Kalbotyra

Kalbotyra, arba lingvistika – bendras mokslų, tiriančių natūraliąsias kalbas, pavadinimas. Kai kurie mokslininkai kalbotyrą laiko semiotikos mokslo dalimi. Mokslininkas, besidarbuojantis kalbotyros srityje, vadinamas kalbininku.

Su bendrąja kalbotyra susijusi taikomoji kalbotyra, kuriai rūpi praktinis kalbos panaudojimas įvairiose gyvenimo srityse.

 Kalbos funkcijos 
Pirminės kalbos funkcijos:
 Komunikacinė – būti žmonių tarpusavio bendravimo, sužinojimo priemone. Kalba suteikia galimybę kiekvienam tam tikros visuomenės nariui perteikti kitam informaciją, susijusią tiek su buitiniu gyvenimu, tiek su mokslu, mokymusi, profesija, kultūrine ir bet kokia kita veikla.
 Ekspresinė – leidžia realizuoti žmogui norą išsakyti kitam savo mintis, jausmus, išgyvenimus, pasidalyti savo patyrimu, idėjomis sumanymais. Funkcija išryškėja, kai žmoguje susikaupia naujų idėjų, kai jis ilgesnį laiką būna vienišas, depresijos ar džiaugsmo apimtas.
 Kogitacinė arba mąstomoji – su kalba, kaip tam tikra specifinių ženklų sistema, žmonės formuoja savo mintis ne tik bendravimo procese, bet ir įvairiapusėje savo materialinėje bei dvasinėje veikloje.
 Gnoseologinė arba pažintinė – padeda pažinti žmogaus tikrovę, perduoti iš kartos į kartą patyrimą, žinias, mokslo ir kultūros laimėjimus.
 Nominatyvinė arba įvardijamoji – kalbos žodžiais pavadinami, įvardijami daiktai, reiškiniai, sąvokos.

Antrinės kalbos funkcijos:
 Estetinė – ryškiausiai atsiskleidžia tautosakoje ir beletristiniuose raštuose, kuriant meninius vaizdus.
 Reprezentacinė – esmę sudaro tai, kad kalboje atsispindi tam tikros visuomenės ar tautos gyvenimas, materiali ir dvasinė kultūra. Ji parodo tikrovę, tikrovės atkūrimą ir ryšį su pasauliu.

 Klasikinė kalbotyra 

 Kalbotyros šakos 
 Istorinė kalbotyra arba diachroninė kalbotyra – tiria kalbos istoriją, jos atsiradimą, vystymąsi, keitimąsi, plėtrą, išplitimą pasaulyje bei išlikusį ir buvusį dialektų, kalbų, kalbų grupių bei jų šeimų giminingumą, kalbos reiškinių raidą. Tiria žodžių kilmės bei jų raidos problemas fono-semantinių bendrybių nustatymo plotmėje (lingvistinė etimologija), taip pat kalbos struktūrų kaitą bei bendrybes ir sąryšius įvairiose kalbose, jų grupėse ir jų šeimose.
 Lyginamoji kalbotyra – tiria giminiškų kalbų faktus ir jų santykius.
 Sinchrononė kalbotyra – tiria tam tikro laikotarpio kalbos sistemą
 Struktūrinė kalbotyra – tiria kalbos sandarą sudarančių elementų sisteminius santykius.
 Etnolingvistika – tiria tautos, jos kultūros ir papročių santykius su kalba.
 Sociolingvistika – tiria visuomenės gyvenimo įtaką kalbai ir kalbos sąsają su visuomene.
 Akcentologija arba kirčiavimas – tiria kirtį ir intonaciją.
 Dialektologija – tiria kalbos tarmes, jų susidarymą ir raidą.
 Fonetika – tiria kalbos garsų sistemą, jų susidarymą ir akustines ypatybes.
 Gramatika – tiria žodžių, jų junginių ir sakinių gramatinę sandarą. Ją sudaro dvi atšakos:
 Morfologija – jos objektas – žodžių sudėtis ir formos, žodžių daryba ir žodžių kaityba.
 Sintaksė – nagrinėja sakinių ir žodžių junginių sandarą.
 Leksikologija – tiria žodžius, t. y. kalbos žodyną.
 Stilistika – tiria kalbos stilių. Stilistika domisi įvairiais kalbos raiškos savitumais ir funkciniais kalbos stiliais.

 Klasikinės kalbotyros kūrėjai 
 Jakobas Grimas (1785–1863)
 Rasmusas Raskas (1787–1832)
 Francas Bopas (1791–1867)
 Augustas Šleicheris (1821–1868)
 Johanesas Šmitas (1843–1901)
 Karlas Brugmanas (1848–1919)
 Ferdinandas de Sosiūras (1857–1913)
 Antuanas Mejė (1866–1936)

 Žinomi pasaulyje Lietuvos baltistai 
Baltistika – klasikinės kalbotyros atšaka, tirianti baltų kalbas.

 Kazimieras Būga
 Jonas Kazlauskas
 Vytautas Mažiulis
 Zigmas Zinkevičius

 Šiuolaikinė kalbotyra 
XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje kalbotyra, buvusi gana statine, aprašomąja mokslo sritimi, ėmė sparčiai vystytis, nuo tradicinių kalbotyros sričių atsiskyrė kelios naujos, tiriančios sociologinius, prasminius, loginius ir kitus kalbos aspektus. Tikrą šio mokslo perversmą inicijavo šveicarų mokslininko Ferdinand de Saussure darbai, tyrę bazines kalbos, kaip mokslo, sąvokas ir padėję pamatą struktūrinei lingvistikai, kuri iki šiol supriešinama su tradicine aprašomąja kalbotyra. Didelę įtaką naujų krypčių atsiradimui padarė psichologų (S. Freud, C. G. Jung), matematikų (C. S. Pierce ir kiti) darbai.

Šiuolaikinė struktūrinė lingvistika paremta daugiausiai semantinėmis ir semiotinėmis teorijomis, sudaro mokslinį pagrindą visų kitų mokslo teorijų kūrimui (metateorija, metakalba), sudaro atskiras matematikos (Matematinė lingvistika) ir psichologijos mokslų sritis, yra neatsiejama nuo filosofijos, informatikos ir logikos mokslų. Modernioji lingvistika išplečia kalbos sąvoką, tirdama ne tik šnekamąsias, bet ir dirbtines (kompiuterių), vaizduojamąsias (teatro, architektūros ir pan.) kalbas, pačių kalbų kūrimo metodus, ženklų sistemas, ir pan. Tiriama ne tik žodžių, bet ir sakinių ir ištisų tekstų prasmė bei sąveika.

 Kai kurie žymesni moderniosios lingvistikos atstovai 
 Noam Chomsky
 Umberto Eco
 Algirdas Julius Greimas
 Louis Hjelmslev
 Roman Jakobson
 Charles Sanders Pierce
 Steven Pinker
 Ferdinand de Saussure
 Claude Levi-Strauss
 Charles Williams Morris
 Ghil'ad Zuckermann

 Lietuvoje struktūrinei lingvistikai atstovaujantys mokslininkai 
 Bronys Savukynas
 Rolandas Pavilionis
 Algirdas Budrevičius

 Taip pat skaitykite 
 Kalbų šeimos
 Mirusi kalba

 Nuorodos 
 Semiotikos pagrindai 
 Lietuvių kalbos morfologinės analizės programos pavyzdys