Mingų dinastija

Ming dinastija () – dinastija, valdžiusi Kiniją 1368–1644 m., po Juan dinastijos, prieš Čing dinastiją. Ming valstybė buvo vadinama „Didžiąja Ming imperija“ (大明國; Dà Míng Guó). Sostinės – Nankinas, vėliau Pekinas.

 Dinastijos įkūrimas ir Hong-u politika 
Juan dinastijos valdymo pabaigoje kilo valstiečių sukilimai. Ypač sustiprėjo grupė, kuriai vadovavo Džu Juandžangas (Zhu Yuanzhang). 1368 m. Nankine jis įkūrė Ming dinastiją ir pasiskelbė jos imperatoriumi Hong-u (Hongwu, arba Ming Taizu – Ming Taidzu). 1387 m. galutinai suvienyta visa Kinija. Kadangi šalis buvo nuniokota karo ir mongolų išnaudojimo, stengiamasi atstatyti ekonomiką: vykdomi irigaciniai projektai, sodinami miškai, skiriamas didelis dėmesys žemės ūkiui. Hong-u žemės ūkį laikė ekonomikos pagrindu, todėl ir vėliau kinų ekonomika buvo smarkiai orientuota šia kryptimi.

Buvo įvesta lidzia (lijia) sistema, pagal kurią dešimties šeimų grupės sudarė bendrijas, kurios buvo pačios atsakingos už mokesčių mokėjimą, darbų atlikimą, tvarkos priežiūrą. Aukščiausia valdžia buvo kaimo seniūnai. Hong-u buvo valstiečių kilmės, todėl labai nepasitikėjo intelektualais ir valdininkais buvo linkęs skirti žemesniųjų klasių atstovus, o vietinės reikšmės biurokratus turėjo kontroliuoti kaimų seniūnai. Song laikų dideli ūkiai buvo nusavinti, padalinti ir išnuomoti, uždrausta laikyti vergus, todėl ilgainiui ėmė dominuoti maži žemės ūkiai.

Hong-u buvo labai įtarus ir persekiojo net tuos, kurie jam padėjo pasiekti valdžią. Jis centralizavo imperijos valdymą, sutelkė daug galios savo rankose. Hong-u politika lėmė įtampą intelektualų sluoksniuose. Intelektualai persekiojami.

Hong-u įvedė žmonių registravimo sistemą: kiekvienas turėjo būti priskirtas valstiečių, karių arba amatininkų grupei. Grupės nariu tampama gimstant, ir jos pakeisti negalima. Tačiau žmonės atrado būdų apeiti šią griežtą sistemą, ir ilgainiui gyventojų surašymų duomenys ėmė neatitikti realybės.

Norėdamas padaryti savo giminę išskirtine, Hong-u surašė savo palikuonių pareigas ir teises: jo palikuonys turėjo gyventi laikydamiesi tam tikrų taisyklių ir juos turėjo išlaikyti valstybė. Vėliau gausaus palikuonių būrio išlaikymas tapo didele problema.

 Ekspansija ir izoliacija 
Ming laikais kinai ėmė kontroliuoti Turkestaną. Azijos tautos, turinčios priėjimą prie jūros, mokėjo Kinijos imperatoriui duoklę. Didysis kanalas šalies viduje buvo išplėstas ir skatino vidaus prekybą.

Po Hong-u mirties prasidėjo kovos dėl sosto. Imperatoriumi buvo paskirtas Hong-u vaikaitis, tačiau jis išsilaikė tik trejus metus, tada jį nuvertė ketvirtasis Hong-u sūnus Džu Di (Zhu Di), tapęs imperatoriumi Jongle (Yongle). Jo politika buvo orientuota į tarptautinių ryšių plėtimą.

Didžiausias užmojis buvo septynios jūrų ekspedicijos (1405–1433), kurioms vadovavo eunuchas Dženg He. Kinai pasiekė Gerosios Vilties kyšulį, yra manančių, kad ir Amerikos žemynus. Į pirmąją ekspediciją iškeliavo 317 laivų ir 28000 žmonių – tai buvo didžiausia istorijoje jūrų ekspedicija. Dženg He atgal pargabeno daug prabangių daiktų. Pagrindinis ekspedicijų tikslas buvo užmegzti diplomatinius santykius. Nors buvo siekiama, kad kuo daugiau valstybių mokėtų Kinijai duoklę, priešingai nei didžiosios europiečių ekspedicijos, šios nebuvo karinės ir nesiekė užgrobti svetimų žemių.

Tačiau jūrų kelionės baigėsi. XV a. pabaigoje buvo uždrausta statyti jūrinius laivus ir apskritai palikti šalį: Kinija izoliavosi. Manoma, kad tai buvo atsakas į piratavimą. Be to, nors Dženg He keliones rėmė rūmų eunuchai, prieš jas buvo eunuchų įtakos grėsmę nuolat jautę konfucianistai intelektualai valdininkai. Užsivėrus Kinijos sienoms, tapo sunku pakliūti į šalį ir svetimšaliams: todėl į didžiąsias jūrines keliones kiek vėliau nei kinai pasileidę europiečiai su Kinija kontaktus mezgė nelengvai.

XVI a. vid. prekyba vėl išjudėjo, sidabrui pakeitus popierinius pinigus: Kinija ėmė importuoti sidabrą. Suklestėjo nauji miestai. Kultūros srityje klesti populiarioji literatūra, sukuriami žymieji romanai „Auksinis lotosas“, „Kelionė į vakarus“ ir kt.


 Didžioji siena 
Kai Ming ėmė dažniau puldinėti mongolai, buvo nuspręsta juos sustabdyti sustiprinus didžiulę nepralaužiamą sieną, pradėtą statyti dar prieš šimtmetį, 1368 m. Tai buvo nauji įtvirtinimai, šiandien vadinami Didžiąja kinų siena, tose vietose statomi dar nuo Čin laikų (III a. pr. m. e.). Naujoji siena ėjo šiaurine Ming žemių riba.

 Dinastijos nuosmukis 

Imperatoriai po Jongle skyrė mažai dėmesio užsienio politikai, todėl Ming kariuomenė nusilpo. Stiprėjo mongolai. Pakrantėse siautėjo japonų piratai. Japonai taip pat bandė užkariauti Korėją ir Kiniją: nors kinai juos nugalėjo, imperija patyrė didelių finansinių nuostolių. XVII a. pradžioje Ming dinastija praktiškai prarado šiaurės rytų teritorijų kontrolę. Tauta, kilusi iš buvusios Dzin dinastijos (džurčenai), sparčiai plėtė savo įtaką iškart už Didžiosios sienos.
Vidaus politikoje imperatoriai valstybe pernelyg nesirūpino, todėl praktiškai valdė arba įtakingi valdininkai, arba eunuchai. Ministrai nesutarė tarpusavyje, kas eunuchams buvo labai naudinga. Eunuchų pradėjo daugėti dar Hong-u valdymo laikais. Jie kontroliavo slaptąją policiją, imperatoriaus iždą ir kt. Šitokį eunuchų sustiprėjimą lėmė Hong-u politika: tai, kad jis nepasitikėjo valdininkais intelektualais, sukūrė vakuumą tarp aukščiausios valdžios (imperatoriaus) ir žemiausių valdininkų. Be to, vėlesni valdovai buvo silpni ir valdyti nesugebėjo.

 Dinastijos žlugimas 
Dinastijos valdymo pabaigoje Kinija buvo turtinga, ekonomiškai klestinti šalis, sėkmingai gyvavo menai, filosofija. Daugelis intelektualų bijojo imtis valdininko darbo (dėl šalyje įsigalėjusių eunuchų įtakos), todėl nuo XVI a. pab. daug jų nedalyvauja valstybiniuose egzaminuose ir nesiekia gauti posto. Kita vertus, nuolat buvo tokių intelektualų grupių, kurios buvo pasiryžusios likti ištikimos dinastijai, t. y. išlaikyti pačios dinastijos tęstinumą, pavienių imperatorių klaidas laikant ne tokiomis reikšmingomis kaip tradicijos išlikimas.

Armijoje dėl nemokamų atlyginimų pagausėjo dezertyrų, kurie sudarydavo banditų būrius. Banditai ėmė keliauti link sostinės Pekino. Tuo metu grėsmę imperijai kėlė ir mandžiūrai: Ming juos sugebėjo atmušti 1623, 1628 m., tačiau nebesugebėjo atgauti kontrolės Mandžiūrijos regione. Nuo 1629 m. mandžiūrai nuolat puldinėjo Šiaurės Kiniją. 1636 m. jie paskelbė įkuriantys Čing (Qing) dinastiją, 1637 m. nugalėjo Ming sąjungininkę Korėją. Taigi imperatorius buvo linkęs labiau rūpintis mandžiūrų keliama grėsme, o ne banditų būriais. Tačiau banditai į Pekiną įžengė pirmi – 1644 m. gegužės 26 d. maištininkai su Li Dzičengu (Li Zicheng) priešakyje užėmė sostinę. Imperatorius nusižudė. Dalis imperatoriaus giminių Nankine suformavo rezistencinę valdžią, vadinamą Pietų Ming.

Iškart po to mandžiūrai perėjo Didžiąją sieną (Ming generolas atvėrė jiems vartus), sumušė maištininkus ir pasiskelbė išvaduotojais. Nors iki 1662 m. mandžiūrai turėjo kovoti su Pietų Ming valdžia, 1644 m. laikomi Čing dinastijos valdymo pradžia.

 Valdovai 
 Asmeninis vardas Pomirtinis vardas1 Šventyklos vardas Valdymo devizas² Lietuviškai Valdymo metai Zhū Yuánzhāng朱元璋  Gāodì高帝  Tàizǔ太祖  Hóngwǔ洪武 Džu Juandžang; Gaodi; Taidzu; Hong-u 1368–1398 Zhū Yǔnwén朱允炆  Huìdì惠帝  –  Jiànwén建文 Džu Junven; Huidi; Dzianven 1398–1402 Zhū Dì朱棣  Wēndì文帝  Chéngzǔ 成祖arba Tàizōng 太宗  Yǒnglè永樂 Džu Di; Vendi; Čengdzu, Taidzong; Jongle 1402–1424 Zhū Gāochì朱高熾  Zhāodì昭帝  Rénzōng仁宗  Hóngxī洪熙 Džu Gaoči; Džaodi; Žendzong; Hongsi 1424–1425 Zhū Zhānjī朱瞻基  Zhāngdì章帝  Xuānzōng宣宗  Xuāndé宣德 Džu Džandzi; Džangdi; Siuandzong; Siuande 1425–1435 Zhū Qízhèn朱祁鎮  Ruìdì睿帝  Yīngzōng英宗  Zhèngtǒng 正統 1436–1449Tiānshùn 天順 1457–1464 Džu Čidžen; Žuidi; Ingdzong; Džengtong; Tianšun 1435–1449; 1457–1464 Zhū Qíyù朱祁鈺  Jǐngdì景帝  Dàizōng代宗  Jǐngtài景泰 Džu Čiju; Dzingdi; Daidzong; Dzingtai 1449–1457 Zhū Jiànshēn朱見深  Chúndì純帝  Xiànzōng憲宗  Chénghuà成化 Džu Dzianšen; Čundi; Siandzong; Čenghua 1464–1487 Zhū Yòutáng朱祐樘  Jìngdì敬帝  Xiàozōng孝宗  Hóngzhì弘治 Džu Joutang; Dzingdi; Siaodzong; Hongdži 1487–1505 Zhū Hòuzhào朱厚照  Yìdì毅帝  Wǔzōng武宗  Zhèngdé正德 Džu Houdžao; Idi; Udzong; Džengde 1505–1521 Zhū Hòucōng朱厚熜  Sùdì肅帝  Shìzōng世宗  Jiājìng嘉靖 Džou Houcong; Sudi; Šidzong; Dziadzing 1521–1566 Zhū Zǎihòu朱載垕  Zhuāngdì莊帝  Mùzōng穆宗  Lóngqìng隆慶 Džu Dzaihou; Džuangdi; Mudzong; Longčing 1566–1572 Zhū Yìjūn朱翊鈞  Xiǎndì顯帝  Shénzōng神宗  Wànlì萬曆 Džu Idziun; Siandi; Šendzong; Vanli 1572–1620 Zhū Chángluò朱常洛  Zhēndì貞帝  Guāngzōng光宗  Tàichāng泰昌 Džu Čangluo; Džendi; Guangdzong; Taičang 1620 Zhū Yóujiào朱由校  Zhédì悊帝  Xīzōng熹宗  Tiānqǐ天啟 Džu Joudziao; Džedi; Sidzong; Tianči 1620–1627 Zhū Yóujiǎn朱由檢  Zhuānglièmǐn莊烈愍  Sīzōng思宗  Chóngzhēn崇禎 Džu Joudzian; Džuangliemin; Sidzong; Čongdžen 1627–1644 1 Valdovas įvardijamas prieš šventyklos arba pomirtinį vardą pridedant dinastijos pavadinimą (Ming).
2 Laikotarpio pavadinimas – imperatoriaus valdymo devizas. Dauguma Ming dinastijos imperatorių naudojo po vieną devizą visam valdymo laikotarpiui. Dažniausiai patys imperatoriai vadinami šiais devizais.

 Pietų Ming 

 Asmeninis vardas Šventyklos vardas Valdymo devizas Lietuviškai Valdymo metai Kaip paprastai vadinamas Zhū Yóusōng朱由崧  Ānzōng安宗  Hóngguāng弘光 Džu Jousong; Andzong; Hongguang 1644–1645 Fú Wáng 福王(Fu Vang, Fu kunigaikštis) Zhū Yùjiàn朱聿鍵  Shàozōng紹宗  Lóngwǔ隆武 Džu Judzian; Šaodzong; Long-u 1645–1646 Táng Wáng 唐王(Tang Vang, Tang kunigaikštis) Zhū Chángfāng朱常淓  –  Nėra, bet kartais vadinama Lu kunigaikščio regentyste (潞王臨國 Lù Wáng Lín Guó) Džu Čangfang; Lu Vang Lin Guo 1645 Lù Wáng 潞王(Lu Vang, Lu kunigaikštis) Zhū Yǐhǎi朱以海  –  Nėra, bet kartais vadinama Lu (Lou) kunigaikščio regentyste (魯王臨國 Lǔ Wáng Lín Guó) Džu Ihai; Lu Vang Lin Guo 1645–1653 Lǔ Wáng 魯王(Lu Vang, Lu kunigaikštis) Zhū Yùyuè朱聿[金粵]  –  Shàowǔ紹武 Džu Jujue; Šao-u 1646 Táng Wáng 唐王(Tang Vang, Tang kunigaikštis) Zhū Yóuláng朱由榔  –  Yǒnglì永曆 Džu Joulang; Jongli 1646–1662 Guì Wáng 桂王(Gui Vang, Gui kunigaikštis)

 Nuorodos 




Kategorija:Kinijos dinastijos