כוראופואמה

כוריאופואמה (באנגלית: Choreopoem) היא צורת מבע דרמטית ואמנותית המשלבת שירה, מחול, מוזיקה ושירה ווקאלית. המונח נטבע לראשונה בשנת 1975 על ידי הסופרת והמחזאית האמריקאית נטוזאקי שאנגיי (Ntozake Shange).

בניגוד למחזות זמר מסורתיים או הצגות תיאטרון קונבנציונליות, הכוריאופואמה אינה נשענת בהכרח על עלילה ליניארית או על פיתוח דמויות ריאליסטי, אלא שמה דגש על יצירת תגובה רגשית ואסתטית. הסוגה מאופיינת בטשטוש הגבולות שבין הטקסט הכתוב לבין ההבעה הגופנית, תוך שימוש בתנועה ובשפה לא-מילולית כמרכיבים שווה-ערך למילה הכתובה.

 היסטוריה והתפתחות 
המונח נוצר על ידי נטוזאקי שאנגיי כדי לתאר את יצירתה פורצת הדרך "לנערות צבעוניות ששקלו התאבדות / כשהקשת בענן מספיקה" (For Colored Girls Who Have Considered Suicide / When the Rainbow Is Enuf). שאנגיי ביקשה להתרחק מהמבנים הנרטיביים של הספרות והדרמה המערבית, ושילבה ביצירתה אלמנטים ממסורות סיפור שבעל-פה, מקצבים אפריקאיים, תנועה וג'אז.

הכוריאופואמה מאפשרת ליוצרים לחקור את הקשר בין המצלול והמשמעות של המילה לבין הפיזיות של הגוף, ובכך ליצור חוויה בימתית הוליסטית. סוגים שונים של כוריאופואמות כוללים יצירות יחיד (מונודרמות), יצירות מרובות משתתפים (פולידרמות) ודואטים, כאשר המכנה המשותף הוא השילוב האינהרנטי בין הטקסט לתנועה.

 כוריאופואטיקה 
בישראל, המושג זכה לפיתוח תיאורטי ומעשי תחת השם כוריאופואטיקה (Choreopoetics), כפי שמוצג בעבודתה המחקרית והאמנותית של הכוריאוגרפית והמשוררת אפרת נחמה. גישה זו בוחנת את הזיקה שבין השירה והמחול כמערכות סימנים אסתטיות ומטאפיזיות המשתקפות זו בזו.

 רקע תיאורטי 
הכוריאופואטיקה שואבת השראה, בין היתר, מהגותו של המשורר הסימבוליסט סטפאן מלארמה. מלארמה ראה בסידור המילים על הדף סוג של כוריאוגרפיה, וב"רווחים הלבנים" שבין המילים – מקבילה לשתיקות ולחלל במחול. על פי תפיסה זו:
 הדף כבמה: פריסת הטקסט (כפי שנעשה למשל ביצירתו "הטלת קוביות") מייצרת "מחול טיפוגרפי" המניע את עין הקורא ומכתיב קצב, בדומה לתנועת הרקדן בחלל.
 השירה כפעולה: השירה והמחול נתפסים שניהם כאמנויות של "הווה", המבקשות ליצור "אפקט" אסתטי ורגשי אצל הצופה או הקורא, מעבר למשמעות המילולית הישירה. מלארמה הציע כי על המשורר "לרקוד" את השירה כאקט של הקרבה עצמית כדי לחשוף את האידאה.

 היצירה הכוריאופואטית "גוף גולמי" 
ביצירה "גוף גולמי" (2021), מיישמת נחמה את עקרונות הכוריאופואטיקה. היצירה מפגישה בין טקסט שירי מוקלט לבין גוף נע, תוך שימוש בטכניקות של עיבוי וריקון:
 דינמיקה של עיבוי וריקון: בדומה לכתיבה של מלארמה, המחול נע בין יצירת סמלים עתירי משמעות ("עיבוי") לבין השמטת מילים ויצירת פערים ("ריקון") המזמינים את הצופה להשלים את המשמעות בדמיונו.
 העצמי המינימלי והמרחב: היצירה חוקרת את חוויית "העצמי המינימלי" (Minimal Self) ואת המרחב הפרי-פרסונלי (המרחב המקיף את הגוף). המפגש בין הדימוי המילולי ("החלל הזה הוא ים") לבין התנועה הפיזית מאפשר הרחבה של תפיסת הגוף והמרחב, ומייצר "ממד שלישי" – מרחב ביניים שבו המילה מקבלת איכויות פיזיות והגוף מקבל איכויות פואטיות.

על פי גישת הכוריאופואטיקה, השילוב בין המדיומים מאפשר לצופה ולרקדן חוויה של חירות ו"התגלמות" (Embodiment), שבה הגוף לוקח בעלות על המרחב והזמן באמצעות הדמיון הפואטי.

 ראו גם 
 אפרת נחמה
 מיצג

 הערות שוליים 

קטגוריה:מחול
קטגוריה:שירה
קטגוריה:תיאטרון
קטגוריה:סוגות ספרותיות
קטגוריה:כוריאוגרפיה