Nemenčinė

Nemenčinė – miestas Vilniaus rajono savivaldybėje, 20 km į šiaurės rytus nuo Vilniaus, abipus Neries, ties Nemenčios žiotimis. Per miestą eina krašto keliai  ir . Nemenčinės miesto seniūnijos ir apylinkių seniūnijos centras. Yra Nemenčinės Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1855 m.), Parčevskių koplyčia (1857 m.), Nemenčinės kapinių koplyčia (XIX a.), kapinės, paštas, Vilniaus krašto etnografijos muziejus (nuo 2000 m.).


 Etimologija 

Miesto vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Nemenčios upės (dešinysis Neries intakas), kuri teka pro Nemenčinę ir miesto vakaruose įteka į Nerį. Ankstesnioji vardo lytis Nemenčinas buvo slavų įtakos padarinys.

 Geografija 

Ties Nemenčine per Nerį nutiestas Nemenčinės tiltas. Prie miesto įsikūrusi Nemenčinė II, už 2 km į šiaurę stūkso Nemenčinės piliakalnis. Miestą supa pušynai. Nemenčinės miškai – didelis miškų masyvas (apie 200 km²). Netoli Nemenčinės auga iš medžių suformuotas rekordinio dydžio užrašas „Žalgiris 600“.

 Istorija 

Medinė Nemenčinės pilis stovėjo X–XIV a., vėliau apleista. Nemenčinė minima nuo 1338 m. Pirmąją bažnyčią, vieną seniausių visoje Lietuvoje, 1387 m. įsteigė Ldk Jogaila. 1434 m. dokumente Nemenčinės tėvoniu save vadino Andrius Sakaitis, vienos įtakingiausių senųjų lietuviškų giminių atstovas Ldk Kazimiero laikais. 1554 m. valakų reformos metu gavo miesto teises (priklausė valstybei). 1557 m. Nemenčinės gyventojai buvo atleisti nuo mokesčių ir privalėjo prižiūrėti tiltus per Nerį iki Kernavės. Apie 1776 m. sudaryta Nemenčinės seniūnija, kuri 1780 m. atiteko Vilniaus vyskupui Ignotui Jokūbui Masalskiui, o 1803 m. – Vilniaus universitetui.

1794 m. balandžio 26 d. lietuvių sukilėliai, vadovaujami T. Kosciuškos, susigrūmė su caro pajėgomis, bet Nemenčinės mūšį pralaimėjo, žuvo apie 500 vyrų. XIX a. dauguma Nemenčinės gyventojų buvo žydai. 1863 m. gyventojai vėl buvo sukilę prieš rusų armiją. XIX a. Nemenčinė – Vilniaus apskrities miestelis, valsčiaus ir seniūnijos centras.

Vilniaus kraštą užėmus lenkų generolui Liucjanui Želigovskiui, 1920–1939 m. Nemenčinė priklausė Lenkijai, čia buvo įsikūręs Nemenčinės pasienio apsaugos korpusas. Karo metu naciai sudegino žydų mokyklą ir sinagogą. 1944 m. liepos 7 dieną I. Černiachovskio kariuomenė užėmė Nemenčinę. Vietiniai gyventojai nukentėjo per II pasaulinį karą, vėliau nemažai žmonių buvo ištremta į Sibirą.

1955 m. spalio 10 d. pakartotinai suteiktos miesto teisės. Sovietmečiu veikė medžio apdirbimo, buitinės chemijos įmonės, drenažo vamzdžių gamykla, pieninė. Prie kelio į Vilnių, Neries kairiajame krante veikė „Vėtrungės“ šašlykinė (architektas A. Jukna).

2004 m. liepos 26 d. Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu Nr. 22 buvo patvirtintas Nemenčinės herbas.

|}

 Gyventojai 

 Tautinė sudėtis 
2011 m. gyveno 5 054 žmonės:2011 m. surašymo duomenys 
 Lenkai – 56,55 % (2858);
 Lietuviai – 27,07 % (1368);
 Rusai – 9,16 % (463);
 Baltarusiai – 3,62 % (183);
 Ukrainiečiai – 0,85 % (43);
 Kiti – 2,75 % (139).2001 m. gyveno 5 892 žmonės:2001 m. surašymo duomenys 
 Lenkai – 56,14 % (3308);
 Lietuviai – 25,2 % (1485);
 Rusai – 9,78 % (576);
 Baltarusiai – 3,82 % (225);
 Ukrainiečiai – 1,07 % (63);
 Kiti – 3,99 % (235).

 Žymūs žmonės 
 Zdzisław Balicki (1930–1995), žurnalistas, politikas
 Anatolijus Šenderovas (1945–), kompozitorius.
 Miroslava Trainovskaja-Rickevičienė (1964–), rankininkė, olimpietė

 Švietimas ir ugdymas 
 Nemenčinės Gedimino gimnazija
 Nemenčinės Konstanto Parčevskio gimnazija
 Miesto biblioteka (nuo 1941 m.)
 Vaikų biblioteka (nuo 1968 m.)

 Kolektyvai 
 Šokių kolektyvas „Jutrzenka“
 Nemenčinės pučiamųjų instrumentų orkestras
 Šokių kolektyvas „Dalina“
 Liaudiškų šokių ansamblis „Perla“
 Bažnyčios choras
 Teatras

 Sportas 
 SK Nemenčinė (sporto klubas, turintis ir futbolo komandą);
 FK ADS Auto (futbolo klubas);
 Transmitto-IVECO Nemenčinė (buvęs futbolo klubas).

 Miestų partnerystė 
  Lukas, Lenkija
  Ungura, Lenkija
  Suvalkai, Lenkija
  Desau-Roslau, Vokietija

 Šaltiniai 

 Nuorodos