Karaliaučius

Karaliaučius (, nuo 1946 m. Kaliningradas, ) – miestas Rusijos vakaruose, uostamiestis prie Baltijos jūros, išsidėstęs Priegliaus žiotyse prie Aistmarių. Kaliningrado srites centras. Karaliaučiaus geležinkelio stotis, geležinkelio mazgas. Išvystyta transporto pramonė (laivų statyba, vagonų ir automobilių gamyba), naftos pramonė, turizmas. Yra Kaliningrado zoologijos sodas, Kaliningrado gintaro muziejus, Pasaulinio vandenyno muziejus, istorijos ir meno muziejus, meno galerija, dramos teatras, Karaliaučiaus katedra.


 Etimologija 

Karaliaučiaus vietoje iki XIII a. buvo sembų gyvenvietė pavadinimu Tvanksta, Tvankstė, Tvangystė (). Ši sembų gyvenvietė pirmąkart paminėta I amžiuje Tacito. Kryžiuočių metraštininkas Petras Dusburgietis rašė, kad Tuwangste pavadinta nuo ten buvusio Tvangystės miško. Mikalojus iš Jerošino, P. Dusburgiečio kronikos vertėjas iš lotynų į vokiečių kalbą, rašė Twangste. Kalbininkas Antanas Salys manė, kad sembai šį vardą bus tarę Tvanksta. Etimologiškai jis sietinas su lietuvišku žodžiu tvanka („tvenkinys“).

1254 m. sausį Kryžiuočių ordinas sugriovė gyvenvietę ir 1255 m. pastatė pilį, kuriai suteikė pavadinimą Königsberg („karaliaus kalva“, ). Taip ji pavadinta Bohemijos (Čekijos) karalystės karaliaus Otokaro II, dalyvavusio Kryžiuočių ordino žygyje į Sembą, garbei. Aplinkui Karaliaučiaus pilį ėmė kurtis gyvenvietė, kuri ir davė pradžią Karaliaučiui. Nuo to laiko iki 1946 m. pilis, o vėliau ir miestas oficialiai vadintas Königsberg arba Königsberg in Preußen. Nuo XVI a. lietuviška miesto vardo forma Karaliaučia, Karaliaučiai, Karaliaučius buvo vartojama Didžiosios ir Mažosios Lietuvos raštijoje, XIX–XX a. nusistovėjo Karaliaučius.

1945 m. liepos 17 d. – rugpjūčio 2 d. karą pralaimėjusios Vokietijos mieste Potsdame vyko nugalėtojų – Tarybų Sąjungos, Jungtinių Amerikos Valstijų, ir Didžiosios Britanijos vadovų Potsdamo konferencija. Svarstyti pokario Europos ir Vokietijos ateities klausimai. Numatyta, kad Vokietiją užims Tarybų Sąjungos, JAV, Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos kariuomenės, o jų kariuomenės vadai sudarys atskirą administraciją, kuri demilitarizuos nugalėtąją Vokietiją. Numatyta nustatyti naują Vokietijos–Lenkijos sieną palei Oderį ir Neisę. Tarybų Sąjungai iki galutinės taikos sudarymo pavesta administruoti buvusią Rytų Prūsijos teritoriją tarp Nemuno žemupio ir Priegliaus su Karaliaučiumi.Vytautas Šilas, Kaliningrado sritis, Mažosios Lietuvos enciklopediija. Nuoroda tikrinta 2022-02-01.

Dabartinis oficialus rusiškas pavadinimas Kaliningradas suteiktas TSRS aneksavus šiaurinę Rytų Prūsijos dalį. Jis suteiktas 1946 m. liepos 4 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos įsaku – taip buvo įamžintas prieš mėnesį (birželio 3 d.) miręs TSRS valstybės veikėją Michailas Kalininas (1875–1946).

 Miesto dalys 

Kaliningradas dalijamas į tris dalis (administracinius rajonus):
 Centrinis rajonas (),
 Leningrado rajonas (),
 Maskvos rajonas ().

Iki užeinant sovietams pagrindiniai miesto rajonai buvo Karaliaučiaus senamiestis (tarp pilies tvenkinio ir Priegliaus upės), Šteindamas (į šiaurės vakarus nuo senamiesčio), Tragheimas (į šiaurę nuo senamiesčio), Lyvenikė (arba Lėbenichtas, į rytus nuo senamiesčio), Zakheimas (į pietryčius nuo senamiesčio, už Lyvenikės), Knypava (į pietus nuo senamiesčio esanti sala), Karaliaučiaus priemiestis (į pietus nuo Knypavos).

 Istorija 

Istorinių laikų Karaliaučius turi tris labai skirtingus vystymosi etapus – sembiškąjį (prūsiškąjį), teutoniškąjį (vokiškąjį) ir tarybinį (rusiškąjį).

 Sembiškasis laikotarpis 

Sembiškasis arba prūsiškasis gyvenvietės laikotarpis tęsėsi iki 1254 m. Dabartinio miesto teritorijoje stovėjo prūsų genties sembų pilaitė ir vietovė vadinosi Tvanksta (Tvangstė, Tvangystė). 1254 m. Vokiečių ordino kryžiuočiai su kryžininkais, kuriems vadovavo Bohemijos karalius Pšemislas Otokaras II, užkariavo prūsų žemę Sembą ir sugriautos Tvankstos pilaitės vietoje pastatė medinę pilį.

 Vokiškasis laikotarpis 

Teutoniškasis, arba vokiškasis, miesto laikotarpis tęsėsi tarp 1255 m. ir 1945 m. balandžio 10 d.

Vokiečių ordino pilis pastatyta 1255 m. buvusios sembų gyvenvietės Tvankstos vietoje. Šalia pilies susikūrė trys miestai, turintys savivaldą – Altstadt (Senamiestis), Löbenicht (Lyvenikė) ir Kneiphof (Knypava), kurie į vieną miestą sujungti tik 1724 m. Frydricho Vilhelmo I aktu – iki to laiko Karaliaučiumi vadinta tik Karaliaučiaus pilis ir gretima teritorija. Karaliaučius tapo Sembos vyskupystės, vienos iš keturių Prūsijos diecezijų, centru, atskiri miestai buvo įstoję į Hanzos miestų sąjungą. 1544 m. paskutinio Vokiečių ordino magistro ir pirmojo Prūsijos hercogo Albrechto įkurtas tuometinis Albertinos universitetas (nuo 2011 m. – Baltijos federalinis Imanuelio Kanto universitetas) yra pirmasis protestantiškas universitetas šiame Europos regione, kurio steigime didelį vaidmenį suvaidino lietuviai Stanislovas Rapolionis ir Abraomas Kulvietis. 1466 m. Lenkijai prisijungus žemes su Marienburgu (Malborku) ir Olštynu, Karaliaučiaus pilis tapo pagrindine ordino rezidencija.

Po Vokiečių ordino sekuliarizacijos 1525 m. miestas tapo Prūsijos hercogystės, kuri buvo Lenkijos karalystės lenas, sostine. 1534 m. visuomenės ir valstybės reikalams įkurta pilies biblioteka, vėliau sujungta su karališkąja Albrechto biblioteka (pirmąja Mažojoje Lietuvoje), 1827 m. sujungta su universiteto biblioteka. 1701 m. Brandenburgo kurfiurstas Frydrichas III Karaliaučiuje karūnavosi Prūsijos karaliumi Frydrichu I. Nuo 1773 m. buvo Rytų Prūsijos provincijos sostine.

Prieš Antrąjį pasaulinį karą buvo vienas didžiausių regiono miestų 192,76 km² teritorijoje, kurioje 1939 m. buvo 372 164 gyventojai. Miestas pasižymėjo multikultūriškumu, nors jame absoliučią daugumą sudarė vokiečiai, bet gyveno ir prancūzai, škotai, olandai, lenkai, šiek tiek lietuvininkų. Prieš Raudonajai armijai užimant miestą, vietiniai gyventojai masiškai bėgo į Vokietijos gilumą. 1944 m. rugpjūčio 20 ir rugsėjo 2 d. miestą smarkiai subombardavo anglų ir amerikiečių aviacija, sugriauta 70 proc. pastatų. 1945 m. sausio 15 d. prie Karaliaučiaus priartėjo sovietų armija, jos artilerija sugriovė dar 20 proc. pastatų. Balandžio 6 d. prasidėjo Karaliaučiaus šturmas, kurio metu 4 paras kovėsi 130 tūkst. vokiečių ir 137 tūkst. sovietų karių. Balandžio 9 d. vakare miestas kapituliavo.

 Rusiškasis laikotarpis 

Tarybinis arba rusiškasis miesto laikotarpis prasidėjo nuo 1945 m. balandžio 10 d. ir tęsiasi iki šiol.

Antrajam pasauliniam karui einant į pabaigą, 1945 m. balandžio 6 d. TSRS pajėgos pradėjo Karaliaučiaus puolimą. Balandžio 9 d. ginančios nuo sovietų miestą vokiečių karinės pajėgos kapituliavo, o balandžio 10 d. TSRS kariuomenė likvidavo paskutinį pavienių vokiečių pasipriešinimą ir perėmė miesto kontrolę.

Vokietijai galutinai pralaimėjus karą, po kelerių metų mieste likę gyventojai buvo deportuoti į Rytų Vokietiją ar ištremti į tolimus Rusijos regionus.Bronislovas Kuzmickas, Kaimynas Vakaruose – iš Rytų. Prūsijos nebeliko, Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija, 2017-04-15. Nuoroda tikrinta 2022-01-31. Vietoj pabėgusių, išžudytų ir vėliau deportuotų vietinių gyventojų, į miestą pradėjo keltis rusakalbiai iš įvairių TSRS teritorijų, ypač rusai, ir gana daug gudų bei ukrainiečių.

Miestas smarkiai nukentėjo nuo bombardavimų Antrojo pasaulinio karo metu. Po karo miestas savo architektūra, kultūra ir gyventojais labai skyrėsi nuo vokiško miesto, koks buvo iki sovietų ekspansijos. Naikinant istorinį kultūrinį paveldą, – sugriovus europinės reikšmės įvairių kultūrų Senamiestį, Knypavą, Lyvenikę ir gretimus rajonus, – Karaliaučiaus vietoje pastatytas naujas sovietinis miestas su naujomis gatvėmis, standartiniais gyvenamaisiais namais, paminklais Vladimirui Leninui, Michailui Kalininui (jo garbei pervadintas miestas), sovietiniams kariams ir kitiems.Algirdas Matulevičius, Martynas Purvinas, Karaliaučiaus istorija, Visuotinė lietuvių enciklopedija, 2021-09-27. Nuoroda tikrinta 2022-01-31.

1946 m. buvo atstatytas tramvajų tinklas.

 Gyventojai 

 Tautinė sudėtis 
2010 m.
 Rusai – 87,4%;
 Ukrainiečiai – 4,0%;
 Baltarusiai – 3,8%;
 Armėnai – 0,7%;
 Totoriai – 0,5%;
 Lietuviai – 0,5%;
 Vokiečiai – 0,4%;
 Lenkai – 0,3%;
 Kiti – 2,4%.1989 m.:http://demoscope.ru/weekly/2011/0489/analit05.php
 Rusai – 78,5%;
 Baltarusiai – 8,7%;
 Ukrainiečiai – 8,3%;
 Kiti – 4,5%;

 Žymūs žmonės 
 Liudmila Putina (1958–), filologė, buvusi Vladimiro Putino žmona.

 Ekonomika ir susisiekimas 

Karaliaučius yra stambus geležinkelio ir automobilių kelių mazgas. Mieste yra upių ir neužšąlantis jūrų uostas. Iš Maskvos į Karaliaučių tranzitu per Lietuvos ir Gudijos teritoriją kursuoja keleivinis traukinys „Jantar“.

Už 24 km nuo miesto yra tarptautinis Chrabrovo oro uostas su reguliariomis susisiekimo linijomis į Rusiją, Lenkiją ir Šiaurės Europą. Yra reguliari keltų linija su Sankt Peterburgu.

2019 m. atidarytas naujas plaukiojantis suskystintų gamtinių dujų terminalas (panašus kaip ir Klaipėdos SGD) ir požeminių dujų saugykla.

 Sportas 

Mieste žaidžia „FK Baltika Kaliningrad“ futbolo klubas. 2018 m. atidarytas Kaliningrado stadionas, mieste vyko XXI pasaulio futbolo čempionato varžybos.

 Šaltiniai 

 Nuorodos 

 Karaliaučiaus istorijos puslapiai ir istorinis žemėlapis  (Enet.ru)
 Калининград. (Prussia39.ru)

Kategorija:Hanzos miestai
Kategorija:Kaliningrado srities miestai