Indonezija

Indonezija (; oficialiai Indonezijos Respublika, ) – salų valstybė Pietryčių Azijoje, tarp Indijos ir Ramiojo vandenynų. Sostinė – Džakarta. Borneo saloje Indonezija ribojasi su Malaizija, Naujosios Gvinėjos saloje – su Papua Naująja Gvinėja, Timoro saloje – su Rytų Timoru. Sudaryta iš 17 000 salų. Šalis yra keturiolikta pagal plotą ir ketvirta pagal gyventojų skaičių. Indonezija didžiausia tarp šalių, kuriose musulmonai sudaro daugumą. Java yra gyventojų skaičiumi didžiausia sala pasaulyje. Šalis yra prezidentinė respublika su nuo 2004 m. kas penkerius metus renkamu prezidentu ir įstatymų leidžiamąja valdžia (vadinamąja Liaudies Patariamąja Asamblėja). Indoneziją sudaro 37 provincijos, iš kurių aštuonios turi specialų statusą. Šalies sostinė Džakarta yra vienas didžiausių miestų pagal gyventojų skaičių. Nepaisant didelio gyventojų skaičiaus ir tankiai apgyvendintų regionų, Indonezija turi didžiulius laukinės gamtos plotus ir gali pasigirti vienu didžiausiu biologinės įvairovės lygiu.

Indonezijos salynas buvo vertingas prekybos regionas mažiausiai nuo VII a., kai Šrividžaja, o vėliau Madžapahitas prekiavo su žemyninėje Kinijoje ir Indijos pusiasalyje įsikūrusiomis šalimis. Vietiniai valdovai dar ankstyvuoju laikotarpiu priėmė kaimynų tikėjimus ir kultūrą, tad klestėjo induistų ir budistų karalystės. Islamas į Indoneziją atkeliavo per sufijų prekeivius ir mokslininkus, krikščionybė – per Europos misionierius. Kolonializmo laikotarpiu Indoneziją valdė portugalai, prancūzai ir britai, tačiau ilgiausiai čia įsiviešpatavę buvo olandai – apie 350 metų. Indonezijos kaip tautinės valstybės samprata atsirado XX a. pradžioje, o kulminaciją pasiekė Indonezijai paskelbus nepriklausomybę 1945 m. rugpjūčio 17 d. Galutinai nepriklausoma tapo 1949 m. gruodžio 27 d., Nyderlandams pripažinus Indonezijos nepriklausomybę.

Indonezijoje gyvena tūkstančiai skirtingų vietinių etninių ir šimtai kalbinių grupių, iš kurių daugiausiai kalbančiųjų turi javiečių kalba. Indonezijoje susiformavo bendra tapatybė, kurios šūkis yra „ Bhinneka Tunggal Ika “ („Vienybė įvairovėje“ pažodžiui, „daug, bet viena“), kurią jungia valstybinė kalba, kultūrinė įvairovė, religinis pliuralizmas tarp musulmonų daugumos ir bendra kolonializmo istorija bei kova prieš jį. Indonezijos ekonomika pagal nominalųjį BVP yra 17-a, pagal BVP PGP – 7- a. Indonezija yra regioninė galia. Šalis priklauso kelioms tarptautinėms organizacijoms, įskaitant Jungtines Tautas, Pasaulio prekybos organizaciją, G20 ir yra viena iš Neprisijungimo judėjimo, Pietryčių Azijos valstybių asociacijos, Rytų Azijos viršūnių susitikimo, D-8 ir Islamo bendradarbiavimo organizacijos įkūrėjų.

 Etimologija 

Indonezijos pavadinime yra du žodžiai: lotyniškas Indus, reiškiantis Indiją ir graikiškas nesos, reiškiantis salas. Taigi, šalies pavadinimas gali būti verčiamas kaip „Indijos salos“. Iki nepriklausomybės Indonezija buvo vadinama Nyderlandų Indija arba Ost-Indija (Rytų Indija, plg. Karibų jūros salos Vest Indija, t. y. Vakarų Indija).

 Istorija 

 Indonezijos istorija iki 1945 m: Malajų salyno istorija

V a. salose atsirado budizmas. VII a. Sumatros saloje susidarė Šrivadžų valstybė, nuo VIII a. Javos ir aplinkines salas valdė Šalendrų dinastija. Iki XIII a. salose buvo didelė hinduistinė Madžapahitų imperija. Nuo XV a. įsigalėjo islamas. 1487 m. salose išsilaipino portugalas Bartolomėjus Diasas ir salas 100 metų kontroliavo Portugalija, o nuo 1600 m. – Nyderlandai.

II Pasaulinio karo metu salas okupavo Japonija. Nepriklausomybė paskelbta 1945 m., palaipsniui prijungiant vis daugiau teritorijų. Diktatorius Suhartas valdė nuo 1965 m. iki 1998 m. 2002 m. nuo Indonezijos atsiskyrė Rytų Timoras.

 Politinė sistema 

Indonezija – respublika, šalyje galioja 1945 m. konstitucija. Aukščiausias valstybės valdžios organas yra Liaudies konsultacinė asamblėja (LKA). Į ją įeina visi parlamento nariai, administracinių rajonų ir visuomenės sluoksnių atstovai. LKA nustato valstybės politikos kryptį, penkerių metų kadencijai renka prezidentą, kuris yra ir vyriausybės vadovas.

Įstatymus leidžia vienerių rūmų parlamentas – Liaudies atstovų taryba (575 deputatų). Parlamento priimti įstatymai neįsigalioja, kol jų netvirtina prezidentas.

Vietos valdžios organai yra prezidento skiriami provincijų gubernatoriai, vidaus reikalų ministro skiriami regencijų bupatai ir miestų merai, bei kebupatemų ir miestų vietinės liaudies atstovų tarybos (4/5 narių renka gyventojai, 1/5 skiria vidaus reikalų ministras).

 Užsienio politika 

Indonezija užsienyje turi 132 diplomatines misijas, įskaitant 95 ambasadas. Šalis laikosi diplomatijos, kurią vadina „laisva ir aktyvia“ užsienio politika, siekdama proporcingai savo dydžiui ir įtakai dalyvauti regioniniuose reikaluose, vengiant įsitraukti į konfliktus tarp kitų šalių.

Šaltojo karo metais Indonezija buvo reikšmingas mūšio laukas tarp JAV, TSRS ir iš dalies Kinijos LR, kurių kiekviena bandė daryti įtaką Indonezijos užsienio politikai. 1950–1966 m. laikotarpiu įvyko keturi mėginimai įvykdyti valstybinį perversmą. 1966 m. perversmo būdu į valdžią atėjo Suharto, Indoneziją valdęs 30 metų. Nuo to laiko Indonezija vykdė atsargią į Vakarų valstybes orientuotą užsienio politiką, kartu išlaikydama neutralumą. Šiandieninė Indonezija glaudžiausius ryšius palaiko su savo kaimynais ir yra Pietryčių Azijos valstybių asociacijos ir Rytų Azijos viršūnių susitikimo narė steigėja. Kaip ir dauguma musulmoniškam pasauliui priklausančių valstybių, Indonezija nepripažįsta Izraelio ir aktyviai remia Palestiną. Kita vertus, manoma, kad tarp Izraelio ir Indonezijos egzistuoja minimalūs neformalūs santykiai.

Indonezija yra Jungtinių Tautų narė nuo 1950 m. ir buvo Neprisijungimo judėjimo ir Islamo bendradarbiavimo organizacijos narė steigėja. Indonezija yra pasirašiusi ASEAN laisvosios prekybos zonos susitarimą, priklauso Kernso grupei, Pasaulio prekybos organizacijai, yra dukart buyusi OPEC narė. Indonezija buvo humanitarinės ir vystymosi paramos gavėja nuo 1967 m., tačiau 2019 m. pabaigoje šalis įkūrė pirmąją savo pagalbos užsienio valstybėms programą.

Pirmieji kontaktai tarp Indonezijos ir Lietuvos siekia bent XIX a. antrąją pusę, kai po Javos ir Sumatros salas keliavo lietuvių archeologas ir keliautojas Ignotas Žagelis. Indonezija Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 17 d., o diplomatiniai santykiai buvo užmegzti 1993 m. liepos 15 d. Lietuvai atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Tokijuje, Japonijoje, o Indonezija yra akreditavusi savo nepaprastąjį ir įgaliotąjį ambasadorių, reziduojantį Kopenhagoje, Danijoje. Taip pat Vilniuje veikia Indonezijos Respublikos garbės konsulatas, Džakartoje – Lietuvos Respublikos garbės konsulatas.

 Ginkluotosios pajėgos 

Indonezijos ginkluotąsias pajėgas sudaro armija, karinis jūrų laivynas su jūrų pėstininkų korpusu ir oro pajėgas. Aktyvų personalą sudaro 400 000 karių. Gynybos išlaidos nacionaliniame biudžete 2018 m. sudarė 0,7 % šalies BVP. Indonezijos kariuomenė turi komercinių interesų ir fondų. Ginkluotosios pajėgos buvo suformuotos Indonezijos tautinės revoliucijos metu, kai išvien su neformalia milicija kovėsi partizaniniai būriai. Kariuomenė nuo pat įkūrimo turėjo reikšmingą politinę įtaką, pasiekusią aukščiausią tašką valdant Suhartui. 1998 m. politinės reformos apėmė formalių Indonezijos ginkluotųjų pajėgų atstovų pašalinimą iš įstatymų leidybos (iki tol kelios vietos asamblėjoje būdavo paliekamos kariuomenės atstovams). Nors ir gerokai sumažėjusi, kariuomenės įtaka Indonezijos politikoje išlieka.

Nuo nepriklausomybės atkūrimo šalies valdžia stengėsi išlaikyti valstybės vienybę kovodama prieš regioninius sukilėlius ir separatistinius judėjimus. Kai kurie, ypač Ačehe (iki 2005 m.) ir Papua (tebesitęsiantis, nors nuo 2006 m. ėmęs rimti), eskalavosi iki ginkluoto konflikto, kur visos pusės kaltinamos šiurkščiais žmogaus teisių pažeidimais ir žiaurumu. Kiti kariniai veiksmai, kuriuose Indonezijos kariuomenė yra dalyvavusi, – konfliktas su Nyderlandais dėl Olandijos Naujosios Gvinėjos, karinė konfrontacija su britais ir jų sąjungininkais priešinantis nepriklausomos Malaizijos sukūrimui, masinės Indonezijos komunistų žudynės 1965–1966 m. ir invazija į Rytų Timorą, didžiausio masto Indonezijos kada nors vykdyta karinė operacija.Indonezija. Užsienio reikalų departamentas. Decolonization in East Timor. Jakarta: Department of Information, Indonezijos Respublika, 1977. .

 Administracinis suskirstymas 


Indonezija suskirstyta į 38 provincijas, taip pat yra dvi specialiosios teritorijos – Ačehas ir Džokjakarta, ir viena sostinės miesto teritorija – Džakarta. Provincijos:

Sumatra
 Ačehas* – Banda Ačehas (adm. centras)
 Šiaurės Sumatra – Medanas
 Vakarų Sumatra – Padangas
 Riau – Pekanbaru
 Riau salos – Tandžung Pinangas
 Džambis – Džambis (miestas)
 Pietų Sumatra – Palembangas
 Banka-Belitungas – Pankalpinangas
 Benkulu – Benkulu (miestas)
 Lampungas – Bandar Lampungas
Java
 Džakarta* – Džakarta
 Bantenas – Serangas
 Vakarų Java  – Bandungas
 Centrinė Java – Semarangas
 Džokjakarta* – Džokjakarta
 Rytų Java – Surabaja
Kalimantanas
 Vakarų Kalimantanas – Pontianakas
 Centrinis Kalimantanas – Palankaraja
 Pietų Kalimantanas – Bandžarmasinas
 Rytų Kalimantanas – Samarinda
 Šiaurės Kalimantanas – Tandžung Seloras
Mažosios Sundos salos
 Balis – Denpasaras
 Vakarų Nusa Tengara – Mataramas
 Rytų Nusa Tengara – Kupangas
Sulavesis
 Šiaurės Sulavesis – Manado
 Gorontalas – Gorontalas (miestas)
 Centrinis Sulavesis – Palu
 Vakarų Sulavesis – Mamudžu
 Pietų Sulavesis – Makasaras
 Pietryčių Sulavesis – Kendaris
Molukų salos
 Molukai – Ambonas
 Šiaurės Molukai – Sofifis
Papua
 Vakarų Papua – Manokvaris
 Papua* – Džajapura
 Pietvakarių Papua – Sorongas
 Centrinė Papua – Vangaras
 Aukštumų Papua – Vamena
 Pietų Papua – Salor Indahas
</div>

 Geografija 
300px|thumb|Indonezijos žemėlapis

Dar žr. Sąrašas:Indonezijos salos

Palei pusiaują išsidėsčiusi salų grandinė pagal plotą ir gyventojų skaičių yra didžiausia pietryčių Azijos šalis bei didžiausia salų šalis. Indonezija pagal gyventojų skaičių yra ketvirta pagal dydį pasaulyje. Indoneziją sudaro 17-18 tūkst. salų, iš kurių apie 6000 yra gyvenamos. Didžiausios salos – Borneo, Java, Sumatra, Sulavesis. Daugiausiai gyventojų turinčios salos yra Java, kur gyvena apie pusę šalies gyventojų, Sumatra, Borneo (jos dalis priklauso Malaizijai ir Brunėjui), Naujoji Gvinėja (jos dalis priklauso Papua Naujajai Gvinėjai) ir Sulavesis. Indonezija išsidėsčiusi ant tektoninių plokščių sandūrų, dėl to čia dažni žemės drebėjimai ir su jais susiję cunamiai. Indonezijoje taip pat daug ugnikalnių, iš kurių garsiausias – Krakatau, esantis tarp Sumatros ir Javos. Aukščiausia vieta – Džajos k. (4884 m., Naujoji Gvinėja).


Upės vandeningos. Svarbiausios: Kapujas, Baritas, Flajus. Ežerai nedideli, daugiausia vulkaniniai. 65 % šalies ploto dengia tropiniai miškai. Pietuose yra savanų.
Flora ir fauna ženkliai skiriasi tarp Kalimantano, Balio ir vakarinių salų iš vienos pusės ir Sulavesio, Lomboko ir toliau į rytus esančių salų iš kitos pusės. Ši ekologinė riba vadinama Volaso linija, pagal jos atradėją. Ši linija dažnai laikoma Azijos ir Australazijos riba.

Didžiausi Indonezijos miestai po sostinės Džakartos − Surabaja, Medanas, Palembangas ir Semarangas.

 Klimatas 

Klimatas – subekvatorinis ir ekvatorinis; jūrinis. Temperatūros lygumose per metus svyruoja apie 25-27 °C, kalnuose – vėsiau. Metinis kritulių kiekis 2000-4000 mm (beveik visoje šalyje lyja ištisus metus, tik pietuose buna neilgas sausasis sezonas).

 Biologinė įvairovė ir aplinkosauga 

Indonezija pagal bendrą endeminių rūšių skaičių nusileidžia tik Australijos žemynui: 36% iš 1531 paukščių rūšių ir 39% iš 515 žinduolių rūšių Indonezijoje yra endeminės. Šalis turi 80 000 km pakrantės liniją. Šalyje yra daugybė jūros ir pakrančių ekosistemų, įskaitant paplūdimius, kopas, estuarijas, mangroves, koralinius rifus, jūržolynus, pakrantės purvo lygumas, dumblynus ir mažų salelių ekosistemas. Indonezija turi didžiausią pasaulyje koralinių rifų žuvų įvairovę – vien rytinėje Indonezijoje jų yra daugiau nei 1650 rūšių.

Didelis ir augantis Indonezijos gyventojų skaičius bei sparti industrializacija kelia rimtų aplinkosaugos problemų. Indonezijoje miškų nykimas yra vienas sparčiausių pasaulyje. 2020 m. Indonezijos miškingumas siekė 49,1 %, kai tuo tarpu 1950 m. jis buvo 87 %. Nuo XX a. aštuntojo dešimtmečio Indonezijoje medienos gamyba, įvairios plantacijos ir žemės ūkio sektorius buvo pagrindinės miškų kirtimo priežastys. Pastaruoju metu miškų nykimą paspartino palmių aliejaus pramonė.

 Ekonomika 

Indonezijoje yra rinkos ekonomika, kurioje valstybė užima svarbų vaidmenį. Daugiau nei 164 valstybinės įmonės priklauso valstybei, kuri taip pat administruoja daugelio pagrindinių prekių kainas.

Indonezija – agrarinė šalis su stipria kalnakasybos pramone. Daugelį ūkio šakų (kalnakasybą, apdirbamąją pramonę, miškų ūkį) kontroliuoja užsienio (ypač Japonijos ir JAV) kapitalas.

Indonezija priklauso naftą eksportuojančių šalių organizacijai (OPEC) ir yra 15-oje vietoje pasaulyje pagal naftos gavybą (sudaro 2,4 % pasaulinės naftos gavybos).

Pagrindinės pramonės šakos: naftos ir dujų, tekstilės (medvilnės verpimo ir audimo, trikotažo, kapoko, sizalio apdirbimo), siuvimo, odos ir avalynės gamybos. Taip pat kalnakasybos, statybinių medžiagų (ypač cemento), chemijos (mineralinių trąšų, padangų), maisto (ryžių valymo, tabako, cukraus, arbatos, aliejaus). Yra kaučiuko pirminio apdirbimo ir jo dirbinių gamybos pramonė. Turizmas.

Svarbiausia žemės ūkio produkcija: ryžiai, kasava (manijokų rūšis), žemės riešutai, kakava, kava, palmių aliejus, kopra; vištiena, jautiena, kiauliena, kiaušiniai. Svarbiausi techniniai augalai: kaučiukmedžiai, kokoso ir aliejinės palmės, arbatmedžiai, kavamedžiai, kakavmedžiai, cukranendrės, tabakas, chininmedžiai, kapokmedžiai, pipirmedžiai, gvazdikmedžiai, agavos.

2004 m. eksportuota prekių už 63,89 mlrd. dolerių. Išvežama nafta ir naftos produktai, mediena, kaučiukas, tekstilė. Svarbiausi eksporto partneriai: Japonija 22,3 %, JAV 12,1 %, Singapūras 8,9 %, Pietų Korėja 7,1 %, Kinija 6,2 % (2003 m.).

 Demografija 

Indonezijoje gyvena daugiau kaip 150 tautų, iš kurių didžiausios: javiečiai, sundai, mandūriečiai, Indonezijos malajai, batakai, dajakai, baliečiai. Irian Džajos šiauriniame krante gyvena melaneziečiai, o vidiniuose rajonuose – papuasai. Miestuose ir plantacijų rajonuose yra kinų (daugiau nei 4 mln.), arabų (100 000), indų, pakistaniečių, olandų. Miestuose gyvena 17 % žmonių.

87 % tikinčiųjų – musulmonai sunitai. Indonezija yra didžiausia pasaulyje musulmoniška šalis pagal musulmonų gyventojų skaičių. Šalyje yra krikščionių (katalikų – 3 % ir protestantų – 6 %), hinduistų (2 %, daugiausia – Balio saloje), budistų (1 %), konfucianistų.

 Kultūra 

Indonezijos menui turėjo įtakos keletas kultūrų. Pvz., garsūs Javos ir Balio šokiai susiję su hinduistine kultūra ir mitologija. Gerai žinomi ir Javos bei Balio lėlių šešėlių teatrų pasirodymai, kuriuose vaizduojami mitologiniai įvykiai. Daugelis salų žinomos savo specifiniais batik ir ikat technologijų drabužiais.

Indonezija kultūriškai yra daugialypė ir joje gimė daug muzikos formų, labiausiai iš jų žinoma Javos, Sumatros ir Balio muzika. Garsiausia yra centrinės bei rytų Javos ir Balio gamelan ansamblių grojama tradicinė muzika. Labai populiarus yra modernus muzikos stilius Dangdut bei susijęs šokio stilius. Dangdut toks populiarus, kad naudojamas daugelyje politinių kampanijų, siekiant patraukti didesnės audiencijos dėmesį.

Žymiausias šiuolaikinis Indonezijos rašytojas yra Pramoedya Ananta Toer, Magsaysay premijos laureatas ir vienas iš kandidatų į Nobelio premiją literatūros srityje. Kitas žymus autorius – „45 kartos“ autorių grupės, kurios nariai aktyviai dalyvavo Indonezijos nepriklausomybės judėjime, narys poetas Chairil Anwar.

 Taip pat skaitykite 
 Indonezijos ryšiai
 Indonezijos transportas
 Indonezijos tarptautiniai santykiai
 Indonezijos šventės

 Šaltiniai 

 Literatūra 


 Nuorodos 

Bendros nuorodos:
 Oficiali svetainė 
 Naujienų agentūra
 Indonezijos centrinis bankas 
 Statistikos departamentas
Žemėlapiai:
 Indonezijos fizinis žemėlapis
 Indonezijos administracinis žemėlapis
 Indonezijos pagrindinių kelių žemėlapis
 Indonezija googlemaps žemėlapyje