Priekulė

Priekulė – miestas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 20 km į pietus nuo Klaipėdos, prie kelio . Seniūnijos centras, yra 2 seniūnaitijos. Mieste stovi Priekulės Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (nuo 1938 m.), Priekulės evangelikų liuteronų bažnyčia, veikia Priekulės Ievos Simonaitytės gimnazija, Priekulės specialioji mokykla, vaikų darželis, I. Simonaitytės memorialinis muziejus, biblioteka, paštas, yra hipodromas „Vingio parkas“ (vyksta jojimo varžybos), buvęs Priekulės dvaras, Priekulės Ernsto Vicherto teatras.

 Etimologija 

XVI a. 1-ojoje pusėje miesto vietoje buvo Paminijos (ar Paminijo) kaimas (vandenvardinis vietovardis) – iš viso 3 sodybos. 1540 m. šito kaimo seniūnas buvo Lukas Priekulis (Lucas Precoll) ar Priekulė. Taigi, Priekulė yra asmenvardinis vietovardis. Pačios pavardės kilmė tikriausiai yra latviška (plg. Priekulės miestas Latvijoje). Tikėtina, kad asmenvardis Precoll yra atneštinis, juo labiau, kad panašiu laikotarpiu nurodomi keli asmenys su tokiu vardu įvairiose Rytprūsių vietose. V. Pėteraitis laiko asmenvardį priešdėlio prie- vediniu iš vakarų baltų šaknies kul- ‚kampas, įlanka‘.

Kita versija miesto vardą sieja su geografine padėtimi: Priekulė įsikūrusi Pajūrio žemumoje, prie Minijos upės kilpos, kuri senovėje vadinta kule. Pagal šią versiją, Priekulės vardas gali būti kildinamas iš žemaitiško posakio „prie kūlio“, nors pastebėtina, kad Priekulė istoriniuose šaltiniuose visada buvo rašoma su trumpąja u, o ne ilgąja ū.

Rašytoja Ieva Simonaitytė taip rašė apie etimologiją:

 Geografija 

Miestas susiformavęs penkių kelių kryžkelėje: be pagrindinio kelio , kelias ėjo į Dreverną, Lankupius, Ventę ir Agluonėnus. Didžioji miesto dalis yra dešiniajame Minijos krante, upės vingyje. Miestas įsikūręs šalia geležinkelio Šilutė–Klaipėda, 7 km į rytus nuo Kuršių marių. Vingio parke stovi gamtos paminklas – Priekulės ąžuolas (1,5 m storio ir 25 m aukščio). Priekulės mieste vyrauja pamario kraštui būdinga architektūra, nedidelio aukštingumo daugiabučiai, individualūs gyvenamieji namai. Šalia miesto yra keli nedideli priemiesčiai (Priekulės I k., Priekulės II k., Gropiškio, Pangesų k.).

Per Priekulę iki 2013 metų ėjo kelias . Kelias nukreiptas 2013 metais į rytus nuo Priekulės pastačius aplinkkelį. Aplinkkelis tęsiasi nuo Dituvos iki kelio į Agluonėnus, vėliau ketinama pratesti iki  Veiviržo upės. Iš Priekulės galima pasiekti Dreverną . Taip pat eina kelias į Kintus . Yra veikianti Priekulės geležinkelio stotis. Per Miniją nutiesti Priekulės aplinkkelio, geležinkelio, automobilių kelio tiltai.

Gamtos vertybės:
 Vingio parkas
 Priekulės ąžuolas (išsaugotas nuvirtusio medžio kamienas)
 Vingio parko ąžuolas
 Šperberių ąžuolas
 Ievos Simonaitytės bukas
 Kliošų parko bukas
 Kliošų parko kėnis

 Istorija 

Pagal Melno taiką su Vokiečių ordinu, Priekulės apylinkės (kuriose gyveno nemažai lietuvių) atiteko Ordinui, o vėliau – Prūsijai. Pati Priekulė minima nuo 1511 m. XVI a. pabaigoje įkurta seniausia Klaipėdos krašte evangelikų liuteronų parapija. 1614 m. čia jau veikė krautuvė. XVIII a. pradžioje įkurta privilegijuota karčiama, iš kurios vėliau išaugo kulminis Priekulės dvaras. 1713 m. minimas ir valstybinis Domėnų dvaras. 1770 m. įsteigtas teismas.

XIX a. pabaigoje J. F. Šrėderio spaustuvėje buvo spausdinami lietuviški laikraščiai ir knygos, plitusios po Lietuvą carinės priespaudos laikais. Spaustuvė veikė 1865–1918 m. Per šį laikotarpį buvo išspausdintos 257 knygos, leisti 9 periodiniai spausdiniai, daug smulkių leidinių. XIX a. pabaigoje Priekulė – kaimas Klaipėdos apskrityje, jame veikė pašto stotis. 1898 m. įrengtas dujinis gatvių apšvietimas, 1902 m. įvestas telefonas.

1923 m. Priekulė atiteko Lietuvai. 1938 m. pastatyta katalikų bažnyčia. 1945 m. įkurtas Priekulės tarybinis ūkis. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. 1950 m. įkurta biblioteka. Sovietmečiu buvo TSRS 50-mečio paukštininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Veikė sūrių, keramikos gamyklos.

2002 m. patvirtintas Priekulės herbas.

|}

 Gyventojai 

 Tautinė sudėtis 
2011 m. gyveno 1 413 žmonės:2011 m. surašymo duomenys 
 Lietuviai – 95,05% (1343);
 Rusai – 2,05% (29);
 Vokiečiai – 0,78% (11);
 Kiti – 2,12% (30).2001 m. gyveno 1 725 žmonės:2001 m. surašymo duomenys 
 Lietuviai – 95,13% (1641);
 Rusai – 1,9% (32);
 Vokiečiai – 1,62% (28);
 Kiti – 1,4% (24).

 Žymūs žmonės 
 Robertas Gleichas (1859–1912) – pirmas žymesnis Klaipėdos krašto dailininkas
 Friedrich Börschmann (1870–1941) – medikas, Vokietijos socialdemokratų partijos narys
 Ernst Boerschmann (1873–1949) – architektas, sinologas
 Erich Hippke (1888–1969) – karininkas, medikas
 Ieva Simonaitytė (1897–1978) – rašytoja, kuri 1960–1978 m. Priekulėje praleisdavo vasaras, turėjusi čia vasarnamį, kuriame 1980 (ar 1984) m. įkurtas rašytojos sodyba-memorialinis muziejus prie Minijos kranto. 1997 m. rašytojai pastatytas paminklas. Savo kūrinyje „Aukštujų Šimonių likimas“ (1935 m.) I. Simonaitytė aprašė sunkų Klaipėdos krašto žmonių gyvenimą. Romane minimas žiaurus Priekulės dvaro valdytojas Puserna (1729–1790), daug baudžiauninkų pakoręs ant ąžuolo. Pats dvarininkas palaidotas prie kelio į Dreverną.
 Heinz Janert (1897–1973) – profesorius, dėstytojas, dirvotyrininkas
 Egon Erzum (1904–1974) – Vokietijos politikas
 Herbert Böttcher (1907–1950) – teisininkas, SS ir policijos vadas
 Konrad Loerke (1909–1975) – Vokietijos karinio jūrų laivyno karininkas
 Linas Julijonas Jankus (1946–2014) – tapytojas, visuomenės veikėjas

 Literatūra 
 Priekulė (sud. Kęstutis Demereckas). – Klaipėda: Libra Memelensis, 2004 m. – 24 p.: iliustr. – ISBN 9955-544-22-8
 Prisiminimai ir kūryba. Priekulė (sud. Edita Barauskienė, Janina Liškienė). – 2-asis papild. ir patais. leid. – Vilnius: Biznio mašinų kompanija, 2007 m. – ISBN 978-9955-701-43-9


 Šaltiniai 

 Nuorodos 
 Priekulės istorija 
 I. Simonaitytės muziejus