Romanų kalbos

upright=1.59|thumb|Romanų kalbų paplitimas:

Romanų kalbos – indoeuropiečių kalbų šeimos italikų kalbų pogrupis. Šios kalbos išsivystė iš šnekamosios lotynų kalbos, vartotos kasdieniame gyvenime Romos provincijose (vadinamosios liaudies lotynų kalbos). Šiomis kalbomis kalbama daugiausia buvusios Romos imperijos vakaruose (rytuose buvo labiau paplitusi graikų kalba, o pietuose, po musulmonų nukariavimų įsigalėjo arabų kalba). Po plataus masto kolonizacijos prasidėjusios po XV–XVII a. didžiųjų geografinių atradimų (kolonializmas) romanų kalbos pradėtos vartoti Amerikoje (plačiausiai lotynų Amerikoje, kiek mažiau Šiaurės Amerikoje, kur anglų kalba išstūmė iki tol naudotas prancūzų, ispanų kalbas, tačiau oficialiai tebenaudojama Kvebeko provincijoje ir vis plačiau JAV imigruojant lotynoamerikiečiams) bei Afrikoje. Šiuo metu jas vartoja daugiau nei 900 milijonų žmonių.Romanų kalbos. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-07-29.M. Paul Lewis, "Summary by language size", Ethnologue: Languages of the World, Sixteenth Edition.

Romanų kalbos skirstomos į dvi grupes – rytų ir vakarų. Vakarinių romanų grupę sudaro 3 pogrupiai: iberų-romanų (ispanų, portugalų, katalonų (kai kurie lingvistai ją priskiria galų-romanų pogrupiui), galų-romanų (prancūzų, oksitanų, frankoprovansalų), italų-romanų (italų, retoromanų (ir ladinų), sardų (laikoma archajiškiausia romanų kalba), išnykusi dalmatų kalba (kai kurie lingvistai ją priskiria rytų romanų kalbų grupei.) O rytinių romanų grupei priklauso rumunų (dakų-rumunų), arumunų, meglenorumunų, istrorumunų kalbos.

 Klasifikacija 

350px|thumb|Romanų kalbų šakos

Detalesnė romanų kalbų ir tarmių klasifikacija (iš vakarų į rytus):Ethnologue informacija

 Iberų–romanų kalbos:
 Portugalų – galisų
 Portugalų kalba
 Galisų kalba
 Astūrijos-Leono
 Astūrų kalba
 Mirandiečių kalba (vartojama šiaurės Portugalijoje)
 Estremadūriečių kalba
 Ispanų kalba
 Ladino kalba (Ispanijos žydų kalba)
 Aragoniečių kalba
 Mozarabų kalba (išnyko XV amžiuje)
 Katalonų kalba
 Galų–romanų kalbos:
 Oksitanų kalba (kitaip – langue d’oc)
 Gaskonų
 Limuzeno
 Overnės
 Langedoko
 Provansalų
 Frankoprovansalų kalba
 Prancūzų kalba ir jai artimos kitos langues d’oïl kalbos:
 Pikardų kalba
 Valonų kalba
 Normanų kalba
 Gallo
 Franš Kontės
 Šampanės
 Puatu
 Burgundijos
 Lotaringijos
 Italų-romanų kalbos:
 Italų kalba ir jai artimos kalbos:
 Galų–italų kalbos
 pjemontiečių
 Ligūrų
 Lombardų
 Emiliečių–romaniečių
 Venetų
 Neapoliečių kalba
 Siciliečių kalba
 Korsikiečių kalba (artima Toskanos tarmei su Ligūrijos tarmės bruožais)
 Retoromanų kalbos
 Romanšių kalba (dažnai vadinama retoromanų kalba; vartojama Šveicarijoje)
 Ladynų kalba (vartojama Italijoje)
 Friulų kalba (vartojama Italijoje)
 Sardų kalba
 Dalmatų kalba (išnykusi)
 Rytų romanų kalbos:
 Rumunų kalba
 Arumunų kalba
 Meglenorumunų kalba
 Istrorumunų kalba

 Ypatumai 

Lotyniški bruožai labai gerai matyti romanų kalbų leksikoje ir gramatikoje. Leksikos santykį galime nustatyti, lygindami: lotynų mater, frater, fllia, causa, natūra, terra, patria, memoria, labor, amor, nomen, tempus, libertas, animal, aurum, longus, hūmanus, grandis, brevis, ūtilis, mobilis, tantus, talis, centum, mille, vincere, sentire, su tos pačios šaknies atitinkamais prancūzų mère, frère, fille, cause, nature, terre, patrie, mémoire, labeur, amour, nom, temps, liberté, animal, or, long, humain, grand, bref, utile, mobile, tant, tel, cent, mille, vaincre, sentir. Aiškus ryšys matyti gramatikoje. Iš pagrindinių lotynų veiksmažodžio formų išsirutuliojo pagrindinės prancūzų veiksmažodžio formos, plg. lotynų mittere, dicere su prancūzų mettre, dire, lotynų misi, dixi su prancūzų je mis, je dis, lotynų missum, dictum su prancūzų mis, dit. Dėsningai atliepia bendraties galūnės: lotynų II asmenuotės „-ere” virto prancūzų „-oir” (valere – valoir, dėbere – devoir, habere – avoir), I asmenuotės „-are” virto prancūzų „-er” (parare – parer, portare – porter, cūrare – eurer), III asmenuotės „-ere” virto prancūzų „-re” (fundere – fondre, rumpere – rompre), IV asmenuotės „-ire” virto prancūzų „-ir” (dormire – dormir, finire – finir, sentire – sentir). Romanų kalbų (plg. prancūzų kalbos) laikų derinimo ir sekos dėsniai, dalyvių ir bendračių konstrukcijos ir daug kitų sintaksinių reiškinių kūrėsi lotynų sintaksės pagrindu. Tačiau esama ir esminių, skirtumų, iš kurių svarbiausias: lotynų kalba buvo sintetinio, o romanų kalbos jau analitinio tipo. Antra vertus, romanų kalbose pastebimos tolesnės gramatinės raidos tendencijos, pradėjusios reikštis jau liaudies lotynų kalboje. Mat klasikinės lotynų kalbos sintetinis tipas liaudies lotynų kalboje pradėjo pereiti į analitinį. Vietoj 5 linksniuočių liko tik 3, vietoj 6 linksnių – tik 2, būdvardžių laipsniai ir veiksmažodžių asmenys pradėti reikšti aprašomosiomis konstrukcijomis – analitinėmis formomis. Kito fonetinė sistema, išnyko „h”, žodžio galo „m”, tarp balsių „b” virto „v”, tarp balsių „c”, „p”, „t” – suskardėjo, nekirčiuotų skiemenų balsiai susilpnėjo arba visai išnyko ir pan.

 Šaltiniai