodavo šachų rūmuose. Iš pradžių tai buvo didelis pastatomas instrumentas, tačiau ilgainiui jis palengvėjo, kad galima būtų laikyti rankose.Lawergren, Bo (2011). Iranian Music. The Circle of Ancient Iranian Studies (CAIS). Plintant islamui, nuo VII a. arfų vartojimas Azijoje po truputėlį menko. Osmanų imperijoje čangas () atgimė ir iki XVII a. pabaigos sudarė svarbią turkų, kurdų, azerių, gruzinų muzikos dalį. Šiuo metu beveik nunykęs, bet kai kur naudojamas kaip religinės muzikos dalis."History". Simorq. Chang. 6 October 2012. 248.0.

 Pietų ir Rytų Azijos arfos 
Indijoje arfos istorija greičiausiai siekia III tūkst. pr. m. e., nes jos ikonogramos aptinkamos Indo civilizacijos atvaizduse.Varadpande, Manohar Laxman (1987). History of Indian Theatre. Abhinav Publications. pp. 14, 55, plate 18. ISBN 9788170172215. Arfų atvaizdai aptinkami ir Bhimbetkos olų piešiniuose. I tūkst. pr. m. e. arfos buvo populiarūs instrumentai. Šiaurės Indijoje jos buvo vadinamos vynomis () (taip pat vadinamas ir vėlesnis liutnios formos instrumentas). Tamilai turėjo savo arfą – jažą ().Lawergren, Bo. „Angular Harps Through the Ages – A Causal History“ (PDF). pp. 262, 272. Retrieved 12 August 2011.

Indijoje naudotos išimtinai tik lankinės arfos, ir kampinės čia nepaplito. Vynos galėjo turėti 7 (chitra vīṇā), 9 (vipanchi vīṇā) arba 21 (mattakokila vīṇā) stygą. Beje, vynos pavadinimas gali būti susijęs su egiptietišku arfos pavadinimu benet.Sachs, Curt (1940). The History of Musical Instruments. New York: W. W. Norton and Company. pp. 94, 156. Plintant budizmui, arfos buvo susietos su juo, ir tapo svarbiu ritualinės muzikos instrumentu.

Nuo pirmųjų mūsų eros amžių indiškos arfos plito tolyn į rytus kartu su Indijos civilizacijos ir budizmo plėtra. Jų tradicija nukeliavo į Pietryčių Aziją, kur arfomis buvo grojama Bagano karalystėje, Khmerų imperijoje. Čia iki mūsų dienų išlikę birmietiškos arfos saungo, khmerų arfos pino (), karenų arfos tna grojimo tradicijos. Indiškąja arfa, čia vadinama waj arba kafirų arfa, iki dabar groja ir Nuristano gyventojai.Klimburg, Max (2004). „The Arts of Societies of the Kafirs of the Hindu Kush“. Journal of the Royal Society for Asian Affairs. 35 (3). Academic Search Premier EBSCO.

Apie IV–VI a. kartu su budizmu Šilko keliu indiškos arfos pasiekė ir Kiniją. Čia jos vadinamos konghou (). Jos žinomos kelių rūšių: horizontaliosios, vertikaliosios ir kampinės. Iš Kinijos arfos paplito ir Korėjoje () bei Japonijoje ().„Konghou“. Shanghai News and Press Bureau, cultural-china.com.

Tiesa, baigiantis I tūkst., ir Indijoje bei Kinijoje menkstant budizmui, arfos tradicija sparčiai nyko. Apie X a. išnyko vynos ir konghou. Tačiau pietinėje Indijoje ir Pietryčių Azijoje išsaugoti lokalūs vietos arfų variantai.

 Senovės graikų arfos 

Europoje pirmosios arfos fiksuojamos III tūkst. pr. m. e. pradžia, kuomet Kikladų kultūros nešėjai gamino marmurines „arfininkų“ skulptūras. Jose vaizduojami instrumentai yra pirmosios pasaulyje žinomos rėminės arfos.„Marble seated harp player“. The Metropolitan Museum. Tačiau vėliau tokių arfų naudojimas niekur nefiksuotas kelis tūkstantmečius.

Apskritai, apie arfų naudojimą Graikijoje nėra žinoma iki V a. pr. m. e. Tuo metu iš Artimųjų Rytų, greičiausiai per Lidiją introdukuotos kampinės ir lankinės arfos. Tiesa, nei Graikijoje, nei Romoje arfos nebuvo tokios populiarios, kaip lyros. Jos buvo siejamos su egzotiška Rytų kultūra, jomis grodavo dažniausiai moterys, ypač heteros.Mathiesen, Thomas J. (1999). Apollo’s Lyre: Greek Music and Music Theory in Antiquity and the Middle Ages. University of Nebraska Press. ISBN 080-323-079-6.

Senovės graikų arfos buvo bendrai vadinamos psalterijais (). Jos aptinkamos ikonografijoje, jų įvairovė minima rašytiniuose šaltiniuose, tačiau dėl detalių aprašymų trūkumo nėra iki galo sutariama, kaip kuris tipas buvo vadinamas. Tarp arfų tipų tekstuose minimi instrumentai pektis (), trigonas (), magadis (), sambukė (), epigonijas (). Piešiniuose aptinkamos lankinės, kampinės ir rėminės arfos.Sachs, Curt (1940). The History of Musical Instruments. New York, NY: W.W. Norton & Company. pp. 83–84, 135–136.

 Europos ir Amerikos arfos 

Romos imperijos laikais arfos buvo gerokai užmirštos Europoje. Tačiau VIII–XIV a. arfos iš naujo paplito visoje Europoje. Jos visos buvo rėminės ir turėjo trečiąjį laikiklio elementą – stulpą. Jos išplito Airijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje, Ispanijoje. Arfomis skambino trubadūrai, menestreliai.Montagu, Jeremy (2002). „Harp“. In Latham, Alison (ed.). The Oxford Companion to Music. London, UK: Oxford University Press. p. 564.  Ilgainiui skirtingose šalyse susiformavo vietiniai arfų variantai, tokios kaip keltų arfa (, telyn), kuri yra tapusi Airijos nacionaliniu simboliu, Bohemijos arfa, Šiaurės arfa ir kt.

Vėlyvaisiais viduramžiais iš rėminės arfos išsirutuliojo romaniškoji ir gotiškoji arfa. Romaniškoji arfa buvo iš 3 atskirų dalių – rezonansinės dėželės, rėmo ir lenkto stygų laikiklio. Gotiškoji arfa buvo daroma iš vieno medžio gabalo. Arfų konstrukcija buvo pastoviai tobulinama, kad galima būtų išgauti įvairesnes galimybes. Atsirado daugiau stygų, derinimo galimybės.

Šios patobulintos arfos kartu su kolonizatoriais pasiekė Amerikos žemyną, kur prigijo ir absorbavo vietos muzikines tradicijas. Taip atsirado vietiniai variantai, tokie kaip Paragvajaus arfa (nacionalinis Paragvajaus instrumentas), perujietiška Andų arfa (), meksikietiška Charočos arfa (), venesuelietiška Ljanosų arfa () ir kt.

Pirmąją pedalinę arfą 1720 m. Vokietijoje sukonstravo G. Hochbruckeris, šiuolaikinio koncertinio tipo arfą apie 1810 m. pagamino Sebastjenas Erardas (Prancūzija). Nuop tada arfa tapo klasikinės muzikos orkestro dalimi.

 Šaltiniai 

Kategorija:Styginiai instrumentai
Kategorija:Artimųjų Rytų instrumentai
Kategorija:Europos muzikiniai instrumentai
Kategorija:Indijos muzikiniai instrumentai