Kvietys

Kvietys (Triticum) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis.

Vienametis augalas. Tik kelios rūšys yra laukinės, o visos kitos – kultūrinės. Laukinės rūšys auga sausringose stepių ir pusdykumių srityse. Kultūrinės rūšys auginamos beveik visame Žemės rutulyje, tik kai kurios rūšys turi siaurus arealus. Plačiausiai žinomos rūšys yra paprastasis kvietys (T. aestivum), spelta (T. spelta), kietasis kvietys (T. durum), dvigrūdis kvietys (T. dicoccum), vienagrūdis kvietys (T. monococcum) ir šiurkštusis kvietys (T. turanicum).

Iš visų grūdinių kviečiai yra nuo seno labiausiai paplitusi kultūra. Pirmosios domestikuotos formos Artimuosiuose rytuose atsiranda apie 9600 tūkst. metų pr. m. e. Levante. Lietuvoje domestikuoti kviečiai pradėti auginti nuo viduriniojo neolito, plačiau paplinta nuo vidurinio bronzos amžiaus. Apuolės, Gabrieliškių, Veliuonos piliakalnių kasinėjimai rodo, kad be paprastųjų kviečių, buvo paplitę ir dvigrūdžiai, tankiavarpiai kviečiai, spelta.Kviečiai. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-04-24.

Šiuo metu yra virš 30 tūkstančių kviečių veislių. Lietuvoje auginamas paprastasis kvietys (Triticum aestivum). Taip pat yra išvestos kelios vietinės derlingos veislės.Kvietys. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-04-24.

 Istorija 
 Domestikacija 

Laukiniai kviečiai Vakarų Azijos medžiotojų-rankiotojų buvo renkami tūkstančius metų (galbūt jau nuo 21 000 m. pr. Kr.), dar prieš juos domestikuojant, tačiau jie sudarė tik nedidelę jų raciono dalį. Prieš domestikaciją ankstyvosios rūšys buvo paplitusios visame regione ir pamažu išvystė savybes, kurios vėliau tapo būdingos domestikuotoms formoms.

Pakartotinė laukinių kviečių sėja lėmė kultūrinių rūšių atsiradimą, nes mutacinės kviečių formos (sportai) buvo lengviau auginamos. Domestikuotų kviečių grūdai yra didesni, o esantys varputėje derliaus nuėmimo metu jie lieka tvirtai pritvirtinti prie varpos nelūžtančiu žiedynstiebiu. Laukinių formų žiedynstiebis yra trapesnis, todėl varpa lengvai subyra, taip išsklaidydama varputes. Žmonių vykdytas didesnių grūdų ir nelūžtančių žiedynstiebių atrankos procesas galbūt nebuvo sąmoningai suplanuotas, bet tiesiog įvyko savaime, nes šios savybės palengvino sėklų rinkimą; nepaisant to, tokia šalutinė atranka buvo svarbi augalų domestikacijos dalis. Kadangi savybės, gerinančios kviečių, kaip maisto šaltinio, kokybę, apima natūralių augalo sėklų platinimo mechanizmų praradimą, sukultūrintos kviečių formos negali išgyventi laukinėje gamtoje.

Laukiniai vienagrūdžiai kviečiai (Triticum boeoticum) auga pietvakarių Azijos stepėse ir atvirose miškastepėse. Iš trijų šio kviečio rasių tik viena, kuri kilusi iš Pietryčių Anatolijos regiono, buvo domestikuota.  Pagrindinis bruožas, kuris skiria kultūrinius vienagrūdžius kviečius nuo laukinių, yra tai, kad jų grūdai yra didesni ir jų varpos nesubyra be mechaninio poveikio, todėl jie tampa priklausomi nuo žmogaus platinimo. Laukiniai vienagrūdžiai kviečiai buvo renkami Tell Abu Hureyra (apie 10700–9000 m. pr. m. e.) ir Mureybet (apie 9800–9300 m. pr. m. e.) vietovėse. Ankstyviausi domestikuotų formų archeologiniai įrodymai aptinkami pietinėje Turkijoje, Çayönü, Cafer Höyük ir galbūt Nevalı Çori vietovėse (8800 m. pr. m. e.). Genetiniai įrodymai leidžia manyti, kad tuo pačiu laikotarpiu jie buvo domestikuoti keliose skirtingose vietose.

Laukiniai dvigrūdžiai kviečiai (Triticum dicoccum) yra mažiau paplitę nei vienagrūdžiai, nes mėgsta uolėtą bazalto ir kalkakmenio dirvožemį, aptinkamą kalvotose Derlingojo Pusmėnulio papėdėse. Domestikuoti kultivarai skirstomi į dvi pagrindines grupes: nelūžtantys (varpos nesubyra), kuriuose kūlimo metu atskiriama visa varputė; ir lengvai subyrančius, kuriuose atskiriami individualūs grūdai. Abi kultivarų grupės, manoma, egzistavo priešistorėje, tačiau laikui bėgant lengvai subyrantys kultivarai tapo labiau paplitę. Pirmą kartą pradėti kultivuoti pietiniame Levanto regione, 9600 m. pr. m. e. Archeologiniai domestikuotų dvisėklių kviečių įrodymai aptinkami Çayönü (apie 8300–7600 m. pr. m. e.), kur būdingi lūžio paviršiai ant varpučių nurodė, kad jos kilusios iš nelūžtančio domestikuoto kultivaro. Šiek tiek ankstesni radiniai, datuojami apie 8500–8200 m. pr. m. e., buvo rasti Tell Aswad Sirijoje, tačiau jie buvo identifikuoti naudojant mažiau patikimą metodą, pagrįstą grūdų dydžiu.

 Ankstyvoji žemdirbystė 

Vienagrūdžiai ir dvigrūdžiai kviečiai laikomi dviem iš pagrindinių kultūrinių augalų, kuriuos augino pirmosios žemdirbių bendruomenės neolito laikotarpiu vakarų Azijoje. Šios bendruomenės taip pat augino paprastuosius (T. aestivum) ir kietuosius kviečius (T. durum), taip pat dabar išnykusią domestikuotą kaukazinių kviečių (T. timopheevii) formą bei didelę įvairovę kitų kultūrų. Ankstyvąjame neolite kviečiai nebuvo plačiai auginami (dominavo miežiai), tačiau tapo pagrindine maistine kultūra maždaug po 8500 m. pr. Kr. Ankstyvasis kviečių auginimas buvo nesudėtingas. Žemdirbiai pasinaudojo kviečių savybe įsitvirtinti vienamečių žolių pievose: jie aptverdavo laukus nuo besiganančių gyvūnų ir nuėmę derlių, pakartotinai juos apsėdavo, visiškai neįdirbdami dirvos. Taip pat manoma, kad jie galėjo sėti natūraliose šlapžemėse ir salpose, į dirvožemį likusį po atslūgusio potvynio vandens. Derlius buvo nuimamas pjautuvais su mikrolitais. Dėl nesudėtingo kviečių ir kitų javų sandėliavimo žemdirbiai ilgainiui ėmė vis labiau nuo jų priklausyti, ypač tada, kai jie įsirengė grūdų talpyklas, kuriose tilpo daugiau nei metams reikalingos atsargos.

Nukūlus ir pašalinus pelus, kvietiniai grūdai būdavo sandėliuojami, vėliau buvo sumalami į miltus, naudojant akmenines grūstuves. Duona iš vienagrūdžių kviečių miltų ir liūnmeldžio (Bolboschoenus glaucus) gumbų buvo gaminama jau 12 400 m. pr. Kr. Čatal Hiujuke (apie 7100–6000 m. pr. Kr.) miltai ir neskaldyti grūdai buvo naudojami duonai ir tirštoms arba skystoms košėms gaminti. Kviečiai neolito visuomenėms taip pat galėjo būti svarbūs kaip šiaudų šaltinis, kurie galėjo būti naudojami kurui, pynimo darbams ar statybai.

 Sklaida 

Domestikuoti kviečiai buvo išplatinti regionuose, kur jų laukiniai protėviai natūraliai neaugo. Dvigrūdžiai kviečiai buvo introdukuoti į Kiprą apie 8600 m. pr. Kr., o vienagrūdžiai – maždaug 7500 m. pr. Kr.; Graikiją dvigrūdžiai kviečiai pasiekė apie 6500 m. pr. Kr., Egiptą –  apie 6000 m. pr. Kr., o Vokietiją ir Ispaniją – apie 5000 m. pr. Kr. Apie 4000 m. pr. Kr. kviečiai jau buvo pasiekę Britų salas ir Skandinaviją. Kviečiai taip pat buvo auginami apie 3500 m. pr. Kr. Indijoje. Tikėtina, kad Kinijos Geltonosios upės žemupyje kviečiai pasirodė apie 2600 m. pr. Kr.

 Evoliucija 

 Filogenezė 
Kai kurios kviečių rūšys yra diploidinės, turinčios du chromosomų rinkinius, tačiau daugelis yra poliploidinės, turinčios keturis (tetraploidinės) arba šešis (heksaploidinės) rinkinius. Vienagrūdis kvietys yra diploidas (AA, 2n=14). Daugelis tetraploidinių kviečių yra kilę iš laukinių dvigrūdžių kviečių. Laukiniai dvigrūdžiai kviečiai yra dviejų diploidinių laukinių varpinių žolių, Triticum urartu ir speltinio kentrio (Aegilops speltoides), hibridizacijos rezultatas. Hibridizacija, kurios metu susiformavo laukiniai dvigrūdžiai kviečiai (AABB, 4n=28), įvyko gamtoje, gerokai prieš domestikaciją, kurią paskatino gamtinė atranka. Heksaploidiniai kviečiai (įskaitant paprastuosius kviečius) evoliucionavo žemdirbių laukuose, laukiniams dvigrūdžiams kviečiams susikryžminus su Aegilops squarrosa arba Aegilops tauschii.

Remiantis 2007 m. kviečių molekuline filogenetika buvo sudaryta ši ne galutinė pagrindinių kultūrinių rūšių kladograma; dėl didelio hibridizacijos kiekio nustatyti tikslią seką yra sudėtinga.

 Taksonomija 

Per 10 000 kultivavimo metų, veikiant dirbtinės ir natūralios atrankos deriniui, susiformavo daugybė kviečių formų, kurių daugelis yra hibridai. Klasifikacijos sudėtingumas ir įvairovė lėmė terminologinius nenuoseklumus suteikiant kviečiams pavadinimus.

Laukinės kviečių rūšys bei sukultūrintos jų atmainos – vienagrūdis kvietys, dvigrūdis kvietys ir spelta, turi varpų dengiamuosius lukštus. Ši primityvesnė morfologija (evoliuciniu požiūriu) pasižymi kietesniais varpažvyniais, kurie glaudžiai apgaubia grūdus, ir (sukultūrintų kviečių atveju) iš dalies trapiu varpos žiedynstiebiu, kuris lengvai lūžta kuliamas. Todėl kuliant kviečio varpa subyra į varputes. Siekiant pašalinti lukštus taikomi papildomi mechaniniai procesai (malimas arba grūdimas). Lukštiniai kviečiai dažnai sandėliuojami su varputėmis, nes sukietėję varpažvyniai gerai apsaugo grūdus nuo kenkėjų. Kietųjų ir paprastųjų kviečių varpažvyniai yra trapūs, o varpos žiedynstiebis – tvirtas. Kuliant pelai suyra ir išbyra grūdai.

+ Pagrindinės kviečių rūšys Ploidiškumas  Rūšys  Aprašymas Heksaploidas6N   Paprastasis kvietys (T. aestivum)  Pasaulyje plačiausiai kultivuojama rūšis.  Spelta (T. spelta)  Nors juos iš esmės išstūmė paprastieji kviečiai, XXI a. ši rūšis vėl auginama ekologiniuose ūkiuose  Tetraploidas 4N  Kietasis kvietys (T. durum)  Plačiai vartojama ir yra antra pagal populiarumą auginama kviečių rūšis Dvigrūdis kvietys (Triticum dicoccum)  Senovėje auginta rūšis, kilusi iš laukinio dvigrūdžio kviečio (T. dicoccoides), tačiau šiuo metu plačiai nebekultivuojama. Šiurkštusis kvietys (Triticum turanicum)  Senovėje auginta javų rūšis. Šie grūdai yra dvigubai didesni už šiuolaikinius kviečius ir pasižymi sodriu riešutų skoniu. Diploidas2N  Vienagrūdis kvietys (Triticum monococcum)  Sukultūrintas iš laukinio vienagrūdžio kviečio (T. boeoticum) tuo pačiu metu kaip ir dvigrūdis kvietys.

 Produkcija 
+ Produkcija 2023 m.Šalis  mln. tonų  136.6  110.6  91.5  49.3  41.2  35.9  31.9  4.46Pasaulis  799 <small>Šaltinis: Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacija
 Kviečių kultūra Gruzijoje 

2025 m. tradicinis kviečių auginimas Gruzijoje ir su jais susijusi kultūra buvo pripažinta nematerialiuoju pasaulio paveldu.

Gruzija yra vienas iš seniausių kviečių auginimo židinių. Seniausi kviečio auginimo liudijimai yra iš VI-V tūkst. pr. m. e. Iš 20 pasaulyje auginamų kviečių rūšių 15 auginamos Gruzijoje, 5 yra endeminės. Šalyje vis dar išlikusi tradicinė kviečių auginimo praktika, kuomet žemė įdirbama, sėjama, derlius imamas rankomis. Naudojami ypač archajiški įrankiai, tokie kaip kveri (kultuvė) ar shnakvi (skirtas grūdams nuimti), kurių ištakos siekia žemdirbystės istorijos pradžią. Arimo, sėjos, derliaus laikas derinamas su saulės ir mėnulio ciklais.

Kvietys užima ypač svarbią vietą gruzinų kultūroje, laikomas šventu. Jo auginimas ir vartojimas apipintas daugybe mitų, tradicijų ir ritualų. Pavyzdžiui, prieš sėją kalbama malda, rytiniame lauko kampe vyrai dalinasi šventa duona khmiadi, atlieka ritualus. Pirmąjį sėjimą atlieką labiausiai bendruomenėje gerbiamas vyras, mekvle. Tuo tarpu derlius pažymimas gausiomis vaišėmis. 

Kvietinė gruziniška duona užima centrinę vietą. Ji kepama molinėse krosnyse tone arba purni, ir yra žinoma daugybė jos rūšių. Šventajai khmiadi duonai skirti kviečiai auginami ir laikomi atkirai nuo kitų. Ji valgoma ir dalinamasi krikštynų, vestuvių, laidotuvių ir kitų bendruomenės švenčių metu.Georgian wheat culture: traditions and rituals 

Susijusios pasaulio paveldo tradicijos
 Argano auginimas (2014, );
 Vynuogių auginimas Pantelerijos saloje (2014, );
 Datulinės palmės auginimas (2019-22, 14 valstybių);
 Chavlani kavos auginimas (2022, );
 Tradicinis alyvmedžių auginimas (2023, );
 Mihraso alyvuogių auginimas (2025, ).

 Šaltiniai 

Kategorija:Migliniai
Kategorija:Grūdiniai augalai