Kosovo mūšis

Kosovo mūšis arba Amzelfeldo mūšis (serb. Boj na Kosovu) įvyko 1389 m. birželio 28 d. dabartinio Prištinos miesto apylinkėse. Serbams vadovavo kunigaikštis Lazaras Hrebeljanovičius (Lazar Hrebeljanović) iš Kruševaco, kuris dieną prieš mūšį serbų stačiatikių bažnyčios buvo karūnuotas serbų imperatoriumi. Osmanams vadovavo Muradas I. Jį mūšio metu nužudė serbų didikas ir riteris Milošas Obiličius, kuriam pavyko prasibrauti į osmanų stovyklą. Kunigaikštį Lazarą osmanai paėmė į nelaisvę ir nužudė.

 Mūšio aplinkybės 

Nors mūšis prie Maricos upės 1367 ar 1371 m. dabartiniame Graikijos ir Turkijos pasienyje tarp serbų karaliaus Vukašino Mrniavčevičiaus (Vukašin Mrnjavčević) kariuomenės ir sultono Murado I osmanų kariuomenės serbų istorijai buvo žymiai lemtingesnis, Kosovo mūšis laikomas lemiamu serbų kovoje su osmanais. Tarp Maricos mūšio ir Kosovo mūšio vyko dar keletas mūšių, kuriuos laimėdavo tai serbai (1381 m. prie Paračino, 1387 m. Hercegovinoje), tai osmanai (1386 m. Nišo užėmimas). Kosovo mūšyje 1389 m. sprendėsi ar osmanams pavyks savo įtakos sferą išplėsti ir į senasias serbų žemes.

Abi kariuomenės mūšiui buvo gerai pasirengusios. Po paskutinio mūšio prieš osmanus 1387 m., kurį laimėjo serbai, kunigaikštis Lazaras nesitikėjo greito susidūrimo su osmanais, nes 1389 m., t. y. tais pačiais metais kaip ir Kosovo mūšis, surengė žygį į Vengriją. Gavęs netikėtą naujieną apie naują osmanų žygį, Lazaras susitaikė su priešininkais Vengrijoje ir jų sąjungininkais. Kreipėsi pagalbos į vengrus, žadėdamas pripažinti Vengrijos karaliaus viršenybę. Oficialaus atsakymo nebuvo sulaukta. Tai vėliau tapo serbų legendų ir mitų pagrindu, kuriuose teigiama, kad stipri Vengrija esą palikusi serbus likimo valiai, tikėdamasi viena likti Balkanų valdove.

Į kunigaikščio Lazaro pagalbos prašymą atsiliepė tik Bosnijos karalius Tvrtko I Kotromaničius (Tvrtko I. Kotromanić), atsiuntęs savo karvedį Vlatką Vukotičių (Vlatko Vukotić), kunigaikštis Vukas Brankovičius (Vuk Branković), valdęs dabartinio Kosovo ir Skopjės teritorijose bei kryžiuočių riteriai iš Vokietijos, Prancūzijos ir Vengrijos.

Kunigaikščio Lazaro krikščionių stovykloje susirinko iki 25 000 riterių ir karių, tiems laikams didelė kariuomenė (pvz., 1415 m. Azenkūro mūšyje per Šimtametį karą kovėsi 20 000 prancūzų ir 40 000 anglų). Tarp jų buvo apie 15 000 kunigaikščio Lazaro karių.

Turkų pusėje sultonas Muradas I surinko iki 40 000 karių. Didžioji jų dalis buvo iš Anatolijos, o dalį sudarė Murado vasalai krikščionys, serbų kunigaikščiai iš Makedonijos.

Abi armijos mūšyje patyrė didelių nuostolių. Abiejų kariuomenių vadai ir Lazaras, ir Muradas I neteko gyvybių, o jų armijų likučiai pasitraukė iš mūšio lauko. Murado sūnus Bayezid nužudė savo jaunesnįjį brolį Yakubą Çelebi, išgirdęs apie jų tėvo mirtį, tapdamas vieninteliu Osmanų sosto įpėdiniu.

 Mūšio pasekmės 
Serbai praradę kariuomenę, ilgainiui nebegalėjo veiksmingai ginti savo teritorijos, o tai sudarė sąlygas osmanams užkariauti visus Balkanus.

Vengrija bandė išnaudoti mūšio padarinius ir plėtė savo įtaką šiaurinėje Serbijoje, o osmanai atnaujino grobiamuosius žygiu pietų Serbijoje jau 1390–1391 m.

Stefanas Lazarevičius, Lazaro sūnus, tapo ištikimu Bayezido sąjungininku ir prisidėjo prie daugelio būsimų Bayezido karinių veiksmų, įskaitant Nikopolio mūšį. Kai kurie serbų feodalai toliau kovojo su osmanais, o kiti buvo integruoti į Osmanų feodalinę hierarchiją. Smederevo užėmimas 1459 m. birželio 20 d. žymi viduramžių Serbijos valstybingumo pabaigą.

 Išnašos 

 Šaltiniai 





Kategorija:Osmanų imperijos mūšiai
Kategorija:Viduramžių Serbijos istorija
Kategorija:Kosovo istorija
Kategorija:Serbijos mūšiai
Kategorija:1389 metai