Prancūzijos Polinezija

Prancūzijos Polinezija (, ) – Prancūzijos užjūrio bendrija pietinėje Ramiojo vandenyno dalyje, Polinezijoje, sudaryta iš kelių salynų. Turi Prancūzijos užjūrio bendrijos statusą. Sostinė Papeetė yra gausiausiai apgyvendintoje saloje – Taityje.

 Istorija 

Prancūzijos Polinezijos salos apgyvendintos austroneziečių migracijos metų, tačiau nėra iki galo sutariama, kada polineziečiai galėjo jas apgyvendinti. Ankstyvieji vietos gyventojų pėdsakai čia buvo datuojami I ar VII a., tačiau pastarieji tyrimai linkę šią datą gerokai pavėlinti. Pirmoji gyventojų banga, Lapitos kultūros palikuonys, XI–XII a. migravo į Draugijos salas, o iš čia XII–XIII a. apgyvendino Markizo ir kitas salas.Janet M. Wilmshurst, Terry L. Hunt, Carl P. Lipo, and Atholl J. Anderson. „High-precision radiocarbon dating shows recent and rapid initial human colonisation of East Polynesia“, PNAS, vol. 108 no. 5, doi: 10.1073/pnas.1015876108.

Polineziečiai atplaukę iš vakarų į salas atsivežė daug naujų žemės ūkio kultūrų, kiaules.Huebert, Jennifer M.; Allen, Melinda S. (2020). „Anthropogenic forests, arboriculture, and niche construction in the Marquesas Islands (Polynesia)“. Journal of Anthropological Archaeology. 57: 101122. Jų ūkis rėmėsi ir paukščių medžiokle, moliuskų rinkimu bei žvejyba. Dėl tarpusavio izoliacijos, tarp skirtingų salynų atsirado kalbiniai ir kultūriniai skirtumai, išsiskyrė taitiečių, markiziečių, paumotų, magarevų, tubuajų etnosai. Tačiau jie dalijosi visa eile kultūrinių bruožų, tokių kaip svaigiojo pipiro gėrimo (kava) naudojimas, tapos pluošto apdirbimas, tikių gamyba, šventosios vietos marae ir pan.

Vietos gyventojai derlinguose salų slėniuose sukūrė sudėtingas hierarchizuotas visuomenes, valdomas vadų. Jos jungėsi į didesnius darinius, kurie kontroliavo salų grupes. Tarp vietos monarchijų svarbiausios buvo Taičio, Bora Boros, Huahinės, Mangarevos, Huku Hivos, Rajatėos ir Tuamotu karalystės.
Euopiečiai pirmą kartą regione pasirodė XVI a. 1521 m. Ferdinandas Magelanas praplaukė Puka Puka salą Tuamotu salyne.Geo. Collingridge (1903). "Who Discovered Tahiti? ". Journal of the Polynesian Society. 12 (3): 184–186. Vėliau vis nauji keliautojai lankydavosi atskiruose salynuose. 1767 m. britų keliautojas Samuel Wallis buvo pirmasis europietis išsilaipinęs Taityje.

Nors susidūrimai su europiečiais buvo dalinai taikūs, pastarieji atnešė ligas, tokias kaip raupai ir tymai, kuriems vietos gyventojai neturėjo imuniteto. Nuo XVIII a. pabaigos iki XX a. šios ligos siaubė vietos bendruomenes, drastiškai sumažindamos gyventojų skaičių, kartais ir dešimtimis kartų. Kadaise klestėjusios visuomenės sumenko, gyvenvietės apleistos.

Nuo XVIII a. pabaigos salas kolonizuoti bandė kelios valsybės, tarp kurių buvo Ispanija, Britų Imperija ir JAV. Tačiau galiausiai tai padarė Prancūzija. XIX a. pradžioje čia atvyko pirmieji katalikų misionieriai. Vėliau Prancūzija pasinaudodama vietos monarchijų kivirčais ir įpėdinystės karais, sugebėjo paversti Taičio karalystę savo protektoratu.Ganse, Alexander. „History of French Polynesia, 1797 to 1889“ Iki XIX a. pabaigos, karų, sutarčių ir kitų priemonių pagalba Prancūzija savo kolonija pavertė visus salynus.Matt K. Matsuda (2005). „Society Islands: Tahitian Archives“. Empire of Love: Histories of France and the Pacific. Oxford University Press. pp. 91–112. ISBN 0-19-516294-3.

1903 m. kolonija pavadinta Prancūzų nausėdijos Okeanijoje ().Ganse, Alexander. „History of French Polynesia, 1889 to 1918“. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, dalis polineziečių dalyvavo kare Prancūzijos pusėje. Po karo 1946 m. polineziečiai pripažinti Prancūzijos piliečiais, o kolonija įgijo Prancūzijos užjūrio teritorijos () statusą. 1958 m. ji pervardinta Prancūzijos Polinezija ().

1974 m. Prancūzija pradėjo branduolinius bandymus Tuamotu salyno Moruroa atole.Ganse, Alexander. „History of Polynesia, 1939 to 1977“. Tačiau 1995 m. kilo protestai, ir prancūzai buvo priversti nutraukti bandymus.Whitney, Craig R (30 January 1996). „France Ending Nuclear Tests That Caused Broad Protests“. The New York Times..

2003 m. įgijo Prancūzijos užjūrio bendrijos statusą, o 2013 m. įtraukta į Jungtinių Tautų Nesavivaldžių teritorijų sąrašą, kas leistų ateityje surengti referendumą dėl nepriklausomybės.Reeves, Rachel; Hunt, Luke (10 October 2012). „French Polynesia Battles for Independence“. The Diplomat.

 Geografija 

Prancūzijos Polinezijos salos užima 4167 km² sausumos plotą ir 2,5 mln. km² vandenyno ploto. Sudaro pagrindinės 4 salų grupės: Visuomenės salos (tarp jų Taitis), Markizų salos, Tuamotu salos ir Tubuajo salos.

Svarbesnės salos: Taitis, Bora Bora, Hiva Oa, Huahine, Maiao, Maupiti, Mehetia, Murea, Nuku Hiva, Raiatea, Tahaa, Tetiaroa, Tubuai ir Tupai. Salos koralinės ir vulkaninės kilmės; padengtos tropiniais miškais.

Aukščiausia vieta – Orohena k. (2241 m; Taityje). Klimatas šiltas ir drėgnas. Nereti uraganai.

 Politinė sistema 
Prancūzijos Polinezija – parlamentinė, demokratiška Prancūzijos užjūrio bendruomenė (collectivité d’outre-mer). Vyriausybės galva – Prancūzijos Polinezijos prezidentas. Vyriausybei priklauso vykdomoji valdžia. Įstatymų leidyba priklauso tiek vyriausybei, tiek Prancūzijos Polinezijos Asamblėjai.

 Administracinis suskirstymas 

Prancūzijos Polinezija padalinta į 5 padalinius (), kurie dalinami į komunas:
 Priešvėjinės salos
 Pavėjinės salos
 Markizų salos
 Pietinės salos
 Tuamotu-Gambijė salos

 Ekonomika 

Prancūzijos Polinezija turi gerai išvystytą ekonomiką, tačiau ši yra priklausoma nuo Prancūzijos. Ekonomika labiausiai išvystyta didžiosiose salose (Taityje, Bora Boroje). Svarbiausia ūkio šaka – turizmas. Salose auginami kokosai, vanilė, vaisiai, daržovės. Medienos apdirbimas, kobalto gavyba. Žvejyba. Salos taip pat garsėja juodaisiais Taičio perlais.

 Gyventojai 

2002 metais salose gyveno 245,4 tūkst. gyventojų. 83 % iš jų polineziečiai (kurie skirstosi į 5 etnines grupes), 12 % baltieji (daugiausia prancūzų kilmės), 5 % išeiviai iš Rytų Azijos (daugiausia kinai).

Net 69 % Prancūzijos Polinezijos gyventojų gyvena Taityje. Vidutinė gyvenimo trukmė – 76,1 m. Raštingumas siekia 98 %. 54 % – protestantai, 30 % – Romos katalikai, likusieji – ateistai ir kitų religijų išpažinėjai.

 Kultūra 
Prancūzijos Polinezijai būdinga polinezietiška kultūra: krikščionybė susipynusi su vietinėmis religijomis (nuošalesnėse salose vis dar yra išlikusių tabu, vietinių dievų kultas), muzikoje ir šokiuose ryškūs jūros, religijos motyvai. Viso salyno kultūra įvairialypė: išskiriamos taitiečių, markiziečių, tuamotu, magarevų ir tubuajų kultūros.

Prancūzijos Polinezijoje yra du pasaulio paveldo objektai. Taputapuateos maraė 2017 m. pripažinta kaip svarbi ikikolonijinė archeologinė vietovė ir polineziečių kulto vieta.Taputapuātea Markizo salos 2024 m. tapo mišraus pasaulio paveldo objektu dėl kraštovaizdžio grožio, biologinės įvairovės ir markiziečių istoriją liudijančio archeologinio paveldo.Te Henua Enata – The Marquesas Islands

 Šaltiniai 

 Nuorodos 

 Vyriausybė 
 Prezidentūra
 Administracinis skirstymas 
 Turizmas 
 Pranc. Polinezijos universitetas
 Taičio nuotraukos