Vaišelga

Vaišelga (arba Vaišvilkas, krikšto vardas Laurušas 1223 m. – 1267 m. balandžio 18–23 d.) – vyriausias Mindaugo sūnus ir vietininkas Naugarduke. Po tėvo mirties 1264 m. vėl įsitraukė į politiką pašalindamas sąmokslininką Treniotą ir tapdamas Lietuvos valdovu trejiems metams (1264–1267 m.). Laikydamasis pažado, taikiai perleido valdžią Haličio–Voluinės kunigaikščiui Švarnui ir pasitraukė į vienuolyną.Tomas Baranauskas. Pažinkime Lietuvos kunigaikščius: Treniota, 2021. Skelbta "Msavaite.lt" http://www.msavaite.lt/pazinkime-lietuvos-kunigaikscius-treniota/]Edvardas Gudavičius. Lietuvos istorija. Nuo seniausių laikų iki 1572 metų. Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1999. ISBN 9986-39-112-1.Alvydas Nikžentaitis. Gediminas. Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1989.Teodoras Narbutas. Lietuvių tautos istorija, T. 5. Vilnius: Mintis, 1997. ISBN 5-417-00722-6.Albertas Vijūkas-Kojelavičius. Lietuvos istorija. Vilnius: Vaga, 1988. ISBN 5-415-00401-7.Mečislovas Jučas, Ingė Lukšaitė, Vytautas Merkys. Lietuvos istorija: nuo seniausių laikų iki 1917 metų. Vilnius: Mokslas, 1988. ISBN 5-420-00619-7.Tomas Venclova. Lietuvos istorija visiems, I tomas. Vilnius: R. Paknio leidykla, 2012. ISBN 978-9955-736-41-7.Adolfas Šapoka. Lietuvos istorija. Vilnius: Mintis, 1990. ISBN kodas: 978-9986231974Stephen Christopher Rowell. Iš viduramžių rūkų kylanti Lietuva. Vilnius: „Baltos lankos“, 2001. ISBN-9955-00-071-6.Vaišelga Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje. 

Vaišelga buvo pirmasis žinomas lietuvis kunigaikštis, kuris priėmė stačiatikišką krikštą. Vėliau tapo ir stačiatikių vienuoliu, įkūrė Laurušavo vienuolyną.

 Biografija 


 Ankstyvieji metai 

Tikėtina, kad Vaišelga buvo Mindaugo vietininkas Naugarduke, kur apie 1245 m. priėmė stačiatikių krikštą. Anot metraščių, jis „iš žiauraus pagonio virto karštai tikinčiu krikščioniu“. 1253–1254 m. tapo Naugarduko kunigaikščiu, nes vietos gyventojai buvo nepatenkinti 1253 m. įvykusiu katalikišku Mindaugo krikštu. Tais pačiais metais Vaišelga sudarė taikos sutartį su Haličo–Volynės kunigaikščiais ir išleido savo seserį už Švarno. Perleidęs Naugarduką valdyti Romanui Danilovičiui, jis pasitraukė į Poloninsko vienuolyną (prie Karpatų), Haličo–Voluinės kunigaikštystėje. 1256–1257 m. ketino keliauti į stačiatikybės centrą Atoną (Graikija), tačiau dėl karo Bulgarijoje šios kelionės atsisakė.

1257 m. Vaišelga kartu su kitais 10–12 vienuolių prie Nemuno, gudų žemėse, įkūrė Laurušavo vienuolyną. Tai buvo vienas seniausių stačiatikių vienuolynų LDK, veikęs iki pat XIX a. pirmosios pusės. Haličo-Volynės metraštyje minima, kad vienuolynas įkurtas „tarp Lietuvos ir Naugarduko“. Manoma, kad šiame vienuolyne XIII a. pabaigoje buvo parašyta pirmoji Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės rankraštinė knyga – Laurušavo evangelija.

Vaišelgai pragyvenus savo įkurtame vienuolyne apie metus, 1258 m. Lietuvą užpuolė Burundajus kartu su Haličo–Volynės kunigaikščiais. Tuomet Vaišelga paliko vienuolyną ir kartu su pusbroliu Tautvilu suėmė Romaną Danilovičių bei vėl tapo Naugarduko kunigaikščiu.Romanas Danilovičius buvo ne tik Naugarduko valdytojas, bet ir Haličo kunigaikščio Danieliaus Galicijiečio sūnus, tad jo suėmimas tapo tiesioginiu iššūkiu Haličo–Voluinės kunigaikštystei. Istorikų teigimu, Vaišelga Romaną suėmė keršydamas už tai, kad Danielius Galicijietis kartu su Burundajaus vadovaujamais totoriais 1258 m. įsiveržė į Lietuvą.

 Kampanija prieš Treniotą 

Po to, kai 1263 m. Treniota ir Daumantas nužudė Mindaugą, Vaišelga trumpam pasitraukė į Pinską. 1264 m., padedamas Pinsko ir Haličo–Voluinės kunigaikščių kariuomenės, jis grįžo į Lietuvą, nužudė Treniotą ir užėmė didžiojo kunigaikščio sostą. Įsitvirtinęs valdžioje, Vaišelga kartu su pusbroliu Tautvilu žiauriai numalšino opoziciją, išžudė ar išvijo Mindaugo priešininkus ir kitus kunigaikščius, siekusius savarankiškumo. Lietuvos didysis kunigaikštis Treniota buvo nužudytas Mindaugo šalininkų, o Daumantas (Nalšios kunigaikštis) pabėgo į Pskovą.
Treniotos mirtis panaikino pagrindinę kliūtį Vaišelgai grįžti į valdžią. Be šio įvykio Vaišelgos sugrįžimas su svetima (voluinėnų) kariuomene būtų buvęs kur kas sunkesnis ir galbūt sukėlęs ilgalaikį pilietinį karą.


 Lietuvos didysis kunigaikštis (1264–1267 m.) 

1264 m. Vaišelga tapo Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu.Alfredas Bumblauskas. Senosios Lietuvos istorija, 1009 – 1795. Vilnius: R.Paknio leidykla, 2005. ISBN-9986-830-89-3. Valdžią jis dalijosi su Haličo–Volynės kunigaikščiu Švarnu, kuris talkino pašalinant Treniotą. Ši valdžios dalyba nebuvo atsitiktinė, nes Švarnas buvo Vaišelgos svainis (vedęs Mindaugo dukrą). Dinastinis ryšys leido Vaišelgai traktuoti Švarną kaip šeimos narį ir teisėtą Mindaugo dinastijos tęsėją.

Vaišelgai, kaip ir Mindaugui, nenorėjo tarnauti tik žemaičiai, nes jis tęsė tėvo politiką: bendradarbiavo su Haličio–Voluinės kunigaikštyste bei palaikė ryšius su Vokiečių ordinu. Žemaičiams ši politinė kryptis atrodė nepalanki jų siekiamam savarankiškumui ir kovai prieš ordinus.Adolfas Šapoka. Lietuvos istorija. Vilnius: Mintis, 1990. ISBN kodas: 978-9986231974 Istorikas Edvardas Gudavičius pabrėžia, kad Vaišelga faktiškai atkūrė Mindaugo politinę sistemą, kuri rėmėsi krikščioniškomis sąjungomis, o tai tiesiogiai kirtosi su pagoniškos Žemaitijos interesais. 

Adolfas Šapoka pabrėžia, kad Vaišelga buvo „karštas stačiatikis“, o tai pagonims žemaičiams buvo dar nepriimtiniau nei Mindaugo katalikybė. Žemaičiai jį matė ne kaip savą valdovą, o kaip svetimos (rusėniškos) kultūros atstovą. Šapoka nurodo, kad po Mindaugo mirties žemaičiai faktiškai nebeturėjo bendro valdovo su likusia Lietuva. Jie rėmė Treniotą, nes šis žadėjo kovą su ordinu, o Vaišelga, Šapokos teigimu, labiau rūpinosi savo „sielos išganymu“ ir kerštu tėvo žudikams, o ne žemaičių karu prieš kryžiuočius.

Būdamas krikščioniu, Vaišelga siekė taikos su Livonijos ir Vokiečių ordinais, todėl nustojo remti Didįjį prūsų sukilimą. Dėl šios politikos vokiečių riteriai galėjo tęsti žemaičių ir kuršių žemių puolimus.
Vaišelgos sprendimas nustoti remti prūsų sukilimą ir siekti taikos su Livonija nebuvo išdavystė, o taktinis atokvėpis. Po Mindaugo nužudymo valstybė buvo ties pilietinio karo riba, todėl karas dviem frontais (prieš vidinius priešus ir prieš Ordiną) būtų buvęs pražūtingas.Vaišelga sąmoningai paaukojo žemaičių interesus, kad galėtų konsoliduoti valdžią likusioje Lietuvoje. Žemaitija tuo metu tapo „pagoniškuoju bastionu“, kuris politiškai buvo atskirtas nuo Vaišelgos valdomos krikščioniškosios LDK dalies.
Gudavičiaus teigimu, Vaišelgos pasitraukimas nuo paramos prūsų sukilėliams buvo būtinas pragmatiškas žingsnis, leidęs konsoliduoti jėgas šalies viduje ir stabilizuoti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pamatus. 

1265 m. Vaišelga kartu su Švarnu surengė karinį žygį į Lenkiją (Sandomiero žemę), taip keršydami už ankstesnį lenkų vykdytą jotvingių žemių nusiaubimą. Šis žygis buvo pirmasis didelis bendras LDK ir Haličo–Voluinės kariuomenių veiksmas, parodęs kaimynams, kad naujoji sąjunga yra karinė jėga. Nors Vaišelga nustojo remti prūsus, jis gynė jotvingius, nes jų žemės tiesiogiai ribojosi su LDK ir Haličo įtakos sferomis, o lenkų skverbimasis ten kėlė grėsmę abiem sąjungininkams. Šis žygis buvo labiau parama Švarnui ir jo broliui Levui Danilovičiui. Kadangi jie padėjo Vaišelgai susigrąžinti valdžią Lietuvoje, Vaišelga jautėsi skolingas ir turėjo talkinti jų karuose su Lenkija. Jotvingių žemės buvo „buferinė zona“, dėl kurios konkuravo visi kaimynai. Vaišelgos ir Švarno smūgis Lenkijai už jotvingių nusiaubimą rodė, kad LDK siekia išlaikyti įtaką baltų genčių žemėse, neleisdama ten įsitvirtinti lenkų kunigaikščiams.

1266–1267 m. Vaišelga kariavo su Pskovu, kur po Mindaugo nužudymo buvo prisiglaudęs Nalšios kunigaikštis Daumantas. Šio konflikto metu Vaišelgos vadovaujama LDK kariuomenė rengė žygius į Pskovo žemes, siekdama galutinai susidoroti su tėvo žudikais ir užtikrinti šiaurės rytų sienų saugumą. Tai buvo teisėto keršto karas. Vaišelga negalėjo toleruoti Daumanto įsitvirtinimo Pskove, nes tai kėlė nuolatinę grėsmę LDK stabilumui. 1266 m. Daumanto surengtas žygis į Nalšią (kurio metu pagrobta Vaišelgos pusbrolio šeima) privertė Vaišelgą imtis griežto atsakomojo puolimo. Alvydas Nikžentaitis: Šį karą vertina kaip diplomatinę nesėkmę, nes Pskovas tapo anti-lietuviškos opozicijos centru, o Vaišelgai nepavyko galutinai eliminuoti Daumanto faktoriaus, kuris vėliau tapo Pskovo šventuoju gynėju. Šis karas parodė Vaišelgos ryžtą baigti tėvo pradėtus darbus – suvienyti visas lietuvių žemes (įskaitant Nalšią) po viena valdžia, negailestingai persekiojant išdavikus net už valstybės ribų.

 Pasitraukimas iš sosto ir mirtis 

1267 m. Vaišelga savo noru atsisakė didžiojo kunigaikščio sosto ir perleido jį savo svainiui Švarnui, o pats vėl pasitraukė į vienuolyną Voluinėje. Tačiau tų pačių metų balandį, per Velykų vaišes Voluinės Vladimire, Vaišelgą klastingai nužudė Švarno brolis Levas Danilovičius. Nužudymo motyvu laikomas Levo įsižeidimas ir pavydas, kad Vaišelga Lietuvos sostą perleido ne jam, o broliui Švarnui. Šis įvykis nutraukė tiesioginę Mindaugo vyriškąją liniją ir sukomplikavo LDK santykius su Haličo–Voluinės kunigaikštyste.
Vaišelgos mirtis sukėlė politinį vakuumą, kurį vėliau užpildė Traidenis, galutinai įtvirtinęs pagoniškąją LDK kryptį.
Vaišelgos nužudymas buvo „peilis į nugarą“ bendrai LDK ir Haličo–Voluinės politikai. Levo Danilovičiaus pavydas sugriovė konstrukciją, kuri galėjo sukurti galingą krikščionišką (stačiatikišką) valstybę Rytų Europoje.

 Išnašos 

Kategorija:Lietuvos didieji kunigaikščiai
Kategorija:Naugarduko kunigaikščiai