Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė

Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė (LDK, rusėn. Велїкое кнꙗзство Лїтовское, , ) – XIII–XVIII a. gyvavusi feodalinė valstybė. Nuo XIII a. vidurio apėmė beveik visą dabartinę Lietuvą ir dalį dabartinės Baltarusijos, nuo XIV a. vid. – beveik visą dabartinę Lietuvą ir visą dabartinę Baltarusiją, nuo XIV a. antrosios pusės iki 1569 m. – didžiąją dabartinę Ukrainos dalį, taip pat dalį dabartinės Rusijos (Smolenskas, Brianskas, Kurskas), dabartinės Lenkijos (Palenkė), po 1561 m. – dalį dabartinės Latvijos ir Estijos. XV a. didžiausia Europos valstybė.R. Bideleux. A History of Eastern Europe: Crisis and Change. Routledge, 1998. p. 122 LDK buvo daugiatautė valstybė, pasižymėjusi kalbų, tikėjimų ir kultūrų įvairove. Sostinė (bent jau nuo Gedimino laikų) – Vilnius.

Didžiąją kunigaikštystę įkūrė lietuviškas žemes suvienijęs Mindaugas. Jis taip pat buvo pirmasis LDK valdovas, kuris priėmė katalikų tikėjimą ir 1253 m. buvo karūnuotas Lietuvos karaliumi. Iki Mindaugo nužudymo Lietuva buvo krikščioniška karalystė. Kiti valdovai grįžo prie senojo tikėjimo. LDK, kaip pagoniška valstybė tapo Šiaurės kryžiaus žygių taikiniu ir buvo nuolat puldinėjama kryžiuočių bei kalavijuočių (tai tęsėsi ir po Lietuvos krikšto 1387 m.). Valdant Gediminui sparčiai plėstos kunigaikštystės žemės, tokią politiką tęsė ir jo sūnūs Algirdas ir Kęstutis.Z. Kiaupa. "Algirdas ir LDK rytų politika. " Gimtoji istorija 2: Nuo 7 iki 12 klasės (Lietuvos istorijos vadovėlis). CD. (2003). Elektroninės leidybos namai: Vilnius. Algirdo sūnus Jogaila 1386 m. pasirašė Krėvos uniją, kuria remiantis Lietuva buvo pakrikštyta; įsteigta personalinė unija tarp Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos karalystės.N. Davies. Europe: A History. Oxford, 1996, p. 392. Dėl to 1386–1569 m. LDK ir Lenkiją (išskyrus kelias pertraukas) valdė vienas valdovas.

LDK valdant Kęstučio sūnui Vytautui Didžiajam šaliai priklausė didžiausios teritorijos, Žalgirio mūšyje 1410 m. buvo sumušti kryžiuočiai, sudarytos sąlygos rastis Lietuvos didikams, didesnę galią įgavo Didžiojo kunigaikščio taryba (vėliau Ponų taryba). Po Vytauto mirties Lietuvos santykiai su Lenkija ėmė prastėti.J. Kiaupienė. Gediminaičiai ir Jogailaičiai prie Vytauto palikimo. Gimtoji istorija 2: Nuo 7 iki 12 klasės (Lietuvos istorijos vadovėlis). CD. (2003) Elektroninės leidybos namai: Vilnius. Lietuvos didikai Radvilos bandė išardyti personalinę uniją su Lenkiija.J. Kiaupienė, "Valdžios krizės pabaiga ir Kazimieras Jogailaitis. " Gimtoji istorija 2: Nuo 7 iki 12 klasės (Lietuvos istorijos vadovėlis). CD. (2003). Elektroninės leidybos namai: Vilnius.

1569 m. LDK pasirašė Liublino uniją, LDK kartu su Lenkija sudarė konfederacinę Abiejų Tautų Respubliką (ATR). Plintant Apšvietos idealams Europoje, ATR pasirašyta Gegužės trečiosios konstitucija. Tačiau bepradėjusi atsigauti ATR 1792 m. buvo užimta Rusijos imperijos ir LDK rytinės teritorijos prijungtos prie Rusijos. Tado Kosčiuškos vadovaujami sukilėliai 1794 m. bandė susigrąžinti atplėštas žemes, tačiau sukilimui žlugus, 1795 m. likusi LDK teritorija buvo galutinai pasidalyta tarp Rusijos, Prūsijos ir Austrijos. Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė nustojo egzistavusi.

Valstybės gyvavimo pabaigoje, 1790 m. surašymo duomenimis, LDK buvo 87,3 tūkst. km² ploto, joje gyveno 1,33 mln. gyventojų, buvo 300 miestų ir miestelių.

 Pavadinimas 
Valstybės pavadinimas, valdovo titulas nebuvo pastovūs ir keitėsi priklausomai nuo valstybės sienų ir santvarkos pokyčių. XIII a. viduryje – XIV a. pradžioje valstybė vadinta Lietuva, Mindaugas karūnavosi kaip Lietuvos karalius. Po buvusios Kijevo Rusios teritorijų prijungimo, Gediminas ir kiti valdovai ėmė tituluotis Lietuvių ir daugelio rusėnų karaliumi. Pagal Pirmąjį Lietuvos statutą (1529 m.) pavadinimas buvo Didžioji Lietuvos, Rusios ir Žemaitijos kunigaikštystė (rusėn. Великое князство Литовское, Руское, Жомойтское и иных).Lazutka S., Valikonytė I., Gudavičius E. Первый Литовский статут (1529 г.). – Vilnius: Margi raštai, 2004. – 522 с. – ISBN 9986-09-274-4

XVII a. šaltiniuose lietuviškai minima kaip „Didi kunigystė Lietuvos“ (dabartinė rašyba, plg. 1653 m. Joachimo Jurgio Rheto „KNIGA Nobaʒniſtes Krikśćionißkos“, kurios paantraštėje kilmininko linksniu rašoma Ant wartoimá Báʒnićioms dides Kunigiſtes Lietuwos ißduotá).Birutė Triškaitė. „Petro Gotlybo Milkaus prierašai rankraštiniame žodyne Clavis Germanico-Lithvana“, Archivum Lithuanicum, 2013, nr. 15, p. 81. Taip pat vartotas pavadinimas Didi Kunigaykſztiste Lietuwos.Įsakas, raginąs Žečpospolitos valdinius nesiveržti į Prūsiją, netraukti jos valdinių į Lietuvos žemės teismus ir grąžinti pabėgusius valstiečius, 1641. https://www.epaveldas.lt/preview?id=VUB01-000491150

 Valstybės teritorijos 

 Administracinis suskirstymas 

XV–XVI a. LDK įvairiu metu priklausė 15 vaivadijų:
 Vilniaus vaivadija, įkurta 1413 m.
 Trakų vaivadija, įkurta 1413 m.
 Naugarduko vaivadija, įkurta 1507 m.
 Lietuvos Brastos vaivadija, įkurta 1566 m.
 Palenkės vaivadija, įkurta 1514 m.
 Minsko vaivadija, įkurta 1566 m.
 Smolensko vaivadija, įkurta 1508 m., užimta Maskvos valstybės 1514 m., susigrąžinta 1611 m.
 Mstislavlio vaivadija, įkurta 1569 m.
 Polocko vaivadija, įkurta 1504 m.
 Vitebsko vaivadija, įkurta 1511 m.
 Kijevo vaivadija, įkurta 1471 m.
 Voluinės vaivadija, įkurta 1564–1566 m.
 Braclavo vaivadija, įkurta 1564 m.
 Žemaitijos seniūnija, įkurta 1413 m.
 Livonijos vaivadija, prijungta prie LDK 1561 m.

 Sienų ir administracinių darinių kaita 

 Karinė ir politinė istorija 

Susidarė Lietuvos kunigaikštystės pagrindu, greičiausiai prie jos prisijungus kelioms kitoms baltų gentinėms žemėms (kunigaikštystėms). XIII a. valstybė įgavo karalystės statusą, tačiau Mindaugo Lietuvos karalystės istorija baigėsi su jo mirtimi. Naujas valstybės konsolidacijos periodas prasidėjo nuo XIV a. pradžios. Mongolų įsiveržimas į Europą ir prieš tai įvykęs Kijevo Rusios susiskaldymas regione sukūrė politinį vakuumą, dėl to XIV a. LDK žymiai sustiprėjo ir išsiplėtė. Ją ypač sustiprino Gediminaičių dinastija (XIV–XVI a.). Didysis kunigaikštis Gediminas gerokai išplėtė Lietuvos teritoriją į rytus diplomatinėmis priemonėmis (daugiausiai ištekindamas dukras). Jo sūnus Algirdas toliau tęsė plėtrą karinėmis priemonėmis, prie to taip pat prisidėjo ir jo brolis Kęstutis. Dalis slavų kunigaikštysčių buvo užkariautos, dalis Aukso ordos susilpnėjimo laikotarpiu prisijungė pačios. Prie Lietuvos buvo prijungta visa dabartinės centrinės ir rytų Baltarusijos teritorija, dabartinė Ukraina ir vakarų Rusija. Rytų slavų kunigaikštysčių politinė struktūra daugeliu atvejų buvo išlaikyta, ypač pietuose, kur buvo įkurtos vasalinės kunigaikštystės Algirdo sūnums.thumb|Lietuvių kalba paminėta tarp visų į Konstancą atvykusių atstovų kalbų Ulricho fon Richentalio „Konstanco susirinkimo kronikoje“, 1483 m.|kairėjeAlgirdo ir Vytauto valdymo laikais Lietuva pasiekė didžiausią teritorinę plėtrą – pietuose jos sienos siekė net Juodąją jūrą, LDK reiškė pretenzijas į visas buvusios Kijevo Rusios žemes ir dėl Rusios vienijimo vaidmens XV–XVI a. konkuravo su Maskva. Esą Algirdas net deklaravo, jog „visa Rusia lietuviams paprasčiausiai turi priklausyti“ (Omnis Russia ad Litwinos deberet simpliciter pertinere).

Vakaruose didžiausia grėsme Lietuvai buvo Vokiečių ordinas, kurio nuolat rengiami kryžiaus žygiai paskatino svarstyti sąjungos su Lenkija galimybes. Algirdo sūnus Jogaila 1386 m. pasikrikštijo ir tapo Lenkijos karaliumi. Dar iki krikšto 1385 m. buvo pasirašyta Krėvos sutartis, kuri padėjo pagrindus Lietuvos-Lenkijos unijai. Krėvos sutartimi buvo sudaryta unija tarp Lenkijos ir Lietuvos, tačiau Lietuvoje valdęs Jogailos pusbrolis Vytautas, nors ir buvo Jogailos vasalas, vykdė savarankišką politiką.

1387 m. Jogaila krikštijo lietuvius Vilniuje. Būtent šie metai laikomi oficialia Lietuvos krikšto data, nes Mindaugui tikrai ar tariamai atsimetus nuo krikšto Lietuva vėl buvo laikyta pagoniška šalimi. Nors krikštas gerokai sustiprino Lietuvos tarptautinę padėtį, bet iki pat Žalgirio mūšio (1410 m. liepos 15 d.) Lietuvos valstybingumui pretenzijomis visąlaik grasė Vokiečių ordinas.

XV a. nugalėjus Vokiečių ordiną Lietuvos ir Lenkijos unija galėjo ir nutrūkti, nes dingo bendras interesas, tačiau iškilo Maskvos valstybės grėsmė. 1480 m. Maskva galutinai atsikratė priklausomybės nuo mongolų ir ėmė skelbtis Kijevo Rusios teisių perėmėja. XV a. pabaigoje ir ypač XVI a. prasidėjo nuolatiniai LDK karai su šia valstybe.

Po Žygimanto nužudymo (1440 m.) Lietuvos didžiaisiais kunigaikščiais tapdavo Lenkijos karalių Jogailaičių dinastijos atstovai. Taip buvo iki pat 1569 m., išlaikant Lietuvos ir Lenkijos valstybių personalinę uniją. 1499 m. Lenkijos Senatas ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio taryba sutarė, kad be viena kitos žinios nerinks sau valdovo.

 Liublino unija 

LDK vieta unijoje su Lenkija vėl keitėsi XVIII a. pabaigoje. 1791 m. gegužės 3 d. konstitucija buvo siekta sukurti unitarinę valstybę, kas būtų reiškę Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės panaikinimą. Kad to būtų išvengta, 1791 m. spalio 20 d. prie konstitucijos pridėtas pasirašytas Abiejų Tautų tarpusavio įžadas, kuriuo teisiškai įtvirtinta LDK.

Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė (ir Abiejų Tautų Respublika) formaliai nustojo egzistuoti 1795 m., kai kartu su Lenkijos karalyste buvo galutinai pasidalyta kaimyninių valstybių – Rusijos, Prūsijos ir Austrijos.

 Santvarka 

XIV–XV a. buvo būdinga stipri didžiojo kunigaikščio valdžia. Didysis kunigaikštis buvo dar ir vyriausiasis karo vadas, ir teisėjas. Didžiojo kunigaikščio valdžia buvo paveldima, tačiau griežtos paveldėjimo tvarkos nebuvo. Faktiškai teises į didžiojo kunigaikščio sostą turėjo visi jo sūnūs, todėl sostas galėjo pereiti bet kuriam iš jų. Pagoniškieji didieji kunigaikščiai laikėsi religinės tolerancijos.thumb|right|Lietuvos kario šalmas ir apeiginiu būdu sulankstytas kalavijas, XI–XII a.Gediminas buvo sukūręs nuolatinę tarybą, tačiau ji turėjo tik patariamąją teisę. Vytauto Didžiojo laikais kunigaikščio taryba ėmė panašėti į valstybės instituciją. Svarbiausias vaidmuo kunigaikščio taryboje tenka Vilniaus ir Žemaitijos vyskupams bei Vilniaus ir Trakų vaivadoms. Iki Vytauto Didžiojo egzistavo sritinės kunigaikštystės, dažniausiai valdomos vietinių dinastijų. Kanceliarine kalba Lietuvai išsiplėtus į rytų slavų žemes tapo senoji rusėnų kalba, savo vaidmenį išlaikiusi iki XVII a., kai ją pakeitė lenkų kalba.

XV a. pradžioje vykstant kovoms dėl didžiojo kunigaikščio sosto, didėjo didikų, o vėliau ir bajorų, vaidmuo. 1564 m. buvo įsteigti žemesnieji bajorijos teismai kiekviename paviete ir vaivadijoje, o didysis kunigaikštis išliko vyriausiuoju teisėju, spręsdavo apeliacines bylas. Sprendimus didžiojo kunigaikščio vardu priimdavo maršalas (maršalka) ir abu kancleriai.thumb|Elitinis LDK karys, XV a. rekonstrukcija.

Nors Liublino unija ir nesukūrė vieningos valstybės, tačiau tapo nykstančios Lietuvos valstybingumo atskaitos tašku. Per XVII a. nyko atskira Lietuvos užsienio politika, bajorija ir didikai abiejose šalyse ėmė susilieti į vientisą visuomenę. Šis procesas ypač sustiprėjo valdant Vazų dinastijai (1588–1668 m.). Didikai saugojo tam tikrus valstybingumo elementus – atskirą valdymo sistemą, draudimą lenkams gauti tarnybas ir dvarus Lietuvoje, tačiau nuo XVII a. jau nebekėlė atskirų kandidatų į valdovus.

1773 m. įsteigta bendra abiem valstybėms Edukacinė komisija, o 1775 m. įsteigtoje Nuolatinėje taryboje lietuviams buvo numatyta tik trečdalis vietų. Ketverių metų seime (1788–1792 m.) valstybę bandyta centralizuoti, buvo panaikintos atskiros Lietuvos institucijos ir įvestos bendros Abiejų Tautų Respublikos įstaigos, bendras iždas, paliktos tik atskiros kariuomenės.

 Socialinė struktūra 

Algirdo ir Kęstučio laikais valstybės valdžios ramstis buvo kariai, kurie jau buvo atsiradę Mindaugo laikais, kartais šaltiniuose vadinami riteriais, kariais, ginkluotaisiais, kurie atlygį iš dalies gaudavo iš karo grobio, iš dalies gyveno kartu su valdovu ir jo buvo išlaikomi. XIV a. ėmė rastis socialinė diferenciacija, išsivysto profesionalių karių sluoksnis. Jie dalyvavo karuose, kronikose buvo vadinami „geraisiais žmonėmis“. Kariai taip pat turėjo teisę į žemės nuosavybę, savo turtą paveldėjo. Šitame aukštesniajame sluoksnyje taip pat buvo skirtumų turtine, įtakos ir kita prasme, todėl jau gana anksti aiškiai išsiskiria žemesnysis ir aukštesnysis didikų sluoksniai. Galima išskirti tris bajorų grupes: kunigaikščiai, didikai ir tarnybiniai bajorai.

Kilmingieji XIV a. dar nebuvo įbaudžiavinę valstiečių, kurie dar dalyvavo karuose ir buvo laisvi. Tačiau stambioji žemės nuosavybė atsirado jau nuo XIII a. ir į priklausomybę įtraukė dalį valstietijos. Kitų valstiečių priklausomybė nuo bajorų ir didžiųjų kunigaikščių buvo matoma per įvairius atiduodamus mokesčius, o baudžiavos dar nebuvo, kilmingųjų laukus įdirbo priklausomieji valstiečiai ir karo belaisviai. Ribos tarp bajorų, laisvųjų ir priklausomų valstiečių dar nebuvo griežtos. Algirdas stengėsi kilminguosius laikyti didesnėje priklausomybėje, o Kęstutis savo kovose su Vokiečių ordinu labai priklausė nuo žemaičių bajorų ir todėl negalėjo mažinti jų įtakos.

Nuo Gedimino laikų taip pat minimi didžiojo kunigaikščio dvarai. Lietuvoje, kaip ir kaimyninėse rusų kunigaikštystėse, didžiojo kunigaikščio valdos buvo plečiamos planingai įsisavinant neužimtus žemės plotus.

Formavosi tėvoninė žemėvalda, nors iki Jogailos ir Vytauto laikų vyravo valdymas iki gyvos galvos. Žemės paveldėjimas juridiškai įformintas 1387 m. Jogailos privilegija bajorams katalikams.

 Prekyba ir miestai 

Dalis valstiečių mokesčius mokėdavo išimtinai miško gėrybėmis – medumi, kailiais, bebrais. Vertingi kailiai buvo parduodami pirkliams Rygoje. Algirdas savo privilegija garantavo tiek Rytų, tiek Vakarų pirkliams prekybos laisvę didžiojoje kunigaikštystėje. Prekybos kelių sankirtose Dniepro, Dauguvos, Nemuno prekybiniuose keliuose atsirado kunigaikščių miestai – Vilnius, Kaunas, Trakai. Čia daugiausia gyveno vokiečių bei rusėnų pirkliai. Jie turėjo savo bažnyčias, kurios buvo naudojamos ir kaip slėptuvės bei sandėliai.

 Demografija 
1260 m., kai LDK žemes sudarė daugiausiai Lietuvos kunigaikštystės žemės, etniniai lietuviai sudarė gyventojų daugumą 67,5 % 400 000 gyventojų valstybėje. Prijungus rusėnų žemes, 1340 m. proporcija sumažėjo iki 30 %.Letukienė, N., Istorija, Politologija: Kurso santrauka istorijos egzaminui, 2003, p. 182; iš 700 000 gyventojų 370 000 buvo lietuviai ir 420 000 iš 1,4 mln. 1375 metais. Yra ir skirtingi apskaičiavimai: Kevin O’Connor, The History of the Baltic States, Greenwood Publishing Group, 2003, , Google Print, p.17. Anot šio autoriaus, iš 9 mln. LDK gyventojų tik 1 mln. buvo lietuviai jau 1387 metais. O LDK teritorijai labiausiai išsiplėtus Vytauto Didžiojo valdymo metais, etniniai lietuviai tesudarė 10–14 %.

 Valdovai iki XVI a. vid 

 Šaltiniai 

 Bibliografija 



 Nuorodos 
 LDK istorija Vilniaus universitetas


Kategorija:Lietuvos istorija
Kategorija:Buvusios monarchijos Europoje