Jūrų teisės konvencija

miniatiūra|408x408px|Jūrų zonos pagal tarptautinę teisę
Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencija (; sutrumpintai UNCLOS) – tarptautinė jūrų teisę kodifikuojant konvencija, priimta 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje (Jamaika) ir įsigaliojusi 1994 m. lapkričio 16 d. 2024 m. liepos mėn. konvenciją buvo ratifikavusios 169 valstybės.

Jūrų teisės konvencija apibrėžia bei įtvirtina tarptautines nuostatas bei pamatines jūrų teisės sąvokas. Priėmimą paskatino kodifikavimo siekiai, vykę po Jungtinių Tautų konferencijų jūrų teisės klausimais, kurios vyko Ženevoje 1958 m. ir 1960 m., pabrėžus naujos ir visuotinai pripažįstamos Jūrų teisės konvencijos poreikį.

 Istorija 

Iki priimant UNCLOS, ilgą laiką pasaulyje vyravo „jūrų laisvės“ principas, pagal kurį valstybių jurisdikcijai priklausė tik siauras pakrantės ruožas. Nuo XX a. vidurio sustiprėję jūrose ir vandenynuose esančių išteklių (žuvų, naftos, gamtinių dujų) pasidalijimo klausimai, didėjanti tarša ir kitos problemos paskatino ieškoti naujo susitarimo. Prie to prisidėjo ir tai, kad 1945 m. JAV vienašališkai paskelbė, kad jai priklauso visi gamtiniai ištekliai, esantys per 200 jūrmylių nuo kranto. Į tai sureagavo daugelis kitų valstybių, išplatinę panašius pareiškimus. Skatindama rasti bendrą susitarimą, JTO 1958 m. Ženevoje surengė pirmą jūros įstatymui skirtą konferenciją, kurioje dalyvavo 86 šalys. Konferencijos metu buvo priimtos keturios įvairius aspektus reguliuojančios tarptautinės konvencijos, tačiau kiekvienai valstybei priklausančių teritorinių vandenų plotis liko nenustatytas.

1960 m. Ženevoje įvyko antroji konferencija, kurioje dalyvavo 87 valstybės. Joje nebuvo pasiekta jokių esminių sutarimų. Galiausiai 1973 m. pabaigoje buvo pradėtas paskutinės, trečiosios konferencijos susitikimų ciklas. Jais siekta priimti vieningą, visus esminius klausimus apimančią konvenciją. Iki 1982 m. buvo surengta 14 susitikimų, daugiausiai Ženevoje ir Niujorke, kuriuose dalyvavo daugiau nei 150 valstybių. Paskutinio susitikimo Montego Bėjuje metu, pasirašymui buvo pateiktas galutinis konvencijos tekstas.John Allphin Moore, Jerry Pubantz. Encyclopedia of the United Nations. Infobase Publishing, 2008, p. 434-6

Konvencija įsigaliojo 1994 m. lapkričio 16 d.

 JAV pozicija 
JAV išlieka didžiausia konvencijos neretifikavusia valstybe. Pagrindinė to priežastis yra konvencijos XI dalis, kurioje kalbama apie tarptautiniuose vandenyse esančių gamtinių išteklių naudojimą. Nepaisant JAV prezidentų pritarimo konvencijai ir skatinimų ją ratifikuoti, ji nesulaukia ratifikavimui būtino 3/4 senatorių pritarimo Senate. Nepritariantys senatoriai mano, kad konvencija pažeis JAV suverenitetą ir nėra suderinama su šalies ekonominiais interesais.Why the US Should Ratify UNCLOS: A View from the South and East China Seas, Christopher Mirasola, National Security Journal (Harvard Law School), 2015-03-15Outlaw of the Sea, Thomas Wright, Foreign Affairs, 2012-08-07

 Turinys 

Jūrų teisės konvenciją sudaro 17 dalių, 320 straipsnių, 9 priedai. Pagal ją, teritoriniai valstybės vandenys tęsiasi 12 jūrmylių nuo kranto, o išskirtinė ekonominė zona – 200 jūrmylių. Ekonominėje zonoje šalis gali eksploatuoti gamtinius išteklius, vykdyti tyrimus, įvesti aplinkos apsaugos reikalavimus, tačiau negali riboti kitų šalių laivininkystės. Įsigaliojus UNCLOS, valstybių kontrolėje atsidūrė apie trečdalis visų pasaulio jūrų ir vandenynų.

Sutartis taip pat įvardina valstybių teises ir pareigas, susijusias su tarptautiniais vandenimis, kontinentiniu šelfu, sąsiauriais, salomis, vandenynų tyrinėjimais, technologijų naudojimu.

 Šaltiniai 

 Nuorodos 
 Sutarties tekstas lietuvių k., anglų k.
 Ratifikavusių valstybių sąrašas

Kategorija:Tarptautinė jūrų teisė
Kategorija:Jungtinių Tautų konvencijos