Neorganinė chemija

Neorganinė chemija – chemijos mokslo šaka, nagrinėjanti neorganinių junginių sintezę ir elgseną. Ši chemijos šaka padengia visus cheminius junginius, išskyrus organinius junginius (sudarytus iš anglies, dažniausiai turinčių C-H ryšius), kuriuos tiria organinė chemija. 

Tarp organinės ir neorganinės chemijos nėra griežtos ribos ir jos dažnai persidengia, pvz., organometaliniai junginiai dažniausiai turi metalą arba metaloidą, tiesiogiai sujungtą su anglimi.

Daugelis neorganinių junginių gamtoje aptinkami kaip mineralai. Pavyzdžiui, dirvožemyje gali būti geležies sulfido pirito arba kalcio sulfato gipso pavidalu. Gyvuose organizmuose neorganiniai junginiai veikia kaip elektrolitai, pvz., natrio chloridas arba dalyvauja tarpmolekuliniame energijos perdavime (ATP).

Chemijos pramonėje iš neorganinių junginių gaminami katalizatoriai, pigmentai, paviršinio aktyvumo medžiagos, vaistai ir kuras.

Nors organinė chemija dažnai vadinama „anglies chemija“, kai kurie anglies junginiai nėra organiniai: grafitas, deimantas ir fulerenas, taip pat karbonatai, karbidai ir cianidai.

Neorganinė chemija turi glaudų ryšį arba persidengia su kitomis chemijos šakomis – mineralogija, geochemija, analitinė chemija ir fizikinė chemija.

 Istorija 
eta|thumb|200px|XVI a. viduryje rūgščių gamybą ištobulino Johann Rudolph Glauber.
Daugelis neorganinių medžiagų jau buvo žinomos senovėje – iš rūdų buvo išgaunami metalai (auksas, sidabras, varis, alavas, geležis, švinas ir gyvsidabris). Įvairios druskos, pvz., valgomoji druska, naudotos maisto ruošimui, o soda – muilo gamybai. Senovės Egipte buvo gaminamas stiklas, o VII a. Kinijoje – porcelianas.

Alchemijos laikotarpiu buvo žinoma, kaip išgauti sieros, vandenilio chlorido, azoto rūgštį ir aqua regia (karališkasis vanduo – vandenilio chlorido ir azoto rūgšties mišinys, naudotas auksui tirpdyti). Vėliau, XVI a. viduryje, rūgščių gamybos procesus ženkliai patobulino Johann Rudolph Glauber.

Robertas Boilis, savo pagrindiniame veikale The Sceptical Chemist, atsisakė Aristotelio alchemijos teorijų ir rėmėsi eksperimentiniais tyrimais bei išvadomis.

Džozefas Pristlis, tyrinėdamas oro sudėtį, atrado medžiagą dalyvaujančią kvėpavimo procesuose ir metalų oksidacijoje. Antuanas Lavuazjė, remdamasis Pristlio atradimu, pirmasis priėjo išvados, kad ši naujai atrasta medžiaga (deguonis) – cheminis elementas.

XIX a. kūrėsi klasikinė chemija, kurios didžiausią dalį sudarė neorganinė chemija.

 Šaltiniai 

Kategorija:Chemija