Venesuelos istorija

Šis straipsnis yra apie Venesuelos istoriją nuo seniausių laikų iki dabarties.

Venesuelos teritorija buvo gyvenama įvairiomis aravakų ir karibų kalbomis kalbančių genčių. Pačioje XV a. pabaigoje ją atrado ispanai, kurie nuo XVI a. aktyviai vykdė kolonizaciją, išstumdami senuosius gyventojus į krašto gilumą, atveždami juodaodžius vergus. 1810 m. prasidėjo nepriklausomybės karai, ir 1830 m. šalis tapo nepriklausoma. Per XIX–XX a. ją daugiausia valdė diktatoriai, vyko kariniai perversmai, pilietiniai karai. 1959 m. tapo demokratiška valstybe, tačiau 1999 m. įkurta Venesuelos Bolivaro Respublika sugrąžino šalį į diktatūrinį režimą.

 Prieškolumbinis laikotarpis 
Seniausi žmogaus pėdsakai Venesuelos teritorijoje yra 15-9 tūkst. metų senumo.Silverman, Helaine; Isbell, William (Eds.) (2008): Handbook of South American Archaeology 1st ed. 2008. Corr. 2nd printing, XXVI, 1192 p. 430. ISBN 978-0-387-74906-8. Pg 433–434. Iki Kristupui Kolumbui atrandant Amerikos kontinentą dab. Venesuelos teritorijoje gyveno daugybė įvairių indėnų genčių. Jos sudarė keletą etninių grupių, iš kurių svarbiausios buvo karibai, gyvenę dab. Venesuelos rytuose, jos pajūrio vidurio dalyje bei salose, ir aravakai (ačagvai, banivai, kaketijai ir kt.), gyvenę dab. Venesuelos vakaruose. Ljanose pagrindinės gentys buvo gvachibai ir jarurai. Apytikrė populiacija tuo metu siekė 1 mln. gyventojų.Wunder, Sven (2003). Oil wealth and the fate of the forest: a comparative study of eight tropical countries. Routledge. p. 130. ISBN 978-0-203-98667-7.

Andų kalnų šiauriniame pakraštyje (dab. Truchiljo ir Meridos valstijos) aukšto lygio kultūrą sukūrė timotai-kuikai (). Jie kūrė suplanuotas gyvenvietes, irigacines sistemas ir terasinius laukus, augino bulves ir uliukus, žiedė keramiką, audė žolių pluošto tekstilę ir greičiausiai mokėjo kepti arepas.Gilbert G. Gonzalez; Raul A. Fernandez; Vivian Price; David Smith; Linda Trinh Võ (2 August 2004). Labor Versus Empire: Race, Gender, Migration. Routledge. pp. 142–. ISBN 978-1-135-93528-3.

XVI a. Venesuelos teritorijoje prasidėjus ispanų kolonizacijai, indėnų skaičius sumažėjo. Tai įvyko dėl europiečių atneštų ligų ir indėnų naikinimo žemėse, kuriose buvo Europoje vertinamų išteklių. Indėnų vadai, pvz., Gvaikaipuras (apie 1530–1568) ir Tamanakas (m. 1573) bandė priešintis ispanų įsiveržimams, tačiau ispanai juos nugalėjo.

 Kolonijinis laikotarpis 
1498 m. per savo trečiąją kelionę dab. Venesuelos rytinę pakrantę pasiekė Kristupas Kolumbas, kuris išsilaipino Orinoko žiotyse. Tai buvo pirmoji europiečių pasiekta vieta Pietų Amerikos žemyne. 1499 m. rugpjūčio 24 d. ispanų Alonso de Ojeda ir Amerigo Vespucci ekspedicija įplaukė į Marakaibo ežerą, kuriame išvydo polines viršvandenines čiabuvių gyvenvietes (palafitos). Kadangi pastarosios europiečiams labai priminė Veneciją, de Ojeda jo atrastai pakrantei suteikė Venesuelos („Mažosios Venecijos“) vardą, kuris ilgainiui prigijo ir visam gretimam regionui.

Spartesnė kolonizacija prasidėjo 1502 m. Visa Pietų Amerikos šiaurinė pakrantė nuo Nikaragvos iki Venesuelos ispanams buvo žinoma kaip Tiera Firmė („Tvirtoji žemė“). Venesuelos pakrantėje buvo įkurtos dvi provincijos – Venesuelos provincija vakaruose ir Naujosios Andalūzijos provincija rytuose. Jos tapo pavaldžios Santo Domingo audiencijai su centru Espanjolos saloje.
Pirmą nuolatinę ispanų gyvenvietę dab. Venesueloje ir visoje Pietų Amerikoje – Naująjį Toledą (dab. Kumana) – 1515 m. rytinėje Venesuelos pajūrio dalyje įkūrė pranciškonų vienuoliai. Tuo tarpu vakarinėje dalyje 1528–1546 m. viešpatavo vokiečiai, kurie čia valdė Mažosios Venecijos koloniją (). Svarbiausi jų 5kurti miestai buvo Marakaibas ir Santa Ana de Koras (). Vokiečiai tikėjosi krašto gilumoje rasti El Doradą, tačiau nepavykus, grąžino koloniją Ispanijai.Lacas, M. M. (1953). „A Sixteenth-Century German Colonizing Venture in Venezuela“. The Americas. 9 (3): 275–290. doi:10.2307/977995. ISSN 0003-1615. JSTOR 977995. S2CID 144183481.

XVI-XVII a. Venesuela buvo palyginti nereikšminga Ispanijos kolonija, nes ispanus tada labiau domino kiti, labiau auksu turtingi Pietų Amerikos kraštai. Iš dalies ir dėl to baltųjų, metisų ir juodaodžių naujakurių gyvenvietės kartu su naujomis kakavos plantacijomis tuo laikotarpiu kūrėsi ir augo tik pajūryje. Apie 1528 m. Venesueloje pradėtas naudoti juodaodžių vergų darbas (manoma, kad vergijos atsiradimą Venesueloje lėmė vario kasyklų įrengimas Jarakujyje). Vergai į Venesuelą gabenti daugiausia iš dab. Kongo, Angolos ir Ganos).

Nuo XVII a. išgyvenusieji čiabuviai ir pabėgę vergai migravo į krašto gilumą, apgyvendindami ljanosų lygumas ir Gvianos džiungles. Pakui juos sekė katalikų vienuoliai (daugiausiai pranciškonai), kurie skleidė krikščionybę, kūrė misijas. Ljanose paplitus iš Europos atvežtiems žirgams ėmė formuotis stambūs dvarai.

Nuo 1717 m. Venesuela tapo Naujosios Granados vicekaralystės dalimi. Šiai vicekaralytei priklausė ir dab. Kolumbijos, Ekvadoro, Panamos teritorijos. 1777 m. joje suformuota atskira Venesuelos generalkapitonija, kuriai priskirtos ir nemažos teritorijos Gvianos regione.Arcila Farias, Eduardo, Economía colonial de Venezuela (1946)

Nuo XVII a. didžiausiu Venesuelos miestu tapo Karakasas pajūryje. Šis uostas palaikė aktyvius ryšius su Prancūzijos, Britanijos, Nyderlandų kolonijomis Karibų jūros salose, kas labai skatino prekybą. Be to, 1721 m. įkurtas Venesuelos centrinis universitetas tapo vienu pirmųjų mokslo židinių Vakarų pusrutulyje. Jame klestėjo inžinerijos, medicinos, muzikos mokslai.Baten, Jörg (2016). A History of the Global Economy. From 1500 to the Present. Cambridge University Press. p. 150. ISBN 9781107507180.

 Nepriklausomybės karai (1810–1830 m.) 

XIX a. pr. Venesueloje gyvenę ispanų kolonistų palikuonys save suvokė jau kaip atskirą nuo ispanų visuomenę, stiprėjo nepriklausomybės nuotaikos. Pasinaudodami Napoleono įsiveržimu į Ispaniją 1810 m., tų metų balandį Karakase susirinkę Venesuelos kreolų elito atstovai įvykdė revoliucinį perversmą, po kurio Venesuelos provincijos valdžia perėjo į Revoliucinės chuntos rankas, o 1811 m. liepą buvo paskelbta ir Venesuelos nepriklausomybė (Pirmoji Venesuelos Respublika).

Po metų, 1812 m. Karakaso žemės drebėjimas ir vidiniai karai sugrąžino Venesuelą į Ispanijos valdžią. 1813 m. išsilaisvinimo kovą tęsė Simonas Bolivaras, kuris įkūrė Antrąją Respubliką. Jau kitais metais 1814 m. Respublika žlugo. 1817 m. Ljanosuose paskelbta Trečioji Respublika, bet ši išgyveno tik iki 1819 m. Per nepriklausomybės karų dešimtmetį žuvo iki pusės baltųjų Venesuelos gyventojų.Humbert, Jules, Historia de Colombia y Venezuela, desde sus orígenes hasta nuestros días(1985).

1819 m. pab. nuo Ispanijos atsiskyrė vad. (Didžiosios) Kolumbijos Respublika, kurią kartu su Kundinamarkos bei Kito departamentais (dab. Kolumbijos ir Ekvadoro prototipais) sudarė ir Venesuelos departamentas. Tačiau ispanai iš pastarojo buvo išstumti tik 1823 m.

 Diktatūrų laikotarpis (1830–1959 m.) 

1830 m. sausį Venesuela tapo nuo (Didžiosios) Kolumbijos nepriklausoma Venesuelos Valstybe (). XIX a. Venesuelos gyvenimas pasižymėjo ypatingu politiniu nestabilumu. Nuolat iškildavo kariniai vadai (), kurie paimdavo valdžią. Karinės diktatūros keitė viena kitą, šalį vargino valstybės perversmai ir pilietiniai karai. 1829–1847 m. valdžią turėjo José Antonio Páez, po jo – José Gregorio Monagas. 1859 m. prasidėjo Federalinis karas (), per kurį žuvo apie 100 tūkst. gyventojų.„Federal War (Venezuela, 1859–1863) | Encyclopedia.com“. www.encyclopedia.com. Retrieved 9 March 2023.

Pasibaigus karui Venesueloje sukurta valstijų sistema, kuri pakeitė provincijas. 1864 m. valstybė pervardinta Jungtinėmis Venesuelos Valstijomis (). Tačiau caudillos valdžia tęsėsi. 1870 m. valdžią paėmė Antonio Guzmán Blanco, 1887 m. – Joaquin Crespo, 1899 m. – generolas Kiprianas Kastro Ruisas, kuris valdė iki 1908 m.

Svarbus šalies ekonominio ir socialinio gyvenimo lūžis įvyko netrukus po I pasaulinio karo, kai žemės ūkio produktų gamybą Venesuelos ekonomikoje nustelbė naftos verslas. Iki intensyvios pramoninės eksportui skirtos naftos gavybos pradžios 96 % šalies ekonomikos sudarė kavos ir kakavos auginimas.Lagoven, Venezuela and the Oil Pioneers, 1988.

Svarbiausi XX a. pradžios diktatoriai buvo generolas Chuanas Visentė Gomesas (1908–1914, 1922–1929 ir 1931–1935 m.), generolas Eleasaras Lopesas Kontrerasas (1935–1941 m.), ir generolas Isajas Medina Angarita (1941–1945 m.).

 Ketvirtoji respublika (1959–1999 m.) 

Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, 1948 m. buvo bandoma įvesti demokratiją (). Tačiau 1952 m. rinkimai nebuvo palankūs tuometinei vyriausybei, dėl ko suklastoti, ir į valdžią atėjo Marcos Pérez Jiménez. Jis nuverstas 1958 m., ir šalis dar kartą pasirinko demokratinį kelią. 1959 m. paskelbta Venesuelos Respublika.

Nors šalis buvo demokratiška, ją nuolat krėtė korupcijos skandalai. Šiuo laikotarpiu Venesuela nacionalizavo savo naftos pramonę, sukurta Nacionalinė naftos ir dujų kompanija (PDVSA). Šalies iniciatyva įkurta organizacija OPEC. Nuo 1980 m. suklestėjo menas ir kultūra, pradėti kurti TV serialai.

1989 m. šalį sukrėtė masinių demonstracijų bei riaušių banga, – tuomet šalies sostinėje ir kai kuriuose gretimuose miestuose vykusių vad. Karakaso neramumų () metu žuvo keli tūkstančiai civilių. Masinės demonstracijos buvo dalies venesueliečių atsakas į krizę, kurią sukėlė prezidento Karloso Andreso Pereso inicijuota „laisvosios prekybos“ politika.

 Bolivaro respublika 
1998 m. prezidento rinkimus Venesueloje laimėjo vad. bolivarianistinio judėjimo lyderis, pasaulyje itin kontroversiškai vertinamas Hugo Čavesas (2000 m. perrinktas naujai kadencijai). 1999 m. Venesueloje įvyko konstitucinis procesas: po referendumo buvo sušaukta steigiamoji asamblėja, o tų pačių metų pabaigoje referendumu patvirtinta nauja konstitucija, įtvirtinusi ir šalies pavadinimą „Venesuelos Bolivaro Respublika“.

2002 m. balandį Venesueloje įvyko nesėkmingas perversmo bandymas: H. Čavesas trumpam buvo nušalintas, tačiau per kelias dienas sugrąžintas į valdžią. 2002–2003 m. opozicija organizavo plataus masto streiką, ypač palietusį naftos sektorių, kas smarkiai paveikė ekonomiką.

2004 m. rugpjūtį pagal 1999 m. konstituciją surengtame prezidento atšaukimo referendume H. Čavesas išsaugojo postą; rinkimų procesą stebėjęs „Carter Center“ paskelbė išvadą savo išsamioje ataskaitoje.

Po H. Čaveso mirties 2013 m. prezidentu tapo Nikolasas Maduro. 2010-aisiais paaštrėjo ekonominė ir socialinė krizė, kurią lydėjo masiniai protestai. 2014 m. protestų metu žuvusiųjų skaičius augo („Reuters“ minėjo 34 žuvusiuosius kovo pabaigoje), o vėlesnėse apžvalgose buvo minima, kad 2014 m. protestų laikotarpiu iš viso žuvo 43 žmonės.

2017 m. valdžios iniciatyva buvo suformuota Nacionalinė steigiamoji asamblėja, kurios legitimumą kritikavo dalis tarptautinės bendruomenės; JAV Valstybės departamentas ją įvardijo „neteisėta“ ir nepripažino.

2019 m. sausį politinė krizė dar labiau paaštrėjo: Venesuelos Nacionalinės asamblėjos pirmininkas Chuanas Gvaido pasiskelbė laikinuoju prezidentu, o JAV oficialiai jį pripažino. Krizė paskatino didelę emigraciją: UNHCR nurodo, kad pasaulyje yra beveik 7,9 mln. iš Venesuelos pasitraukusių pabėgėlių ir migrantų.

2024 m. liepos 28 d. Venesueloje įvyko prezidento rinkimai, kurių rezultatai sulaukė prieštaringų vertinimų tarptautiniu mastu; apie skirtingas valstybių reakcijas pranešė „Reuters“.

2026 m. sausio 3 d. Reuters ir Associated Press pranešė apie JAV karinius smūgius Venesueloje; JAV prezidentas Donaldas Trampas teigė, kad operacijos metu N. Maduro buvo sulaikytas ir išgabentas iš šalies.

 Išnašos