Vokietijos socialdemokratų partija

Vokietijos socialdemokratų partija (, SPD) – viena didžiausių Vokietijos partijų, įkurta 1863 m.

 Istorija 
SPD įkurta 1863 m. gegužės 23 d. Leipcige kaip F. Lasalio vadovaujama Visuotinė vokiečių darbo sąjunga. Dalis sąjungos narių, vadovaujami V. Brakės, 1869 m. Eizenache įkūrė Vokietijos socialdemokratų darbininkų partiją.

Pirmieji socialdemokratai į Reichstagą buvo išrinkti jau 1871 m. (Augustas Bebelis). 1875 m. Gotoje abi partijos vėl susijungė ir sudarė Vokietijos socialistinę darbininkų partiją. Kovai su jos įtaka O. Bismarkas priėmė Ypatingąjį įstatymą prieš socialistus. 1890 m. Halės suvažiavime partija pasivadino SPD ir ėmė aktyviai dalyvauti politiniame gyvenime, stiprindama savo pozicijas įstatymų leidybos valdžioje, vadovaudamasi 1891 priimta V. Liebknechto parašyta Erfurto programa. Partijoje išryškėjo trys srovės: dešinieji oportunistai su E. Bernšteinu ir E. Davidu, centristai su K. Kautskiu ir R. Hilferdingu bei kairieji su K. Liebknechtu ir R. Liuksemburg. Sutaikyti šias sroves bandė A. Bebelis, vadovavęs partijai nuo 1867 iki 1913 m.

Jau 1912 m. reichstago rinkimuose SPD gavo 35 % (4,5 mln.) balsų, nors jos gretose buvo tik per 1 mln. narių. Partijos struktūra buvo laisva, ir teritorinė, ir gamybinė, ji leido per 90 laikraščių. II Internacionale SPD vaidino pagrindinį organizacinį ir ideologinį vaidmenį, jos programa tapo daugelio socialdemokratų partijų pagrindu. Karo metais partijoje susiformavo Internacionalo grupė, 1916 m. tapusi Spartako grupe, 1917 m. balandžio mėn. įėjusi į atsiskyrusią centristinę Vokietijos nepriklausomą socialdemokratų partiją (VNSDP), o vėliau į VKP.

1918 m. įvykus Lapkričio revoliucijai, SPD vaidmuo dar padidėjo. 1919 m. parlamento rinkimuose ji gavo 37,9 % balsų, buvo suformuotos F. Šeidemano ir G. Bauerio vyriausybės, 1919–1925 m. Veimaro respublikos prezidentu tapo SPD lyderis Fridrichas Ebertas.

1922–1924 m. į SPD grįžo dalis VNSDP narių, išaugo jos įtaka profsąjungose, susikūrė socialdemokratinės jaunimo, sporto organizacijos, pusiau karinė formuotė „Reichsbanner“. Kai kuriose žemėse SPD įgijo tvirtas pozicijas landtaguose. 1921 m. buvo priimta Gerlico, 1925 m. Heidelbergo programos. Pirmojoje partija pasiskelbė miesto ir kaimo partija, klasių kova buvo pripažinta kaip istorinė būtinybė. Heidelbergo programoje pareikšta kapitalizmo kritika ir numatytas organizuoto kapitalizmo bei ūkinės demokratijos kelias.

1928 m. SPD vėl grįžo valdžion, sudariusi koalicinį G. Miulerio kabinetą. Tačiau jis pademonstravo nesugebėjimą valdyti ekonominę krizę ir pasipriešinti didėjančiai fašizmo įtakai. 1933 m. sausyje Hitleriui demokratiniu keliu atėjus į valdžią, SPD buvo uždrausta, daugelis vadovų atsidūrė konclageriuose ir žuvo, kai kurie pasitraukė į Švediją, JAV, Britaniją.

 Partijos atkūrimas 
Tik 1945–1946 m. pradėta reorganizuoti SPD veiklą. 1946 m. balandžio mėn. Rytų Vokietijoje likę socialdemokratai kartu su komunistais įkūrė O. Grotevolio vadovaujamą Vokietijos vieningąją socialdemokratinę partiją. Vakarų okupacinių zonų socialdemokratai 1946 m. gegužės mėn. Hanoveryje atkūrė senąją SPD. Jos pirmininku buvo išrinktas K. Šumacheris. 1949 m. rugpjūčio mėn. SPD dalyvavo pirmuosiuose Bundestago rinkimuose ir gavo 29,2 % balsų. Partijos įtaka nuolat augo. 1953 m. gauta 28,2 %; 1957 m. – 31,8 %; 1961m. – 36,2 %; 1965 m. – 39,3 % balsų ir nors buvo opozicijoje, pasiekė kai kurių laimėjimų – 1951 m. buvo priimtas SPD pasiūlytas įstatymas dėl darbininkų dalyvavimo anglies ir metalo įmonių valdyme, 1957 ir 1960 m. priimti įstatymai dėl ligos pašalpų, jaunimo teisių apsaugos.

1959 m. buvo priimta ilgai rengta Godebergo programa, pripažinusi mišrią ekonomiką ir privatinę gamybos priemonių nuosavybę, tačiau pasipriešinusi monopoliniam kapitalui. Be to, joje buvo nemažai konkrečių reikalavimų švietimo, sveikatos ir socialinės apsaugos reformoms.

 Sugrįžimas valdžion 
1966 m. jau prasidėjusio ekonomikos nuosmukio sąlygomis, SPD sudarė koaliciją su KDS/KSS bloku. Vicekanclerio ir užsienio reikalų ministro postus šioje vyriausybėje užėmė 1964 m. po E. Olenhauerio mirties partijos pirmininku išrinktas V. Brandtas, ekonomikos ministru tapo K. Šileris, vėliau išstojęs iš SPD. Tačiau šiai vyriausybei pavyko pažaboti ekonominę krizę ir, nors 1968 m. buvo priimtas Ypatingasis įstatymas, leidžiantis vyriausybei apriboti demokratines teises ir įstatymus, 1969 m. rinkimuose SPD pasiekė gerų rezultatų – už ją balsavo 42,7 % rinkėjų. Vokietijos kancleriu tapo Vilis Brandtas. Be 11 socialdemokratų jo koalicinėje vyriausybėje buvo 9 ministrai, atstovavę Laisvąją demokratų partiją.

V. Brandtas kancleriu buvo iki 1974 m. gegužės, kai paaiškėjo, kad vienas iš artimiausių jo patarėjų yra STASI (Rytų Vokietijos slaptosios tarnybos) agentas. Po V. Brandto atsistatydinimo kanclerio postą iki 1982 m. užėmė kitas socialdemokratas Helmutas Šmidtas.

1969–1974 m. Vokietijos prezidentu buvo Gustavas W. Heinemanas. 1972 m. SPD gavo 45,9 % (230 vietų), 1976 m. – 42,6 % (213 vietų), 1980 m. – 42,9 % balsų. Buvo užmegzti geri santykiai su TSRS ir Lenkija, patvirtintas sienų Europoje neliečiamumas. 1973 m. Vokietija neprieštaravo, kad JTO nare taptų Rytų Vokietija. Buvo įvykdytos reformos, sulyginusios atskirų visuomenės sluoksnių, ypač jaunimo galimybes.

Valdant socialdemokratams rinkimų amžiaus cenzas sumažintas nuo 21 iki 18 metų. Tačiau buvo priimtas ir įstatymas dėl profesijos draudimo, apribojęs galimybę kai kuriems asmenims užimti valstybinės tarnybos postus. Svarbų vaidmenį partijos politikai turėjo plačiai svarstyta „Ekonominė politinė orientacija 1975–85 metams“, kuriai didelę įtaką turėjo 1968 m. „jaunimo maišto“ išugdyta partijoje susiformavusi ir apie 1/3 visos SPD sudariusi „Jaunųjų socialistų“ organizacija. Tačiau partijoje sustiprėjus G. Šmidto vadovaujamam dešiniajam sparnui, prasidėjo jaunimo malšinimas. JS pirmininkas K. U. Beneteris 1977 m. netgi buvo pašalintas iš partijos.

H. Šmidtui nepavyko efektyviai kovoti su pasikartojančiomis ekonominėmis krizėmis, nes atlikti esmines reformas trukdė koalicijos partneriai. Dislokavus Vokietijos teritorijoje JAV vidutinio nuotolio raketas, susidarė nepatenkintųjų sluoksnis ir pačioje partijoje, todėl 1982 m. rudenį H. Šmidto vyriausybė atsistatydino. 1983 m. rinkimuose partija gavo tik 38,2 % balsų bei 202 vietas Bundestage ir pasitraukė į opoziciją krikdemams iki pat 1998 metų. Po 1990 m. gruodžio rinkimų Bundestage ji turėjo 239 narius. Tik apie pusėje žemių ir savivaldybių SPD išlaikė tvirtas pozicijas.

 Atsinaujinimas 
1983 m. Vokietijos politiniame fronte pasirodžiusi „žaliųjų“ partija privertė ir socialdemokratus atkreipti dėmesį į gyvenamosios aplinkos apsaugos problemas. 1989 m. buvo priimta nauja „Principų programa“, kurios projektas buvo svarstomas nuo 1986 m. Joje siekta sukurti socialiai teisingą ir žmogaus vertą visuomenę, išsaugoti viską, kas turi vertę, išvengti visų pavojų, gresiančių gyvybei Žemėje. 1987 m. rinkimuose gavo 37 % balsų ir 186 vietas Bundestage.

1990 m. rugsėjo 26–28 d. vykusiame neeiliniame suvažiavime Vakarų Vokietijos SDP (925 400 narių) susijungė su 1989 m. atnaujinusia veiklą Rytų Vokietijos socialdemokratų partija (35 000 narių). Tačiau, nors ir turėdama daugumą žemių parlamentuose ir savivaldybėse (išskyrus Bavariją ir Rytines žemes), SPD iki 1998 m. buvo opozicijoje federalinėje valdžioje.

1999–2004 m. Johanas Rau buvo Vokietijos prezidentu.

Tik galutinai finansinėse machinacijose susikompromitavus H. Kolio krikdemams, socialdemokratai, vadovaujami Gerhardo Šrioderio, 1998 m. kartu su žaliaisiais, vadovaujamais J. Fišerio, gavo daugumą Bundestage ir sudarė vyriausybę.

Nors jiems ir nepavyko po vieningos Europos valiutos įvedimo atgaivinti stabtelėjusios Vokietijos ekonomikos, o 2002 m. vasarą Vokietiją nuniokojo stiprus potvynis, „raudonųjų ir žaliųjų“ koalicija 2002 m. vėl laimėjo Bundestago rinkimus. SPD gavo 38,5 % balsų ir 251 vietą parlamente (tik 9000 balsų mažiau, bet 248 vietas gavo krikdemai), o žalieji – 8,6 % ir 55 vie – tas. Dar 2 vietas mažoritariniuose rinkimuose gavo demokratiniai socialistai (buvę VDR komunistai).

 Didžioji koalicija 
2005 m. ekonominei ir socialinei krizei pagilėjus ir patiems socialdemokratams nusivylus G. Šrioderio vyriausybės politika, buvo surengti priešlaikiniai Bundestago rinkimai, kuriuose SPD gavo 222 vietas, krikščionių demokratų ir krikščionių socialistų koalicija – 226, laisvieji demokratai – 61, Kairioji partija, susidariusi iš demokratinio socializmo partijos ir O. Lafonteno vadovaujamų išeivių iš SPD – 54, o žalieji – 51. Buvo sudaryta didžioji socialdemokratų ir krikdemų koalicija, kanclere tapo Angela Merkel (užsienio reikalų ministru – Frankas Valteris Šteinmajeris).

 Struktūra 
Turi apie 600 tūkst. narių. Organizuota teritoriniu principu, yra apie 10 000 vietinių organizacijų. Aukščiausias organas – suvažiavimas, šaukiamas kas dveji metai vis kitame mieste. Į suvažiavimą renkama 400 žemių organizacijų delegatų. Suvažiavime renkama Valdyba. Prie Valdybos sudaroma profsąjungų taryba, palaikanti nuolatinius kontaktus su Vokiečių profsąjungų susivienijimu. Partijoje veikia savarankiškos jaunimo, moterų, sporto, kultūros organizacijos.

SI narė nuo 1951 m., PES narė.

Mokslo tiriamąjį ir švietimo darbą atlieka F. Eberto fondas ir institutas. Savo spaudos organo neturi, tačiau leidžiamas informacinis žurnalas „Vorvärts“ (Pirmyn) ir teorinis žurnalas „Neue Geselschaft“ (Naujoji visuomenė). Nuo 1999 m. būstinė Berlyne, Vilio Brandto rūmuose „Willy-Brandt-Haus“ Vilhelmo gatvėje 141.

 SPD pirmininkai 
 1890 m. – Paulis Zingeris ir Alvinas Gerišas
 1892 m. – Augustas Bebelis ir Paulis Zingeris
 1911 m. – Augustas Bebelis ir Hugo Hasė
 1913 m. – Fridrichas Ebertas ir Hugo Hasė
 1916 m. – Fridrichas Ebertas
 1917 m. – Fridrichas Ebertas ir Filipas Šeidemanas
 1919 m. – Otas Velsas ir Hermanas Miuleris
 1922 m. – Artūras Krispinas, Otas Velsas ir Hermanas Miuleris
 1928 m. – Artūras Krispinas ir Otas Velsas
 1931 m. – Artūras Krispinas, Otas Velsas ir Hansas Fogelis
 1933 m. – Otas Velsas ir Hansas Fogelis
 1939 m. – Hansas Fogelis
 1946 m. – Kurtas Šumacheris
 1952 m. – Erichas Olenhaueris
 1964 m. – Vilis Brandtas (1987 m. išrinktas Garbės pirmininku)
 1987 m. – Hansas Jochenas Fogelis
 1991 m. – Bjornas Engholmas
 1993 m. – Rudolfas Šarpingas
 1995 m. – Oskaras Lafontenas
 1999 m. – Gerhardas Šrioderis
 2004 m. – Francas Miunteferingas
 2005 m. – Matias Platzekas
 2006–2008 m. – Kurtas Bekas
 2008 m. rugsėjo 7 d – 2008 m. spalio 18 d. Frankas Valteris Šteinmajeris
 2008 m. spalio 18 d. – 2009 m. lapkričio 13 Franz Müntefering
 2009 m. lapkričio 13 d. – 2017 m, kovo 19 d. Sigmar Gabriel
 2017 m. kovo 19 d. Martin Schulz – 2018 m.
 2018 m. Olaf Scholz
 2018 m. Andrea Nahles
 2019 m. Malu Dreyer, Manuela Schwesig, Thorsten Schäfer-Gümbel
 2019 m. Norbert Walter-Borjans
 2019 m. Saskia Esken
 2021 m. Lars Klingbeil

 Rinkimų rezultatai 
 Reichstago rinkimai 
 Rinkimai Balsai % Vietos +/– Statusas Vokietijos imperijos Reichstagas 1877 493 447 9,1   1878 437 158 7,6   4  1881 311 961 6,1   4  1884 549 990 9,7   11  1887 763 102 10,1   13  1890 1 427 323 19,7   24  1893 1 786 738 23,3   9  1898 2 107 076 27,2   12  1903 3 010 771 31,7   25  1907 3 259 029 28,9   38  1912 4 250 399 34,8 67   Veimaro respublikos Reichstagas 1919 11 516 852 37,9   55  1920 6 179 991 21,9 62      1924 geg. 6 008 905 20,5   3  1924 gru. 7 881 041 26,0 31    1928 9 152 979 29,8   22  1930 8 575 244 24,5   10  1932 lie. 7 959 712 21,6   10  1932 lap. 7 247 901 20,4   12  1933 kov. 7 181 629 18,3   1  Nacistinės Vokietijos Reichstagas 1933 lap.  1936 1938

 Bundestago rinkimai 
 Rinkimai Kandidatas Apygarda Vietos +/– Statusas Vienmandatės Daugiamandatė Balsai % Balsai % 1949 Kurt Schumacher 6 934 975 29,2   1953 Erich Ollenhauer 8 131 257 29,5 7 944 943 28,8   22  1957 11 975 400 32,0 9 495 571 31,8   19  1961 Willy Brandt 11 672 057 36,5 11 427 355 36,2   22  1965 12 998 474 40,1 12 813 186 39,3   14   1969 14 402 374 44,0 14 065 716 42,7   20  1972 18 228 239 48,9 17 175 169 45,8   5  1976 Helmut Schmidt 16 471 321 43,7 16 099 019 42,6   18  1980 16 808 861 44,5 16 260 677 42,9   4   1983 Hans-Jochen Vogel 15 686 033 40,4 14 865 807 38,2   26  1987 Johannes Rau 14 787 953 39,2 14 025 763 37,0   9  1990 Oskar Lafontaine 16 279 980 35,2 15 545 366 33,5   46  1994 Rudolf Scharping 17 966 813 38,3 17 140 354 36,4   13  1998 Gerhard Schröder 21 535 893 43,8 20 181 269 40,9   43  2002 20 059 967 41,9 18 484 560 38,5   47  2005 18 129 100 38,4 16 194 665 34,2   29  2009 Frank-Walter Steinmeier 12 077 437 27,9 9 988 843 23,0   76  2013 Peer Steinbrück 12 835 933 29,4 11 247 283 25,7   42  2017 Martin Schulz 11 426 613 24,6 9 538 367 20,5   40  2021 Olaf Scholz 12 227 998 26,4 11 949 374 25,7   53    2025 9 934 614 20,1 8 148 284 16,4   86 

 Europos Parlamento rinkimai 
 Rinkimai Balsai % Vietos +/– EP frakcija 1979 11 370 045 40,83  SOC 1984 9 296 417 37,41   1 1989 10 525 728 37,32   2 1994 11 389 697 32,16   10 PES 1999 8 307 085 30,70   7 2004 5 547 971 21,52   10 2009 5 472 566 20,78   0 S&D 2014 7 999 955 27,26   4 2019 5 914 953 15,82   11 2024 5 548 528 13,94   2

 Žemių parlamentų (landtagų) rinkimai 
 Žemė Rinkimai Balsai % Vietos +/– Statusas Badenas-Viurtembergas 2021 535 462 11,0   0  Bavarija 2023 1 140 585 8,4   5  Berlynas 2023 278 978 18,4   2  Brandenburgas 2024 463 678 30,9   7  Brėmenas 2023 376 610 29,8   4  Hamburgas 2020 1 554 760 39,0   4  Hesenas 2023 424 487 15,1   6  Žemutinė Saksonija 2022 1 211 418 33,4   2  Meklenburgas-Pomeranija 2021 361 761 39,6   8  Šiaurės Reinas-Vestfalija 2022 1 905 002 26,7   13  Reino kraštas-Pfalcas 2021 691 055 35,7   0  Saro kraštas 2022 196 799 43,5   12  Saksonija 2024 172 002 7,3   0  Saksonija-Anhaltas 2021 89 475 8,4   2  Šlėzvigas-Holšteinas 2022 221 536 16,0   9  Tiuringija 2024 73 088 6,1   2 

 Šaltiniai 

 Nuorodos 
 Oficiali svetainė (vokiečių k.)
 SPD frakcijos Bundestage svetainė

Kategorija:Vokietijos partijos
Kategorija:Socialdemokratų partijos