Lietuviai (rytiniai senlietuviai)

Lietuviai arba Lietuvių gentis(, ) – istoriografijoje naudojamas terminas įvardinti vieną iš rytų baltų etnosą. Dalies archeologų, daugiausia Adolfo Tautavičiaus mokyklos atstovų, laikomas atskiru sen. baltų etnosu ir vadinamas lietuvių gentimi arba lietuvių genčių sąjunga.

 Teritorija 

Lietuvių genčių teritorija nuo V a. pradžios iki XII a. pabaigos sutapo su Rytų Lietuvos pilkapių kultūros arealu. Jis apėmė teritorijas dab. Lietuvos rytuose (teritorijoje iki Šventosios upės ir Nemuno vidurupio vakaruose) ir Šiaurės Vakarų Baltarusijoje iki Naručio ir Svierių ežerų.

Pietryčiuose bei rytuose jų žemės ribojosi su Brūkšniuotosios keramikos kultūros nešėjų etnoso rytinės dalies pagrindu susiformavusia Bancerovo kultūros genčių sąjunga. Nuo VIII a. šios kultūros gyventojai buvo slavizuoti ir virto dregovičių gentimi. 

Šiaurėje jų teritorijos siekė sėlių žemes (iki VII–VIII a. – Svėdasų-Dusetų-Zarasų apylinkėse). Pietvakariuose (nuo VI a. – ~ ties Merkinės – Bielyčios linija) ribojosi su jotvingių (dainuvių) kraštu. III–V a. jotvingiai buvo apgyvendinę  platų žemių ruožą į rytus nuo Nemuno tarp Gardino ir Kauno, t. y. visą vėlyvosios Brūkšniuotosios keramikos kultūros arealo pietvakarinę dalį.

Vakaruose (Kauno-Prienų apylinkėse ir palei Šventosios upę) rytinių senlietuvių kaimynas buvo Vidurio Lietuvos plokštinių kapinynų kultūros atstovai. Jų svarbiausia teritorija buvo Nevėžio upės baseinas (Vidurio Lietuvos lyguma).

 Lietuviai ir aukštaičiai 
Vakarinė senlietuvių riba su Vidurio Lietuvos plokštinių kapinynų kultūra buvo nuolat kintanti. Dalis archeologų sieja šias kultūras su skirtingomis gentinėmis sąjungomis ir vidurio Lietuvos grupę sąlyginai vadina aukštaičiais (pražemaičiais), kai tuo tarpu rytinę - lietuviais. Šie pavadinimai yra sąlyginiai, nes šių genčių savivardžiai nėra žinomi.Baranauskas, Tomas (2006). Aukštaitija XIII–XV amžiuje. Kaunas: Žiemgalos leidykla. p. 1

Nors abi grupės išsiskyrė kai kuriais bruožais, jos laikomomis kultūriškai giminingomis. Vidurio Lietuvos kultūra susiformavo po to, kai IV ir V a. sandūroje migrantų iš Brūkšniuotosios keramikos kultūros arealo banga užplūdo iki tol vakarinių baltų gyventą Vidurio Lietuvos lygumą. Tai leidžia manyti „archeologinius lietuvius“ buvus ne atskira gentimi, o V a. susiformavusio senlietuvių etnoso (didžiosios genties) dukteriniu subetnosu.Volkaitė-Kulikauskienė, Regina (1987). Lietuvių etnogenezė [The Lithuanian Ethnogenesis] (in Lithuanian). pp. 155–156.

Vidurio Lietuva gana anksti įtraukta ne tik į kultūrinę, bet ir į politinę lietuvių genties orbitą, prisijungdama prie Lietuvių žemių konfederacijos. Pvz. XIII a. Vokiečių ordino kronikininkai ribą tarp žemaičių ir lietuvių/aukštaičių laikė Nevėžio upę. Matyt dėl Aukštaičių hegemonijos, ta riba XII amžiuje jau buvo paslinkusi vakariau, tai yra nuo Šventosios upės kaip buvo iki XII amžiaus ir pasiekė Nevežį.

Ilgainiui nykstant skirtumams tarp apiejų gentinių sąjungų, aukštaičių ir lietuvių tautovardžiai pradėti vartoti kaip sinonimai. Nuo XIII a. sukūrus Lietuvos valstybę, lietuvių tautovardis pradėtas vartoti plačiąja prasme (apimant į valstybę įjungtas žemaičių, žiemgalių, sėlių, jotvingių, kuršių ir kitas gentis). Tuo tarpu Aukštaitijos tautovardis liko naudojamas siaurąja prasme: įvardinti buvusias lietuvių ir aukštaičių gentines žemes.

 Lietuvių (aukštaičių) žemės 
 Upytės žemė (lokalizuojama Nevėžio baseine, buvusi gentinių aukštaičių žemė);
 Neris (lokalizuojama Neries žemupyje arba vidurupyje);
 Deltuva (lokalizuojama Šventosios baseine);
 Nalšia (Nalšėnai) (lokalizuojama Žeimenos baseine);
 Lietuva (dažniausiai lokalizuojama į pietus nuo Neries vidurupio);
 Deremela (lokalizuojama Nemuno ir Neries tarpupyje)

 Raida 
Tiesioginiai rytinių senlietuvių protėviai buvo vėlyvajame bronzos amžiuje ir ankstyvajame bei senajame geležies amžiuje Rytų Lietuvoje ir Šiaurės Vakarų bei Vidurio Baltarusijoje gyvavusios Brūkšniuotosios keramikos kultūros (~XIII a. pr. m. e. – V a.) nešėjai.

IV/V-VI a. prasidėjo aukštaičių protėvių (rytinių senlietuvių) migracija į vakarus. Iš pradžių buvo asimiliuoti dabartinio Kauno miesto apylinkių ir Nevėžio upės baseino gyventojai, t. y. būsimi (senieji) žemaičiai. Gerokai vėliau (XII—XIII a.) vyko lingvistiškai sulietuvėjusių Vidurio Lietuvos gyventojų ekspansija į dabartinės dialektologinės Žemaitijos pietus, kur lietuviams ilgainiui susiliejus su vietos gyventojais, kurių archeologinė kultūra artima žiemgaliams, susiformavo pietiniai žemaičiai (dūnininkai); pastarųjų dalis vėliau migruoja į šiaurę ir susilieja su pietiniais kuršiais, taip suformuodami šiaurės žemaičius (dounininkus). Pažymėtina, kad, nepaisant vakarų baltų substrato sąlygoto akivaizdaus dialektologinių žemaičių savitumo (skirtingumo nuo kitų lietuvių), jų kalbinės ir kultūrinės šaknys yra bendralietuviškos ir nulemtos būtent minėtos aukštaičių protėvių migracijos į vakarus.

VI–XIII a. rytinių senlietuvių etnosas ar subetnosas asimiliavo (sulietuvino) kai kurių kaimyninių baltų genčių dalis (pietinius sėlius, šiaurės rytų jotvingius, galbūt ir dalį dabartinėje Rytų Latvijoje gyvenusių rytinių baltų), o nuo XII a. pab. iki XIII a. antrosios pusės kartu su vakariniais senlietuviais, t. y. rytiniais (senaisiais) žemaičiais transformavosi į vieną senlietuvių, arba tiesiog lietuvių etnosą.

 Išnašos 

 Nuorodos 
 Aukštaičių tapatumo paieškos. Straipsnių rinkinys
 Aukštaitija XIII–XV amžiuje, Tomas Baranauskas, Lietuvos istorijos institutas
 Aukštaitijos žemės, Gintautas Zabiela, Lietuvos istorijos institutas