Butvydas

Butvydas (arba Butivydas, , , , m. 1294 ar 1295 m.) – Lietuvos didysis kunigaikštis (~1291–1294 m.). Butvydas buvo Butigeidžio brolis, pirmą kartą paminėtas 1289 m., kai kartu su Butigeidžiu sudarė su Volyne taikos sutartį. Trumpas jo valdymo laikotarpis pasižymėjo nuolatinėmis kovomis su Vokiečių ordinu ir Lenkija.Edvardas Gudavičius. Lietuvos istorija. Nuo seniausių laikų iki 1572 metų. Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1999. ISBN 9986-39-112-1.Alfredas Bumblauskas. Senosios Lietuvos istorija, 1009–1795. Vilnius: R.Paknio leidykla, 2005. ISBN-9986-830-89-3. Teodoras Narbutas. Lietuvių tautos istorija, T. 5. Vilnius: Mintis, 1997. ISBN 5-417-00722-6.Albertas Vijūkas-Kojelavičius. Lietuvos istorija. Vilnius: Vaga, 1988. ISBN 5-415-00401-7.Mečislovas Jučas, Ingė Lukšaitė, Vytautas Merkys. Lietuvos istorija: nuo seniausių laikų iki 1917 metų. Vilnius: Mokslas, 1988. ISBN 5-420-00619-7.Tomas Venclova. Lietuvos istorija visiems, I tomas. Vilnius: R. Paknio leidykla, 2012. ISBN 978-9955-736-41-7.Adolfas Šapoka. Lietuvos istorija. Vilnius: Mintis, 1990. ISBN kodas: 978-9986231974Živilė Petrauskaitė, Eimantas Gudas. Gedimino kraujas. Lietuvos valdovų Gediminaičių dinastija. 112 vyrų ir moterų likimai. Vilnius: Alma Litera, 20024. ISBN 9786090158999. Kęstutis Gudmantas. Lietuvos ir Žemaičių Didžiosios Kunigaikštystės metraštis: monografinis leidimas ir kritinis leidimas, Vilnius: Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 2024. ISBN: 9786094251276.

 Kilmė ir atėjimas į valdžią 
Apie 1285 m. LDK pradėjus valdyti vyresniajam jo broliui Butigeidžiui, Butvydas tapo LDK submonarchu, o po brolio mirties (~1290–1292 m.) pats tapo Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu. 

Pasak istoriko J. Ochmańskio, Butvydas buvo lietuvių kunigaikščio Skalmanto sūnus, lotyniškuose šaltiniuose jis minimas kaip Putuwerus arba Lutuwerus, o rusėnų metraščiuose – kaip Budivyd (rus. Будивид). Istoriografijoje jis laikomas Vytenio ir Gedimino tėvu, todėl yra tiesioginis visos Gediminaičių dinastijos protėvis.Alvydas Nikžentaitis. Gediminas. Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1989. 

Dar būdamas submonarchu (savo brolio Butigeidžio valdymo metais), Butvydas 1289 m. dalyvavo sudarant svarbią taikos sutartį su Haličo-Voluinės kunigaikštyste. Lietuva perleido Voluinei Valkaviską, mainais užtikrindama ramybę pietiniuose pasieniuose, kas leido sutelkti visas jėgas kovai su Vokiečių ordinu. Šis įvykis, aprašytas Ipatijaus metraštyje, laikomas svarbiu diplomatinio lankstumo pavyzdžiu, padėjusiu stabilizuoti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės padėtį, prieš prasidedant intensyviam karui dėl Nemuno žemupio pilių.Glausta Butvydo biografija LIMIS.  Ipatijaus metraštis. Iš: Lietuvos TSR istorijos šaltiniai. T. 1: Iki 1861 m. Red. K. Jablonskis ir kt. Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1955.

Istorikai (pvz., S. C. Rowell) teigia, kad Butvydas ir Butigeidis galėjo taikyti dvivaldystės principą: Butigeidis rūpinosi Aukštaitijos reikalais, o Butvydas – Žemaitija ir gynyba nuo Ordino. Tai padėjo išvengti vidaus karų dėl sosto, kurie buvo būdingi laikotarpiui po Mindaugo mirties, ir užtikrino sklandų valdžios perdavimą Vyteniui. Stephen Christopher Rowell. Iš viduramžių rūkų kylanti Lietuva. Vilnius: „baltos lankos“, 2001. ISBN-9955-00-071-6. 

 Valdymas 
Butvydo valdymo metais itin sustiprinta gynyba Nemuno žemupyje, ypač saugant Kolainių pilį ir kitas strategines vietas, kurios turėjo užkirsti kelią ordino veržimuisi į šalies gilumą. Butvydas bandė atremti Vokiečių ordino veržimąsį į Nemuno žemupio sritį bei Žemaitijos pietvakarius, kartu puldinėjo ordino sąjungininkus (daugiausia – Mazovijos kunigaikštystę). Pavyzdžiui, 1294 m. jo sūnus Vytenis vadovavo sėkmingam žygiui į Mazoviją, demonstruodamas augančią Lietuvos karinę galią. Puldinėdamas Mazovijos kunigaikštystę, Butvydas siekė nutraukti paramą ordinui ir priversti kaimynines žemes laikytis neutraliteto ar net palankumo Lietuvai. 

Nemuno žemupys ir Pietvakarių Žemaitija buvo pagrindiniai Vokiečių ordino taikiniai, nes per čia vedė tiesiausias kelias į Lietuvos širdį. Butvydo gebėjimas išlaikyti pozicijas leido Lietuvai išvengti ankstyvo sutriuškinimo.
Būtent Butvydo valdymo metu išryškėjo jo sūnaus Vytenio karinis talentas, kuris vėliau tapo kertiniu akmeniu Lietuvos didžiosios kunigaikštystės stabilizavimui. 

Butvydas suprato, kad atviros kovos laukuose prieš ordiną yra per brangios, todėl pradėjo statyti ir stiprinti medines Nemuno pilis. Pilys tarnavo kaip ankstyvojo įspėjimo sistema, leidžianti gyventojams pasitraukti, o kariuomenei – pasiruošti kontratakai. Nors tikslus sąrašas pilių, kurias jis asmeniškai pastatė, istoriniuose šaltiniuose dažnai susilieja su bendra valstybės gynybos pertvarka, Butvydui priskiriama šių strateginių punktų statyba ir įtvirtinimas: Bisenė Butvydo ir jo brolio Butigeidžio valdymo laikais tapo viena pirmųjų užtvarų Vokiečių ordinui, siekiančiam skverbtis į šalies gilumą. Kita svarbi tvirtovė – Junigeda (vėliau Veliuona) – nors ir buvo sena gyvenvietė, būtent Butigeidžio ir Butvydo laikais buvo paversta itin stipria tvirtove. Trečiasis esminis gynybinis taškas – Pieštvė – Butvydo valdymo metais (~1291–1294 m.) buvo sustiprintas siekiant atremti ordino veržimąsi į Nemuno žemupį. Butvydo nuopelnu laikoma tai, kad jis per trumpą laiką pavienius medinius įtvirtinimus pavertė vientisa gynybine sistema, kurią vėliau sėkmingai naudojo ir plėtė jo sūnūs Vytenis bei Gediminas.Tomas Baranauskas. Lietuvos valstybės ištakos. Vilnius: Vaga, 2000. 317 p. ISBN 5-415-01495-0. 

 Mirtis 
Tiksli Butvydo mirties data ir aplinkybės šaltiniuose nėra užfiksuotos, tačiau būtent 1295 m. Vokiečių ordino metraštininkas Petras Dusburgietis savo kronikoje nurodo, kad Lietuvos sosto įpėdiniu tapo jo sūnus Vytenis.

 Šaltiniai 


 Išnašos 

Kategorija:Gediminaičių dinastijos valdovai