פטרוס אלפונסי

פֶּטְרוּס אַלְפוֹנְסִי (בלטינית: Petrus Alphonsi; ) היה רופא, סופר, אסטרונום ופולמוסן ספרדי, שנולד וגדל כיהודי ומאוחר יותר בחייו התנצר ב-1106. הוא ידוע גם פשוט כאלפונסי, וכפדרו אלפונסו או פטר אלפונסי, ונולד בשם משה הספרדי. הוא נולד בספרד המוסלמית, וחי בעיקר באנגליה ובצרפת לאחר המרת דתו.

קורות חיים
שמאל|ממוזער|250px|דיאגרמת השם המפורש והשילוש של פטרוס אלפונסי, שהשפיעה על יואכים מפיורה ועל התפתחות דיאגרמת .
פטרוס אלפונסי נולד בתאריך ובמקום לא ידועים ב בספרד, והתחנך באל-אנדלוס, או ספרד המוסלמית. כפי שתיאר את עצמו, הוא הוטבל בווסקה, בירת ממלכת אראגון, ביום פטרוס הקדוש, 29 ביוני 1106, כשהוא כנראה מתקרב לגיל העמידה; זהו התאריך הברור הראשון שיש לנו בביוגרפיה שלו. הוא אימץ את השם פטרוס אלפונסי (פטרוס של אלפונסו), משום שהסנדק שלו בטבילה היה אלפונסו הראשון, מלך אראגון, והטקס התקיים ביומו של פטרוס.

עד 1116 לכל המאוחר הוא היגר לאנגליה, שם נראה כי נשאר מספר שנים, לפני שעבר לצפון צרפת. תאריך מותו אינו ברור באותה מידה כמו תאריך לידתו. הוא היה מפורסם כסופר עוד בימי חייו, ונותר כך למשך שארית ימי הביניים, עם מעל 160 כתבי יד ששרדו מימי הביניים ומכילים עבודות שלו. הנפוצים ביותר הם ה-"Dialogi contra Iudaeos" ("דיאלוג נגד היהודים"), שיחה דמיונית בין יהודי לנוצרי, ו-"Disciplina Clericalis" ("בית ספר להכשרת הכמורה"), למעשה אוסף של משלים מן המזרח.

פטרוס נולד כיהודי בעת שחי באל-אנדלוס, ולאחר שעלה לגדולה, המיר את דתו לנצרות. סביבה זו העניקה לו ידע מועיל בנצרות, יהדות ואסלאם, שלימים הוכח כשימושי בכתבי הפולמוס שלו. ג'ון טולן ציין בספרו "Petrus Alfonsi and His Medieval Readers" ("פטרוס אלפונסי וקוראיו בימי הביניים'") כי "הטקסטים של אלפונסי התקבלו בהתלהבות – הוא הפך ל-auctor, סמכות לצטט ממנה. הצלחתו נבעה במידה רבה מיכולתו לגשר בין מספר תרבויות: יהודי מן העולם ה[מוסלמי] של אל-אנדלוס". הידע שלו בדתות שונות אלו הוא מה שהופך את אלפונסי לייחודי והסיבה לכך שהוא חיוני למחקר כאשר בוחנים פולמוסים אנטי-יהודיים.

חינוכו של פטרוס הציב אותו באווירה שסיפקה דחף משמעותי להזניקו כאחת הדמויות החשובות ביותר בפולמוסים האנטי-יהודיים. לפי טולן, פטרוס אלפונסי גדל בחברה בטלטלה: מקום של כאוס וחוסר יציבות פוליטית, שבו האסלאם והנצרות הפכו לבעלי השפעה גדולה יותר. הרקע שלו היה ממוקם בנוחות במרכז המחלוקת בין דתות ונסיבות שאפפו את גידולו, וסיפק את המסגרת לפולמוסים שיעצבו את התפיסה של היהדות בימי הביניים.

ב-Dialogus מספר אלפונסי כי הוא נסע לאנגליה כ (תואר בימי הביניים המקביל לדוקטורט) באמנויות חופשיות. הוא שהה שם מספר שנים כרופא החצר של הנרי הראשון, מלך אנגליה (מלך בשנים 1100–1135).

נוכחותו של אלפונסי במערב אנגליה בשנים שלפני תאריך זה עשויה הייתה לתרום לפריחתו של המדע הערבי באזור זה משנות ה-20 של המאה ה-12 ואילך. הוא דן באסטרונומיה עם . פטרוס העביר הלאה את . ייתכן שהם שיתפו פעולה בעבודה על ליקויים.

יצירות
Disciplina Clericalis
פרסומו של אלפונסי נשען בעיקר על אוסף של 33 סיפורים, שחוברו בלטינית בתחילת המאה ה-12. יצירה זו היא אוסף של מעשיות מזרחיות בעלות אופי מוסרני, שתורגמו מערבית. חלק מהמעשיות עליהן התבסס היו סיפורים ששולבו מאוחר יותר בסיפורי אלף לילה ולילה, ובכלל זה מחזור הסיפורים של "משלי סנדבר" (אין לבלבל עם סינדבד המלח) ו"מעשה עטאף". היצירה ביססה מספר דגמים דידקטיים שכותבים אחרים בימי הביניים הלכו בעקבותיהם.

האוסף נהנה מפופולריות יוצאת דופן, והוא מהווה מקרה מעניין בספרות משווה. הוא נקרא  ("בית ספר להכשרת הכמורה"), ולעיתים קרובות נעשה בו שימוש על ידי אנשי כמורה בדרשותיהם, על אף הטון המוסרי המפוקפק של חלק מהסיפורים. היצירה חשובה כמי ששופכת אור על נדידתם של משלים, והיא כמעט הכרחית עבור הסטודנט לפולקלור של ימי הביניים. תרגומים שלה לצרפתית, ספרדית, גרמנית ואנגלית קיימים עד ימינו. בתחילת המאה ה-13, מחבר אנונימי עיבד כמה משפטים ומעשיות מתוך ה"דיסציפלינה קלריקליס" של פטרוס אלפונסי (בסביבות 1110) למשקל אלגי. זה היה המקור ל-"Alphunsus de Arabicis eventibus" ("אלפונסוס על מעשיות ערביות"). ג'וזף ג'ייקובס גילה חלק מהסיפורים בסוף תרגומו של קקסטון למשלי איזופוס, שם שלושה-עשר  (משלים) של "אלפונס" לקוחים למעשה מתוך ה"דיסציפלינה קלריקליס".

מתווה של המעשיות, מאת , מופיע כהקדמה ל-"Early English Metrical Romances" ("רומנסות אנגליות מוקדמות בצורת שירה") של אליס. כמעט כל הסיפורים אומצו בגסטה רומנורום. פרקים 2 ו-3 עובדו לעברית ויצאו לאור תחת הכותרת "ספר חנוך א'". תרגום מוקדם לצרפתית של קטע זה בשפה העברית נעשה לפני 1698 על ידי פיק (Piques), ואוגוסט פישאר פרסם גרסה נוספת בפריז, 1838.  הפיק מהדורה מדעית ב-1827.

Dialogi contra Iudaeos
שמאל|ממוזער|250px|כתב יד בלגי מהמאה ה-13 המציג את הדיאלוג בין היהודי "מויזס" ל"פטרוס" הנוצרי
כמו מומרים רבים בני זמנו, אלפונסי הואשם בחוסר תום לב על ידי הקהילה היהודית, וכדי לְהָזֵם זאת, כמו גם כדי להפגין את קנאותו לאמונתו החדשה, הוא כתב חיבור המתקיף את היהדות ומגן על הנצרות. הוא הפך לאחד הטקסטים פולמוסיים האנטי-יהודיים הנקראים ביותר ושנעשה בהם השימוש הרב בימי הביניים, כפי שמראה טולן. אלפונסי כתב את ה"דיאלוגים" ב-1110; הוא מציג אותם כעימות בין עצמיותו היהודית הקודמת (משה) לבין עצמיותו הנוצרית הנוכחית (פטרוס). הוא מחלק את היצירה לשנים-עשר "דיאלוגים" או פרקים: ארבעת הראשונים תוקפים את היהדות, החמישי תוקף את האסלאם, ושבעת האחרונים מגנים על הנצרות.

עד ל-Dialogi contra Iudaeos ("דיאלוגים נגד היהודים"), שלטה בנצרות המסורת האוגוסטינית, שאפשרה סובלנות יחסית כלפי העם היהודי, ולרוב עד לנקודה זו, ההתקפות על העם היהודי היו מקומיות, וחשוב מכך, לא מאורגנות. לא הייתה ספרות לפני ה-Dialogi של פטרוס אלפונסי שגינתה את היהדות בכללותה. לא היה מסמך שאנשים יכלו להיאחז בו ולהתאגד כנגד העם היהודי.

אלפונסי ניסה להוכיח את הנצרות על ידי הפרכת היהדות. עבור אלפונסי, היה קושי בהוכחת הנצרות מתוך אי-תקפותה של היהדות, מכיוון שעקרונות היסוד של הנצרות מקורם ב. באותה עת, היו שהאמינו שאם פולמוסן מוכיח את ביטול תוקפה המחייב של תורת משה ("הישנה"), אזי ממילא (ipso facto) הוא מוכיח גם את אי-תקפותה של הנצרות. הוא ניסה להימנע מבעיה זו על ידי תיגר על התלמוד והרבנים.

יצירה זו הציגה נקודת מבט מנוגדת לפילוסופיה הנוצרית הקודמת, משום שנוצרים טענו כי היהודים מקיימים את התורה הישנה מתוך עיוורון. פטרוס אלפונסי יזם רעיון שונה לפיו "היהודים אינם הולכים עוד אחר התורה הישנה; הם הולכים אחר תורה חדשה וכופרת, זו של התלמוד". אמונתו של פטרוס הייתה שמנהיגי היהודים מתעים את צאן מרעיתם ביודעין ובמכוון. הוא האמין שהם שיקרו בכוונה תחילה כדי להסתיר את חטאם בהריגת ישו, למרות העובדה שידעו כי הוא בן האלוהים. פטרוס אלפונסי טען גם כי התלמוד נכתב כדי למנוע מהעם היהודי לראות שישו הוא בן האלוהים; הוא כינה את התלמוד "מסכת שקרים" ו"ספר כפירה".

מה שהופך דוקטרינה זו לשונה באופן כה קיצוני מכמה פולמוסים נוצריים קודמים בני הזמן, הוא שהם ניסו להוכיח את תקפות הנצרות על ידי הצבעה על כתובים בתורה הישנה שאישרו כי ישו הוא בן האלוהים. באמונה זו, היהודים תוארו כעם שבסופו של דבר יראה את האמת ויתנצר. התפיסה החדשה של פטרוס טענה שמנהיגי היהודים משקרים במצח נחושה וניסו להסתיר את האמת. תפיסה חדשה זו יצרה סוג חדש של מתח בין נוצרים ויהודים, ואלפונסי השפיע בלי משים על אנטישמים להעלות מחדש את האשמת רצח האל כנגד כל היהודים.

המסורת האוגוסטינית העניקה ליהודים באירופה סובלנות ברחבי המערב הלטיני שלא הייתה מנת חלקן של דתות אחרות. מסורת זו לא שמה דגש על היות היהדות כפירה, אלא הצביעה על העובדה שליהודים תפקיד מכריע בהפצת הנצרות. דוקטרינה זו נכתבה במקור כדי להסביר מדוע יהודים אינם מתנצרים. כיוון שהיהודים היו אלה ששמרו את החוק, נראה היה הגיוני שהם ידעו אם המשיח הגיע, ודבר זה נראה כבעיה בתוך החברה הנוצרית. דניאל לסקר אמר על האידאולוגיה של פטרוס כי "חידושים אלו סימנו את תחילת הסוף של הסובלנות הנוצרית היחסית כלפי יהודים ויהדות בהשראת כתבי אוגוסטינוס". מחברים אחרים לפני פטרוס השתמשו ברטוריקה חריפה יותר; אך לעיתים רחוקות הייתה חריגה כלשהי מהמסורת האוגוסטינית.

שמאל|ממוזער|250px|אלפונסי "היה כנראה הראשון שקישר בין השילוש 'הבלתי ניתן לביטוי' לבין השם המפורש 'הבלתי ניתן לביטוי'".

המסורת האוגוסטינית הניחה כי לאחר שהיהודים ימלאו את ייעודם, הם יתנצרו, אך היהודים בדרך כלל לא התנצרו, ואנשים חיפשו הסבר חדש לכך. אלפונסי ניסה להסביר פער זה בטענה שהיהדות היא מינות (כפירה), ושהמנהיגים היהודים הסתירו את האמת ביודעין. הוא ייחס את טענתו ספציפית לדת ולמנהיגים היהודים, אך לא לעם בכללותו.

עבודתו הפולמוסית של אלפונסי לא העידה על כך שהמאה ה-12 הייתה רוויה באלימות בין דתות, או שרבים מאלה שהצהירו על עצמם כנוצרים ניהלו מסע צלב פעיל נגד היהודים למען המרת דתם. בתקופה זו, המסורת האוגוסטינית נותרה על כנה ונוצרים הניחו שהיהודים פשוט יתקדמו לקראת הפיכתם לנוצרים. במהלך חייו של אלפונסי, עבודתו הכינה את הקרקע וסיפקה את השפה שתאפשר רדיפות מאוחרות יותר, ולא שכתבי הפולמוס שלו היו תולדה של רדיפות יהודים. אף על פי שאלפונסי אולי לא היה האיש שהמיר את דתם של יהודים בכוח, כתביו כן אפשרו לפולמוסנים מאוחרים יותר לבדות טענות נועזות אף יותר לגבי התלמוד, כולל היותו שטני. כתבים ואידיאלים חדשים אלו השפיעו על חשיבתם של רבים אחרים במערב הלטיני לשנים רבות.

ה-Dialogi contra Iudaeos ("דיאלוגים נגד היהודים") של פטרוס אלפונסי לא היה מושג פולמוסי חדש לחלוטין; הוא השתמש באותם טיעונים וציטט את אותן נבואות מהברית הישנה שבהן השתמשו פולמוסנים לפניו. לפני ה-Dialogi contra Iudaeos של אלפונסי, האירופה הלטינית של ימי הביניים ידעה מעט מאוד על האמונות והמנהגים הדתיים של היהודים שחיו בתוך עריה שלה. רוב הנוצרים לא הכירו את תוכן התלמוד, וחלקם אף לא ידעו על קיומו. חוסר ידע זה היווה בעיה עבור נוצרים שניסו להוכיח את עליונות הנצרות על פני היהדות, והם עשו זאת מבלי לדעת אפילו את יסודות היהדות.

מה שהפך את עבודתו של פטרוס אלפונסי לייחודית והעניק לו רמת השפעה שלא הייתה כדוגמתה לאף אחד מהפולמוסנים שקדמו לו, היה הידע שלו ביהדות בשילוב עם התפיסה החדשה שלו כיצד להתייחס אליה. כאמור, הרקע הייחודי של פטרוס העניק לו יתרון מסוים להיות בר-סמכא בתחום הפולמוס. מכיוון שפטרוס הגיע מאיבריה, מקום שבו פולמוסים החלו מתוך דיאלוג ממשי וידע אמיתי על הדתות היריבות, הוא היה מסוגל להביא את הפולמוס האנדלוסי שלו יחד עם הידע ממקור ראשון שלו על היהדות מחוץ לאיבריה אל אירופה הלטינית, ולשנות את מסורת הפולמוס הלטינית.

ה-Dialogi contra Iudaeos ייצג נקודת מפנה לא רק באסטרטגיית הפולמוס, אלא גם בתפיסת היהדות. ב"דיאלוגים", אלפונסי התווכח עם עצמו בתור עצמיותו היהודית הישנה (משה) ועצמיותו הנוצרית המומרת החדשה (פטרוס). מה שהפך אסטרטגיה פולמוסית מסוימת זו למשפיעה כל כך היה היכולת לשלוט בטיעון באופן לגיטימי ללא צורך בצד שני. מכיוון שהוויכוח היה בין יהדות לנצרות, ואלפונסי היה פעם יהודי ואז נוצרי, הוא היה מסוגל לטעון את שני הצדדים בדייקנות. על ידי ויכוח נגד עצמו ב"דיאלוגים", הוא היה מסוגל לקבוע את גבולות הטיעון ללא בעיות בלתי צפויות מצד שני. פטרוס היה יכול לגרום לכל צד לומר את מה שהוא רצה; בשל כך, היצירה הייתה סמכותית, והפכה למסמך הרסני כלפי תפיסת היהודים.

הפולמוסים בין משה לפטרוס נדמו כבעלי נימה ידידותית בקולם, אך הטיעונים שה"דיאלוגים" הציגו היוו דרך חדשה ורדיקלית לתקוף את היהדות. יצירה זו הייתה שלילית הרבה יותר מכל אחת מהיצירות הלטיניות שהושפעו מהמסורת האוגוסטינית. אלפונסי ראה ביהדות כת קונספירטיבית, אנטי-נוצרית. אף על פי שטען שהיהדות אכן מקיימת את התורה הישנה, הוא אמר שזה "רק באופן חלקי, וחלק זה אינו נושא חן בעיני אלוהים". הוא גם קרא תיגר על הרעיון הכללי שהיהודים הרגו את בן האלוהים שלא ביודעין, ואמר שהם הרגו את ישו מתוך קנאה. הוא אמר כי "אלוהים גילה לכוהניהם שהמקדש ייהרס והיהודים יפוזרו כעונש על הצליבה; הכוהנים, מתוך זדון וקנאה, הסתירו התגלות זו מעמם".

זו הייתה סטייה ברורה מהמסורת האוגוסטינית, והיא נחלה הצלחה רק בזכות העמדה הייחודית של פטרוס אלפונסי כמומר יהודי. בגלל הידע שלו בתלמוד וביהדות, שעד אז היה חסר תקדים בקרב פולמוסנים נוצרים, הוא נתן תוקף לעמדתו האנטי-יהודית. ידע זה הפך אותו לסמכות, ואפשר לאנשים להתחיל לפקפק במסורת הסובלנות האוגוסטינית ארוכת השנים, דבר שהיה בעייתי עבור היהודים במישורים רבים ושונים. לא רק שזה הפך לאיום על קהילות יהודיות בכך שיצר מחלוקות חדשות בין יהודים לנוצרים שלא היו קיימות קודם לכן, אלא שיהודים נאלצו גם לחשוש מהאפשרות לאבד את מעמד הסובלנות כלפיהם בעולם הנוצרי. עם יצירות פולמוסיות חדשות אלו עלתה שאלת ייעודו של היהודי. אם עמדתם של היהודים כבר לא עלתה בקנה אחד עם קבלה בעולם הנוצרי, הרי שהם יידחקו לתפקיד חדש, זה של חוסר סובלנות.

טיעונים שונים ב-Dialogi contra Iudaeos
טענתו של אלפונסי שהייתה ההרסנית ביותר ליחסי יהודים-נוצרים הייתה שהיהודים ידעו שישו הוא בן האלוהים ובכל זאת הרגו אותו. ג'ון טולן כתב כי "אלפונסי היה הסופר הלטיני הראשון של פולמוס אנטי-יהודי שטען כי היהודים אשמים ב." בכותרת (titulus) העשירית של ה-Dialogi contra Iudaeos, אלפונסי מצהיר "שישו נצלב ונהרג על ידי היהודים מרצונם החופשי". הוא טען שמנהיגי היהודים הם אנשי מרמה שאין לבטוח בהם, ומכיוון שהוא עצמו היה פעם יהודי שהלך אחר היהדות הרבנית, הוא היה מוסמך לחשוף את תהליך החשיבה שלהם.

כאשר היהודים הואשמו בהריגת בן האלוהים, ניתנו שלוש תשובות בניסיון להצדיק מדוע מעשה זה נעשה. התשובה הראשונה הייתה שהצליבה הייתה הכרחית, לדברי משה, משום שהיא "מילאה את רצונו". הנקודה השנייה שמשה מעלה היא שרבים מאבות אבותיהם של היהודים לא היו חלק מהצליבה וכבר חיו במקומות אחרים בעולם; יהודה הרג את ישו, לא ישראל. הנקודה האחרונה שמשה מעלה היא שליהודים הייתה הזכות להרוג אותו מכיוון שהיה להם משפט צדק על כך שישו היה קוסם. פטרוס משיב בטענות נגד תקפות שבנויות בבירור טוב יותר מנקודותיו של משה. אין זה אומר שטיעוניו של משה לא היו מחושבים היטב; אלא שפטרוס מרכיב טיעון מנוסח טוב יותר. מרגע שמשה הודה כי פטרוס מעלה נקודות תקפות, הוא תהה אפוא מדוע יהודים יהרגו את ישו, הרי היו יהודים רבים שהיו ידועים בחוכמתם. פטרוס אומר אז כי "מכיוון שהם התכחשו לו והרגו אותו מקנאה, זו הסיבה שהם אשמים בפשע כה גדול". הוא אמר שהם החליטו להרוג את ישו "לא כדי למלא את רצונו, אלא מתוך רעל של שנאה וקנאה". פולמוסנים קודמים טענו כי גלות היהודים נבעה מהצליבה, אך מה שהיה חדש הוא הרעיון שלפחות מספר קטן של רבנים ידעו שישו הוא בן האלוהים לפני שהרגו אותו, ושהרבנים גם ידעו שזו הסיבה לכך שהם בגלות.

התקפתו של פטרוס, אף שהיא מכוונת כלפי היהדות, אינה מנסה לקרוא תיגר על העם היהודי; הוא שומר את הפולמוסים שלו לרבנים ולכתבים היהודיים הרבניים. זה מעניין במיוחד כי כתבי הפולמוס מוכיחים שהעם היהודי לא היה כופר ללא תקנה, אלא הוטעה על ידי רבנים קנאים שרצו לשמור על כוחם על היהודים. אם זה היה המצב, אזי הייתה תקווה לנוצרים שהיהודים יוכלו להתנצר.

תפיסה זו של היהודים כמסוגלים להתנצר אם רק "יפקחו עיניהם לאמת" על הרבנים הרמאים לא פגעה ביהודים בעתיד המיידי, אלא פגעה ביהדות כולה על פני תקופה ארוכה. מושגים אלו שהפכו את המסורת האוגוסטינית על פיה, הניחו את הקרקע וסיפקו את השפה שתאפשר לנוצרים לרדוף את היהודים במטרה להמיר את דתם. לטענת הנוצרים, ברגע שהיהודים יגלו את האמת כפי שאלפונסי גילה, הם יתנצרו מכיוון שהאמת מובנת מאליה. אולם, זה לא היה המצב וזה נתן לנוצרים ולפולמוסנים מאוחרים יותר את הדחף לפתח תרבות שתדרוש מעמד חדש עבור היהודים.

כאשר אלפונסי השתמש בתלמוד בטיעוניו, מטרתו הייתה לחשוף אותו כ"נטול השראה אלוהית" והוא עשה זאת על ידי הוכחה שהתלמוד "מנוגד לעובדה לוגית ומדעית". הדרך שבה אלפונסי השתמש בתלמוד הייתה שונה לחלוטין מהדרך שנוצרים בעבר השתמשו בו. בעבר, נוצרים היו רק מעיינים בתלמוד בחיפוש אחר התייחסויות מתסיסות לישו כדי לעורר בוז נוצרי כלפי היהודים. כאשר פטרוס אלפונסי ציטט מהתלמוד, הוא התעלם מכל שפה משמיצה שכזו, והתמקד בהתייחסויות שיסתרו היגיון פילוסופי או עובדה מדעית. הוא הוכיח עובדה פילוסופית בכתבי הפולמוס שלו על ידי דיון כיצד גשמיות האלוהים לא יכולה להתקיים משום שהיא סתרה את התיאוריה האריסטוטלית השלטת, וכי רבני התלמוד ראו פסוקים כגון "ויברא אלוהים את האדם בצלמו" כפשוטם. ב-Dialogi contra Iudaeos תקף פטרוס את המסורת המיסטית הנקראת שיעור קומה. הוא הראה כיצד המדע של ימיו סתר בבירור את הטענה התלמודית בתקווה להכפיש את התוקף של היותה בהשראה אלוהית.

הכותרת (Titulus) החמישית
כפי שצוין קודם לכן, מה שהפך את כתבי הפולמוס של אלפונסי לייחודיים הוא שהוא נולד כיהודי באל-אנדלוס והתנצר. לא רק שהיה לו ידע עצום בנצרות וביהדות, אלא הוא היה בקיא מאוד גם באסלאם. הוא היה הפולמוסן הנוצרי הראשון שהיה בעל ידע מקיף על דת האסלאם. חוקרים איבריים מסוימים, כמו דניאל בלקמן, העלו טיעונים פורצי דרך שעבודתו הפולמוסית של אלפונסי נגד האסלאם לא נועדה בעיקר להפריך אותה, אלא להשתמש באסלאם כאמצעי להפרכת היהדות בעיני נוצרים באמצעות אסוציאציה. אין זו טענה שמטרתו היחידה של אלפונסי בכתבי הפולמוס האסלאמיים הייתה להתנגד ליהדות, אלא שזו הייתה מטרה מרכזית וסמויה.

פטרוס קבע בתחילת הכותרת (titulus) החמישית שהוא בקיא מאוד באסלאם, וברור שהוא רצה שקוראיו ידעו שיש לו את הסמכות לכתוב על האסלאם. מכיוון שלא היו כתבי פולמוס אמיתיים על האסלאם בתקופה זו, היה חשוב להבהיר לקוראיו שיש לו סמכות לכתוב על האסלאם. כדי להשיג זאת, פטרוס אומר ביהירות כה רבה שהוא "אינו פחות משכנע ממה שהיה לו מוחמד עצמו היה נוכח...". ביטחון זה בידע שלו בדת האסלאם מאפשר הזדמנות ל"דיאלוגים" לחולל שינוי בתפיסתם של נוצרים באירופה הלטינית.

הכותרת החמישית ב-Dialogi contra Iudaeos עסקה ספציפית בפולמוסים נגד האסלאם, ומתוך כל שתים-עשרה הכותרות, הכותרת החמישית הייתה היחידה שהזכירה דבר מה על האסלאם. טולן טען שהכותרת החמישית הייתה קצרה יותר ופחות מפותחת מהכותרות האנטי-יהודיות האחרות כי הוא רק ניסה לשכנע יהודי באי-תקפותו של האסלאם; לכן לא היה צורך לפתח כותרת זו במלואה. בלקמן טוען אחרת לגבי הכותרת החמישית, שהיא נכתבה כדי לקשר בין היהדות לאסלאם. העובדה שפטרוס קישר את משה להגנה על דת האסלאם הופכת זאת לטיעון נגד היהדות. פטרוס לא אומר ישירות שזו סיבתו, אך ה"דיאלוגים" נכתבו כדי שנוצרים יקראו בהם, לא יהודים. מסמך זה היה אחד הפולמוסים החשובים ביותר שנכתבו עבור התפיסה הנוצרית את היהדות. ה"דיאלוגים" הציגו את היהדות כמגנה על האסלאם, כך שאם פטרוס היה יכול להראות שהאסלאם אינו תקף, הרי שיכול היה, דרך אסוציאציה, לחשוף את אי-תקפותה של היהדות.

אף על פי שבלקמן מאמין שפטרוס הונע בחלקו לכתוב את ה"דיאלוגים" כדי לעזור להסביר לנוצרים מדוע האסלאם שקרי, אילו באמת רצה לנסח טיעון שלם נגד האסלאם, הוא יכול היה לכתוב חיבור נפרד שכיוון נגד מוסלמי ולא נגד יהודי. נראה מאוד לא הגיוני שפטרוס יכתוב חיבור כה נרחב נגד היהדות, ואז יכתוב את אחת משתים-עשרה הכותרות על האסלאם באמצע ה"דיאלוגים". אם מטרת הכותרת החמישית היא להיות נגד האסלאם, היא אינה חופפת לשום דבר אחר ב"דיאלוגים", והיא ממוקמת באמצע היצירה. אילו כוונתו האמיתית של פטרוס בכותרת החמישית הייתה להוכיח את אי-תקפותו של האסלאם, הוא בוודאי היה כותב פולמוס שונה לחלוטין וכולל בו את הכותרת החמישית.

כאשר משווים בין כתבי הפולמוס היהודיים של אלפונסי לכתבי הפולמוס האסלאמיים, ניתן ללמוד רבות על תפיסתו את כל אחת מהדתות. כתבי הפולמוס של פטרוס נגד היהדות לא התמקדו באופן שבו הדת נוצרה או באנשים שהיו חסידיה המקוריים של הדת, אך בדיוק כך ביקש אלפונסי להשמיץ את האסלאם. הוא השתמש בשיטת התקפה שונה נגד היהדות בכך שקישר בעיני הנוצרים את היהדות לאסלאם.

בתחילת הכותרת החמישית, משה הודה שפטרוס לא מסכים עם היהדות, אך אז רמז שהאסלאם היא דת צודקת, ושהיא עדיפה על פני הנצרות. משה אומר ש"אכן תורתם [דתם] נדיבה. היא מכילה ציוויים רבים הנוגעים לתענוגות החיים הנוכחיים, עובדה שדרכה אהבת האל מוצגת כגדולה ביותר כלפיהם... אם תחקור את הבסיס לדת זו, תגלה שהיא מושתתת על יסוד איתן של היגיון". מה שפטרוס ניסה לעשות כאן הוא לגרום למשה להגן על האסלאם. זה היה חשוב במיוחד כי הוא רצה ליצור אסוציאציה חזקה במוחות קוראיו בין יהדות לאסלאם. מטרתו הייתה ליצור קשר במוחות קוראיו כך שיתפסו את היהדות והאסלאם כפועלות יחד בסינרגיה נגד הנצרות.

אלפונסי מעולם לא טען זאת ישירות, אלא רצה שקוראיו יחשבו שהנצרות נכונה, ושדתות מתנגדות ישתפו פעולה לפני שיודו אי פעם שהנצרות היא הבחירה התקפה. הוא רצה שהקוראים יאמינו שהיהדות מעוניינת רק בהפרכת הנצרות ותגן אפילו על האסלאם במידת הצורך. זו הייתה שיטה יעילה מכיוון שקוראי ה"דיאלוגים" היו נוצרים, והם יניחו שמכיוון שהנצרות נכונה, כל הדתות "השקריות" האחרות ישתפו פעולה למען נפילתה של הנצרות.

על ידי השוואת היהדות לאסלאם, אלפונסי עזר לחזק את טיעונו שהיהדות היא כפירה. כפי שצוין קודם, היהדות נהנתה מהיתרון של המסורת האוגוסטינית, אך על ידי הצבת היהדות באותה רמה עם האסלאם, הוא הפך את היהדות לכפירה ממש כמו האסלאם.

אסוציאציה זו של היהדות לאסלאם אולי לא היוותה גינוי ישיר באותה מידה כמו טענותיו של אלפונסי שהיהדות היא כפירה, אך זה אכן פגע בתפיסת היהדות. מטרתו של אלפונסי הייתה להשפיל את אופיים של הערבים ואת מקורות דת האסלאם כדי לבטלה כחסרת תוקף. פטרוס אמר על הערבים ש"החלק הגדול יותר של הערבים באותה תקופה היו חיילים וחקלאים פשוטים, וכמעט כולם היו עובדי אלילים, פרט לכמה שאימצו את תורת משה בדרך של כפירה...". הוא גם אמר על מוחמד ש"ברגע שהוא הפך מהעני המרוד ביותר לאדם עשיר מאוד בזכות עושר זה, הוא התפרץ ליהירות כזו שהוא ציפה שמלכות הערבים תוצע לו...". רמיזה זו על כך שהערבים הם עובדי אלילים ומוחמד הוא אדם יהיר בשל עושרו, נועדה להפריך את דת האסלאם. פטרוס היה מסוגל לצאת נגד האסלאם בדרך שונה מאשר נגד היהדות, משום שהנצרות אינה מבססת את אמונתה על האסלאם בשום דרך, ולכן התקפה על ההיסטוריה שלו הייתה המשימה הפשוטה ביותר לביצוע. זה נועד להראות לקוראים הנוצרים שאין סיבה להגן על האסלאם, ושכל מי שכן מגן עליו חייב לעשות זאת רק כדי לנסות ולפרק את תוקפה של הנצרות.

אף על פי שלא ניתן להוכיח זאת בראיות אמפיריות, בלקמן מאמין שפטרוס אלפונסי התנצר משום שהאמין באמת ובתמים שזו הבחירה הנכונה וההגיונית ביותר לעשות. סביבתו הצביעה על כך שהמרת דתו הייתה רק תוצר של אופורטוניזם וכאוס, אך כשמתחילים להתעמק ב-Dialogi contra Iudaeos מתברר שהוא האמין עמוקות במה שכתב. פונקנשטיין מסכים ואומר שהוא מאמין שמניעיו של פטרוס לכתיבת ה"דיאלוגים" היו כנים למדי. והוא מאמין שפטרוס הניח שכל היהודים פשוט צריכים לראות את האמת ושהרבנים משקרים מתוך קנאה כדי לשמור את ההמון כפוף להם. הוא ראה את עצמו ביהודים, וכל עוד הם הונהגו על ידי רבנים רמאים, לא הייתה להם סיבה להתנצר. אידיאל רווח זה היה חולשתו הגדולה ביותר כשכתב את ה"דיאלוגים". אף על פי שמסמך זה נכתב עבור נוצרים, הוא התכוון שהוא יעזור לנוצרים להבין מדוע העם היהודי אינו מתנצר. לדברי אלפונסי, כל עוד הרבנים של ימיו נשארו בשלטון, הם היו מסוגלים למנוע מהעם היהודי לראות את האמת. ה"דיאלוגים" של אלפונסי היה החיבור החשוב ביותר בפולמוס לשינוי נקודת המבט של הנוצרים, והוא הניח שעבודתו תוכל להביא להתנצרות היהודים. זה לא היה המצב. אף על פי שהצליח לשנות את הלך הרוח של הנוצרים כלפי היהודים, לא הושגה התוצאה הרצויה של המרת דת, אלא משהו שהוא התנגד לו: רדיפה גדולה יותר של היהודים.

כתב יד מהמאה ה-12 המכיל את היצירה ניתן למצוא בספריית פרקר ההיסטורית בקיימברידג'.

יצירות אחרות
 De dracone (על הדרקון) – יצירה שבה הוא מחשב את תנועות הכוכבים.
 De Astronomia (על האסטרונומיה) – יצירה המכילה רשת אסטרונומית לפי לוחות השנה הערביים, הפרסיים והלטיניים. בעזרתם ובעזרת האצטרולב ניתן היה לגלות בדיוק את מיקומי העלייה של השמש, הירח וחמשת כוכבי הלכת המוכרים.
 Carta a los peripatéticos franceses (מכתב לפריפטטים הצרפתים).

לקריאה נוספת

 Paolo Divizia, Novita per il volgarizzamento della Disciplina Clericalis, Milan: Unicopli, 2007.
 David A. Wacks, Framing Iberia: Maqamat and Frametales in Medieval Spain, Leiden: Brill, 2007. Pp. 17–40.
 Ryan Szpiech, Conversion and Narrative: Reading and Religious Authority in Medieval Polemic, Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2012. pp. 61–90. https://www.upenn.edu/pennpress/book/15053.html
 Petri Alfonsi Dialogus. Kritische Edition mit deutscher Übersetzung. Carmen Cardelle de Hartmann, Darko Senekovic, Thomas Ziegler (eds.), Peter Stotz (transl.), Firenze : SISMEL - Edizioni del Galluzzo 2018. 
 A. HILKA-W. SÖDERHJELM (edd.), Petrus Alfonsi, Disciplina Clericalis, Heidelberg 1911.
The scholar's guide. A translation of the twelfth-century Disciplina Clericalis of Pedro Alfonso, by Joseph Ramon Jones and John Esten Keller, Toronto, Pontifical Institute of Mediaeval Studies, 1969.
 Pietro Alfonsi, "Disciplina clericalis. Sapienza orientale e scuola delle novelle", Cristiano LEONE (ed.), Laura MINERVINI (pref.), Roma: Salerno Editrice, 2010. 
 Cristiano Leone, "Alphunsus de Arabicis eventibus. Studio ed edizione critica", Roma, Accademia Nazionale dei Lincei, 2011 (Atti della Accademia Nazionale dei Lincei. Anno CDVIII - Classe di Scienze morali, storiche e filologiche. Memorie. Serie IX - Volume XXVIII - Fascicolo 2). . 

קישורים חיצוניים

ביאורים

הערות שוליים

ערך זה משלב טקסט מפרסום שנמצא כעת בנחלת הכלל: ג'ורג' אלכסנדר קוהוט (1901). "ALFONSI, PETRUS (called before baptism Moses Sephardi, "the Spaniard")". בתוך: איזידור זינגר ואח' (עורכים). האנציקלופדיה היהודית. כרך 1. ניו יורק: פאנק וונגאלס. עמ' 377.

קטגוריה:רופאים יהודים ספרדים
קטגוריה:רופאים יהודים בימי הביניים
קטגוריה:מתנצרים
קטגוריה:אסטרונומים יהודים
קטגוריה:ממשילי משלים
קטגוריה:נפטרים במאה ה-12
קטגוריה:ילידי המאה ה-11