Genocidas

Genocidas ( – ‘gentis’ +  – ‘žudau’) – sąmoningas ir sistemingas tautinės, etninės, rasinės ar religinės grupės naikinimas. Terminas pirmą kartą pavartotas lenkų teisininko Rafaelio Lemkino. Genocidą teisiškai apibrėžia 1948 m. priimta Genocido konvencija. Genocidas laikomas sunkiausiu nusikaltimu žmoniškumui, įkūnijančiu žmogaus blogį.

Pagal Ženevos konvenciją – planuoti veiksmai, skirti tam tikros tautos arba gyventojų grupės sunaikinimui įgyvendinti, naikinant kultūrą, finansinę ir politinę bazę, sveikatos apsaugą ir t. t., siekiant, kad ta grupė žmonių ilgainiui išnyktų.

Terminą 1943 m. pirmąkart pavartojo Lenkijos žydų mokslininkas Rafaelis Lemkinas, nors nuo seniausių laikų žinomi genocido atvejai. Kaltinimas genocidu yra labai rimtas. Jei taip kaltina kita valstybė, kaltinama valstybė gali kreiptis į Tarptautinį baudžiamąjį teismą, prieš kurį tada gali atsakyti ir neteisingai kaltinantis kaltintojas.

 Termino kilmė 

Terminą „genocidas“ 1941–1943 m. pirmą kartą pavartojo žydų kilmės lenkų teisininkas Rafaelis Lemkinas. Lemkinas sujungė graikišką žodį γένος (genos – „gentis“) ir lotynišką priesagą -caedo („žudau“). 1942 m. pradžioje jis pateikė leidyklai savo veikalo „Ašies valdžia okupuotoje Europoje“ rankraštį, kuris išleistas 1944 m., kai Holokausto mastas ėmė aiškėti už Europos ribų. Lemkino pasiūlymas apėmė daugiau nei vien tik tokių masinių žudynių uždraudimą. Jis vylėsi, kad genocidą draudžiantis įstatymas prisidės prie tolerantiškesnių ir pliuralistinių visuomenių kūrimo. Lemkino požiūris į nacistinės Vokietijos nusikaltimus skyrėsi nuo kito tarptautinės teisės tyrinėtojo Heršo Lauterpachto, kuris pabrėžė būtinybę apsaugoti visus asmenis nepriklausomai nuo to, ar jie persekiojami kaip tam tikros grupės nariai, ar ne.

Pasak Lemkino, pagrindinis genocido apibrėžimas – tai tautos ar etninės grupės sunaikinimas, kai jos nariai persekiojami ne kaip pavieniai asmenys, o kaip tam tikros grupės dalis. Genocido tikslai – politinių ir socialinių institucijų, kultūros, kalbos, tautinės tapatybės, religijos bei ekonominio grupės gyvavimo griovimas. Tai ne atskiri nusikaltimai, bet skirtingi to paties genocido proceso aspektai. Lemkino tautos apibrėžimas buvo pakankamai platus, kad galėtų būti taikomas beveik bet kokiai žmonių bendruomenei, net jei ją jungia tik nereikšminga savybė. Lemkinas genocidą laikė iš esmės kolonijiniu procesu, o vėlesniuose darbuose analizavo kolonijinius genocidus, vykdytus Europos šalių kolonijose, taip pat sovietų ir nacių imperijose. Lemkino supratimu, genocidas reiškė siekį pakeisti aukų tautinę tapatybę vykdytojų tautine tapatybe, todėl toks apibrėžimas buvo daug platesnis nei penkios Genocido konvencijoje išvardytos veikų rūšys. Lemkinas buvo įsitikinęs, kad genocidai vyko nuo pat žmonijos istorijos pradžios, o pastangas jį uždrausti siejo su ispanų kolonializmo kritikais Fransisku de Vitorija ir Bartolomėjumi de Las Kasasu. 1946 m. Lenkijos teismas, nagrinėdamas bylą prieš Artūrą Greiserį, pirmą kartą savo nuosprendyje pavartojo terminą „genocidas“, remdamasis Lemkino apibrėžimu.

 Teisinis reglamentavimas 

 Raida 
Pagal Niurnbergo chartiją, kuria remiantis Tarptautinio karo tribunolo Niurnberge buvo teisiami nugalėtosios Vokietijos vadovai, baudžiamoji atsakomybė už žiaurumo nusikaltimus galėjo būti taikoma tik tuo atveju, jei šie padaryti vykdant neteisėtą agresijos karą. Teismo procesą vykdžiusios valstybės vengė nustatyti teisinę atsakomybę už savo veiksmus prieš savo pačių piliečius.

1946 m. Lemkinas, siekdamas uždrausti genocidą ir taikos metu, pateikė šį pasiūlymą neseniai įkurtoms Jungtinėms Tautoms. Tačiau pasipriešinimas konvencijai buvo didesnis nei jis tikėjosi: dalis valstybių baiminosi, kad jų pačių politika, pvz., elgesys su autochtonais, europiečių kolonializmas, rasinė segregacija Jungtinėse Amerikos Valstijose ar Sovietų Sąjungos tautybių politika, galėtų būti pripažinta genocidu. Prieš priimant konvenciją, įtakingos valstybės – tiek Vakarų šalys, tiek Sovietų Sąjunga – siekė įtvirtinti pakeitimus, kuriais būtų apribotas konvencijos taikymas ir išvengta jos galimo pritaikymo jų pačių veiksmams. Tik kelios buvusios kolonijos turėjo atstovus svarstymuose, o „dauguma valstybių nesiekė užtikrinti teisinės apsaugos savo aukoms – praeities, dabarties ir ateities“.

Galutinis rezultatas reikšmingai skyrėsi nuo Lemkino pradinės genocido sąvokos, o jis tai laikė nesėkme. Lemkino siūlyta antikolonijinė genocido samprata buvo pakeista formuluotėmis, labiau priimtinomis kolonijinėms valstybėms. Dėl Sovietų Sąjungos prieštaravimų į genocido apibrėžimą nebuvo įtrauktas politinių grupių naikinimas. Nors Lemkinas konvencijos priėmimo nuopelnus priskyrė moterų nevyriausybinėms organizacijoms, jos tekste neužsimenama apie priverstinį apvaisinimą, santuoką ar skyrybas. Neįtrauktas ir prievartinis gyventojų perkėlimas, kurį vykdė Sovietų Sąjunga ir jos sąjungininkai, o Vakarų valstybės tam neprieštaravo. Tai paveikė milijonus Vidurio ir Rytų Europos vokiečių.

 Genocido konvencija 

1948 m. gruodžio 9 d., praėjus dvejiems metams po rezoliucijos, kuria genocidas pripažintas tarptautiniu nusikaltimu, priėmimo, rezoliucijos pagrindu Jungtinių Tautų Generalinėje Asamblėjoje priimta Konvencija dėl kelio užkirtimo genocido nusikaltimui ir baudimo už jį. Konvencija įsigaliojo 1951 m. sausio 12 d., kai ją be išlygų ratifikavo 20 valstybių. Joje genocidu laikomi:

... veiksmai, kuriais siekiama visiškai ar iš dalies sunaikinti tautinę, etninę, rasinę ar religinę grupę, tai yra:
(a) tos grupės narių žudymas;
(b) sunkus tos grupės narių kūno ar psichikos žalojimas;
(c) tyčinis gyvenimo sąlygų kūrimas tai grupei siekiant sunaikinti ją ar jos dalį;
(d) priemonių, kuriomis siekiama mažinti tos grupės vaikų gimstamumą, taikymas;
(e) prievartinis tos grupės vaikų perdavimas kitai grupei.

Konkretus „ketinimas sunaikinti“ yra būtinas genocido mens rea elementas. Teismams neretai sudėtinga nustatyti, ką reiškia sunaikinti grupę „kaip tokią“ ir kaip įrodyti reikiamą ketinimą. Teisinė sistema taip pat susiduria su iššūkiais spręsdama, kokios grupės dalies sunaikinimas pažeidžia Genocido konvenciją. Dvi pagrindinės požiūrio į ketinimą kryptys yra: tikslinis požiūris, kai genocido vykdytojas sąmoningai siekia sunaikinti grupę, ir žinojimu pagrįstas požiūris, kai vykdytojas suvokia, kad jo veiksmai lems grupės sunaikinimą. Prokurorams sunkiausia įrodyti būtent ketinimą; kaltinamieji dažnai tvirtina, kad siekė tik pašalinti grupę iš tam tikros teritorijos, o ne ją sunaikinti, arba kad genocidiniai veiksmai buvo šalutinis karinių veiksmų padarinys.

Bandymas vykdyti genocidą, susitarimas jį vykdyti, genocido kurstymas ir bendradarbiavimas vykdant genocidą yra baudžiami. Konvencija nenumato baudžiamojo persekiojimo atgaline data už veiksmus, padarytus iki 1951 m. Konvencijos dalyvės taip pat įpareigotos užkirsti kelią genocidui ir bausti jo vykdytojus. Daugelis valstybių įtraukė genocido nusikaltimą į savo nacionalinę teisę. Konvencijos apibrėžimą be pakeitimų perėmė ad hoc tarptautiniai baudžiamieji tribunolai ir Romos statutas, kuriuo įsteigtas Tarptautinis baudžiamasis teismas (TBT). Laikoma, kad genocido nusikaltimas egzistuoja ir tarptautinėje paprotinėje teisėje, todėl draudžiamas ir valstybėms, neprisijungusioms prie konvencijos.

 Baudžiamieji persekiojimai 
Šaltojo karo metais genocidas dažniausiai buvo aptariamas tik retoriniu lygmeniu, nes abi supervalstybės – Jungtinės Amerikos Valstijos ir Sovietų Sąjunga – jautėsi pažeidžiamos dėl galimų kaltinimų genocidu, todėl vengė viena kitai juos kelti. Nepaisant politinio spaudimo pareikšti kaltinimus dėl „sovietinio genocido“, JAV vyriausybė atsisakė ratifikuoti konvenciją, baimindamasi atsakomųjų kaltinimų. Valdžios institucijos dažnai nebuvo linkusios patraukti baudžiamojon atsakomybėn genocidų vykdytojus, nors kai kurios valstybės įsteigė neteismines tyrimo komisijas.

Tarptautiniai teismai kai kurias žudynes yra pripažinę genocidais, pvz., Ruandos genocidą ir Srebrenicos genocidą.

2010 m. sausį Irako pareigūnas Ali Hasanas al Madžidas (Sadamo Huseino pusbrolis) buvo nuteistas ir pakartas už Irako kurdų genocidą naudojant cheminį ginklą."The Anfal Campaign Against the Kurds". A Middle East Watch Report: Human Rights Watch 1993."Chemical Ali in his own words", Human Rights Watch. Retrieved 24 June 2007 2018 m. Khieu Samphan pripažintas kaltu dėl Kambodžos genocido ir tapo pirmuoju už genocidą nuteistu valstybės vadovu.

Nors plačiai pripažįstama, kad bausmės genocido vykdytojams negali būti proporcingos jų nusikaltimams, teismo procesais dažnai siekiama kitų tikslų, pvz., formuoti visuomenės požiūrį į praeitį.

 Genocido tyrimai 
Genocido tyrimų disciplina susiformavo XX a. 8–9 dešimtmečiais, kai socialiniai mokslai ėmė analizuoti genocido reiškinį. 10 dešimtmetyje, po bosnių genocido, Ruandos genocido ir Kosovo krizės, genocido tyrimai patyrė spartų augimą. Priešingai nei ankstesni tyrinėtojai, kurie laikė savaime suprantamu, kad liberalios ir demokratinės visuomenės mažiau linkusios vykdyti genocidą, vėlesni mokslininkai pabrėžė, kaip vakarietiškos idėjos vedė prie genocido. Europiečių kolonializmo metu vykdyti autochtonų genocidai iš pradžių nebuvo laikomi genocidu. Naujakurių kolonializmo tyrimų pradininkai išryškino šių projektų genocidinę logiką, skatindami permąstyti kolonializmą. Daugelis genocido tyrinėtojų siekia ne tik objektyviai analizuoti genocido reiškinį, bet ir surinkti įžvalgų, kurios galėtų padėti užkirsti kelią būsimiems genocidams.

 Priežastys 

Genocido sampratai didelės įtakos turi Holokaustas, suvokiamas kaip nekaltų žmonių persekiojimas dėl rasės, o ne kažkokių politinių motyvų. Genocidas nėra savitikslis – tai priemonė kitam tikslui pasiekti, kurią vykdytojai dažnai pasirenka, kai kitos priemonės pasirodo neveiksmingos. Dauguma genocidų įvykdomi dėl to, kad jų vykdytojai jaučia egzistencinę grėsmę sau, nors toks įsitikinimas paprastai būna perdėtas ar net visiškai išgalvotas. Grėsmės valdantiesiems sluoksniams, kurios buvo siejamos su genocidu, apima siekius pakeisti režimą – per atentatus, perversmus, revoliucijas ir pilietinius karus.

Dauguma genocidų nėra planuojami iš anksto – jie susiformuoja per laipsnišką radikalizacijos procesą, kuris, aukoms pasipriešinus, perauga į genocidą. Genocido vykdytojai dažnai baiminasi – paprastai be pagrindo – kad, jei patys nesiims žiaurumų, sulauks to paties, ką sukelia savo aukoms. Nepaisant vykdytojų utilitarinių tikslų, ideologiniai veiksniai yra būtini siekiant paaiškinti, kodėl genocidas atrodo priimtinas sprendimas iškilusiai saugumo problemai. Nekombatantai nukenčia dėl kolektyvinės kaltės, kuri priskiriama visai tautai, apibrėžtai pagal rasę, bet persekiojamai dėl tariamos grėsmės saugumui. Kiti genocido motyvai – turto grobimas, žemės nusavinimas ir kerštas.

Karas dažnai laikomas svarbiausiu veiksniu, sudarančiu sąlygas genocidui: suteikiami ginklai, ideologinis pateisinimas, poliarizuojami sąjungininkai ir priešai, sudaroma priedanga smurtui vykdyti. Daugelis genocidų įvykdyti imperialistinės ekspansijos ir valdžios konsolidacijos metu. Nors genocidas dažniausiai vykdomas remiantis iš anksto nustatytomis tapatybės ribomis, jo pasekmė – šių ribų sustiprinimas. Daugelis mokslininkų pabrėžia ideologijos svarbą genocido procese, tačiau nėra bendro sutarimo, kaip būtent ideologija prisideda prie smurto. Kiti tyrėjai genocidą aiškina racionaliais, pragmatiniais motyvais.

 Vykdytojai 
Genocidą dažniausiai vykdo valstybės ir jų įgaliotiniai – elitas, politinės partijos, biurokratai, ginkluotosios pajėgos ir sukarintos organizacijos. Kai genocidas vykdomas atokiose vietovėse, žudynėse dažnai dalyvauja civiliai gyventojai. Valstybės sankcionuotus nusikaltimus neretai slapta vykdo sukarintos grupuotės, nes tai leidžia įtikinamai neigti savo dalyvavimą, kartu didinant bendrininkavimą vykdant nusikaltimus. Genocidą organizuojantys lyderiai paprastai įsitikinę savo veiksmų teisėtumu ir nejaučia kaltės.

Lieka ne iki galo aišku, kaip paprasti asmenys gali įsitraukti į tokio masto smurtą konflikto metu. Genocido vykdytojai (skirtingai nei jo organizatoriai) nėra demografiškai ar psichologiškai neįprasti asmenys.; ; ;  Nors ideologija daro tam tikrą poveikį, genocido vykdytojai retai visiškai ja tiki; jų elgesį labiau lemia paklusnumas, atsakomybės išskaidymas (difuzija) ir konformizmas. Kiti tyrimai rodo, kad ideologinė propaganda nėra itin veiksminga skatinant žmones vykdyti genocidą, o aukų dehumanizacija bei smurtą pateisinančios nacionalistinės ar kitos ideologijos dažnai priimamos jau pradėjus vykdyti nusikaltimus arba jiems įsibėgėjus. Nors dažnai manoma, kad genocido vykdytojai daugiausia yra vyrai, taip pat tyrinėjamas ir moterų vaidmuo vykdant genocidą. Žmonių elgesys dažnai priklauso nuo aplinkybių – asmuo gali nuspręsti nužudyti vieną auką, o kitą išgelbėti. Antropologas Richard Rechtman pabrėžia, kad tokiose situacijose, kai vykdomi žiaurumai kaip genocidas, daugelis žmonių atsisako juose dalyvauti.

 Priemonės 
Veikale „Ašies valdžia okupuotoje Europoje“ Rafaelis Lemkinas išskyrė aštuonias naikinimo priemonių grupes, kurias taikė naciai: politines, socialines, kultūrines, ekonomines, biologines, fizines, religines ir moralines.

Prievartinis perkėlimas yra bendras daugelio genocidų bruožas – aukos dažnai išgabenamos į vietą, kur jas lengviau sunaikinti. Kai kuriais atvejais jos nužudomos perkėlimo vietose arba paliekamos be būtiniausių išgyvenimo priemonių. Dalis žmonių žūsta ir paties perkėlimo metu – pvz., daug armėnų genocido aukų mirė būtent taip. Kultūrinis naikinimas, pvz., Kanados indėnų internatinės mokyklos, dažnai grindžiamas aukų kontrole tam tikroje vietovėje. Kultūros objektų, pvz., religinių pastatų, naikinimas yra įprastas net tuomet, kai pagrindinis genocido metodas nėra kultūrinis. Kultūrinis genocidas (pvz., internatinės mokyklos) ypač paplitęs kolonistų konsolidacijos laikotarpiu.

Vyrai, ypač jauni, neproporcingai dažnai tampa genocido aukomis, nes jų žudymu siekiama palaužti pasipriešinimą. Nors seksualinės prievartos formos – nuo išžaginimo, priverstinio apvaisinimo, priverstinės santuokos, seksualinės vergovės, lyties organų žalojimo iki priverstinės sterilizacijos – gali būti nukreiptos tiek prieš vyrus, tiek prieš moteris, nuo to dažniau nukenčia moterys. Vyrų žudymu ir seksualine prievarta prieš moteris dažnai siekiama sutrikdyti persekiojamos grupės reprodukciją.

Beveik visi genocidai baigiasi jų vykdytojų kariniu pralaimėjimu arba tikslų pasiekimu.

 Reakcijos 

Pagal racionalaus pasirinkimo teoriją, genocido galima būtų išvengti padidinant tokio smurto vykdymo sąnaudas, palyginti su alternatyvomis. Nors veikia nemažai organizacijų, kurios sudaro valstybių, kuriose genocido tikimybė laikoma didele, sąrašus, šių prognozių tikslumas nėra aiškus, o mokslininkai nesutaria dėl įrodymais pagrįstų genocido prevencijos strategijų. Intervencija siekiant užkirsti kelią genocidui dažnai vertinama kaip nesėkminga, nes dauguma valstybių pirmenybę teikia verslo ryšių, prekybos ir diplomatinių santykių palaikymui. Dėl to „įprasti galingi veikėjai ir toliau nebaudžiami naudoja smurtą prieš pažeidžiamas gyventojų grupes“.

Atsakomybė apsaugoti – tai apie 2000 m. susiformavusi doktrina, kuria siekiama suderinti valstybės suverenumo principą su tarptautinės bendruomenės pareiga užkirsti kelią genocidui. Tačiau jos įgyvendinimą dažnai trikdo nesutarimai Jungtinių Tautų Saugumo Taryboje ir politinės valios stoka. Nors karinė intervencija, siekiant sustabdyti genocidą, kai kuriais atvejais padėjo sumažinti smurto mastą, ji išlieka itin ginčytina ir dažniausiai yra neteisėta. Tyrėjas Gregory H. Stanton pastebi, kad nusikaltimų įvardijimas genocidu (užuot juos vadinus, pvz., etniniu valymu) padidina tikimybę, jog bus imtasi veiksmingos intervencijos. Dėl šios priežasties valstybės dažnai vengia pripažinti vykdomus nusikaltimus genocidu.

 Padariniai ir poveikis 
Pasibaigus genocidui dažnai siekiama patraukti jo vykdytojus baudžiamojon atsakomybėn, gauti oficialų pripažinimą, kompensacijas išgyvenusiesiems bei įamžinti įvykius mokslo ir kultūros srityse, pvz., steigiant genocido muziejus. Tačiau, išskyrus Holokausto atvejį, genocido aukos retai sulaukia kokios nors kompensacijos, nors tarptautinė ir nacionalinė teisė suteikia galimybę jos reikalauti. Genocido vykdytojai ir jų rėmėjai dažnai neigia įvykdytus nusikaltimus ir atsisako prisiimti atsakomybę už aukoms padarytą žalą. Nors pastangos užtikrinti teisingumą ir skatinti susitaikymą po genocido yra įprastos, jos dažnai nepakankamos. Genocido poveikis visuomenėms nėra pakankamai ištirtas.

Daugelis kokybinių genocido tyrimų sutelkti į aukų, išgyvenusiųjų ir kitų liudininkų pasakojimus. Genocidą išgyvenusiųjų patirtys dažnai analizuojamos psichologiniu požiūriu, nagrinėjant depresijos, nerimo, šizofrenijos, savižudybių, potrauminio streso sutrikimo ir potrauminio augimo rodiklius. Nors kai kuriuose tyrimuose nustatyta neigiamų pasekmių, kitur neaptikta jokio ryšio su genocido išgyvenimu. Nėra nuoseklių įrodymų, kad genocidą išgyvenusiųjų palikuonys būtų prastesnės sveikatos nei kitų panašių gyventojų grupių atstovai. Dauguma visuomenių geba demografiškai atsigauti po genocido, tačiau tai priklauso nuo jų padėties demografinės raidos pradžioje.

Kadangi genocidas dažnai laikomas sunkiausiu nusikaltimu žmonijai, jis sulaukia didesnio dėmesio nei kiti tarptautinės teisės pažeidimai. Dėl to žiaurumų aukos savo patirtas kančias neretai įvardija kaip genocidą, siekdamos atkreipti tarptautinį dėmesį į savo padėtį ir paskatinti išorinę intervenciją. Nors genocido atmintis dažnai laikoma priemone ugdyti toleranciją ir pagarbą žmogaus teisėms, kaltinimas genocidu dažnai sustiprina nukentėjusių žmonių vienybę – kai kuriais atvejais genocido patirtis tampa tautinės tapatybės dalimi – ir skatina priešiškumą genocidu kaltinamai grupei. Dėl to mažėja susitaikymo galimybės ir didėja pasikartojančio smurto rizika ateityje. Kai kurie genocidai įamžinami memorialais ar muziejais.

 Genocido neigimas 


Genocidas laikomas baisiausiu nusikaltimu (prieš žmoniją, o ne prieš pavienius žmones). Jį vykdžiusios valstybės, vyriausybės būna linkusios neigti šį nusikaltimą ir naudoti terminą masinės žmogžudystės ir pan., nes tuo atveju teisiškai atsakingais tampa pavieniai asmenys, o ne valstybės ar vyriausybės.
Neonacizmo šalininkai teigia, kad Holokaustas – tai žydų propagandinis melas, kad naciai (nacionalsocialistai) uždarinėjo žydus į koncentracijos stovyklas, bandydami apsaugoti nuo žydų tarpe buvusių nusikaltėlių, bet ir koncentracijos stovyklose žydai žudė vieni kitus ir mirė nuo ligų ir t. t.

Turkija neigia armėnų tautos genocidą, teigdama, kad jaunaturkiai gynė civilius turkus nuo armėnų nusikaltėlių, kad armėnai turkų nužudė ne mažiau, nei turkai – armėnų, kad armėnai bandė surengti valstybinį perversmą, suskaidyti Turkiją, kad dauguma jų žuvo kare ir pan.

Klausimai, kvalifikuojant veiką kaip genocidą:
 Ar 1 % tautos fizinį sunaikinimą galima laikyti genocidu?
 Ar galima tarti, kad karas, kurio metu žuvo kelios dešimtys procentų darbingo amžiaus vyrų, buvo genocidas?
 Ar asimiliacinė politika, kurios metu buvo sunaikintas tautos kultūrinis/kalbinis identitetas, tačiau nebuvo didesnio kiekio mirčių, buvo genocidas?
 Ar ilgalaikė (šimtmečius trunkanti) diskriminacija, dėl kurios tam tikra visuomenės grupė sunyksta arba praranda galimybę vystytis, irgi laikytina genocidu?
 Ar politika, dėl kurios didelė dalis gyventojų buvo ištremta arba emigravo, laikytina genocidu?
 Pradedant kuria stadija (naikinimo ar ankstesne) galima kalbėti apie genocidą?

 Istorija 
 Holokausto metais nacių vykdytas žydų tautos genocidas.
 Turkijoje vykdytas armėnų (600–1500 tūkst. nužudytų), asirų (500–750 tūkst. nužudytų) ir graikų (300–600 tūkst. nužudytų) genocidas 1914–1923 (Turkijos vyriausybė neigia, kad tai buvo genocidas).
 Indėnų genocidas.
 Kampučijoje raudonųjų khmerų vykdytas gyventojų genocidas (apie 1,5 mln. aukų).
 Bosnių genocidas, vykdytas Jugoslavijos armijos Serbų Respublikoje 1992–1995 m. Bosnijos karo metu.
 Ruandos genocidas 1994 m. tarp vietinių etninių grupių (nužudyta ~800 tūkst.)
 Holodomoras,  1932–1933 m. badas Ukrainoje.

 Lietuvoje 

Lietuvoje išskiriama keletas periodų, kai viena ar kita dalis gyventojų buvo naikinama, nutautinama ir pan. Ne visi istorikai šiuos periodus vertina vienareikšmiškai, tačiau bent dalis istorikų linkę teigti, kad Lietuvoje buvo šie genocido atvejai:
 Baltų genocidas XIII-XVI a., vykdytas kryžiuočių ir kalavijuočių ordinų.
 Lietuvių asimiliacija, vykdyta 1830–1833 m. ir 1864–1904 m. Rusijos imperijos.
 „Antisovietinių elementų“ genocidas, vykdytas 1939–1954 Sovietų Sąjungos.
 Žydų genocidas – Holokaustas, vykdytas 1941–1945 m. nacistinės Vokietijos.

 Išnašos 

 Šaltiniai 

















































 Nuorodos 
 Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras
 Genocide Watch