Stagfliacija

Stagfliacija – stagnuojančios (lėtai augančios ar net besitraukiančios) ekonomikos, didelės infliacijos ir nuosekliai aukšto nedarbo lygio derinys. 

Stagfliacija pirmą kartą pastebėta Didžiojoje Britanijoje XX a. 7 dešimtmetyje. Vėliau stagfliacija vyko per 1974–76 m. ir 1981–82 m. pasaulines ekonomines krizes beveik visose ekonomiškai stipriose Vakarų šalyse. Buvusioje Sovietų Sąjungoje ir visame buvusiame socialistiniame bloke, tarp jų ir Lietuvoje – paskutiniais SSRS gyvavimo metais ir kelerius metus po to.

Tokia sąvoka (Polas Samjuelsonas ją išpopuliarino) atsirado XX a. 8 dešimtmetyje, kai OPEC sumažino naftos gavybą ir išaugo jos kaina. Kainos augimas padidino infliaciją ir drauge nedarbą, kas galiausiai nulėmė ūkio nuosmukį.Stagfliacija. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-12-01. 

Ligi tol, vadovaujantis Džono Meinardo Keinso teorija, manyta, kad infliacija skatina ekonomikos augimą ir mažina nedarbą. Jei tokia prielaida būtų buvusi teisinga, esant infliacijai, nedarbas turėtų mažėti, o ekonomika augti. Tačiau praktinė patirtis paneigė šią tarpusavio priklausomybę.

 Išnašos 

Kategorija:Ekonomikos teorija
Kategorija:Ekonominės problemos