ג'יימס הולסהאוזר

ג'יימס יוברט הולסהאוזר הבן (באנגלית: .James Eubert Holshouser Jr; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה-68 בשנים 1973–1977. הוא היה הרפובליקני הראשון שנבחר לתפקיד מאז 1896. הולסהאוזר נולד בעיירה בוּן  שבקרוליינה הצפונית, ובתחילה שאף להיות עיתונאי ספורט, אך לבסוף החליט ללמוד משפטים. בעת לימודיו הוא גילה עניין בפוליטיקה, וב-1962 נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, שם הוא התמקד בארגון מחדש של הממשלה ושל המוסדות להשכלה גבוהה, ובחקיקה שנגעה לנגע הסמים. במרץ 1966 היה הולסהאוזר ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית בקרוליינה הצפונית, יצר את הסגל הארגוני הקבוע הראשון שלה, וזכה להכרה ציבורית בעקבות התנגדותו למס על סיגריות.

ב-1972 התמודד הולסהאוזר בבחירות למשרת מושל קרוליינה הצפונית, זכה במועמדות מפלגתו, והביס בהפרש קל את יריבו מהמפלגה הדמוקרטית בבחירות הכלליות. בינואר 1973 הוא הושבע לתפקידו, פיטר רבים מעובדי המדינה כדי לפנות מקום למאות רפובליקנים שלא יכלו לעבוד תחת הממשל הקודם שהיה בשליטה דמוקרטית, מינה את האישה הראשונה למשרה בקבינט המדינתי, ונקט במאות צעדים לקיצוץ בהוצאות. אף על פי שלא הוקנתה להולסהאוזר סמכות וטו, והוא ניצב מול בית המחוקקים שהיה בשליטה דמוקרטית, הוא פיתח יחסי עבודה עם סגן המושל, הדמוקרט ג'ים האנט. יחדיו הם גיבו את תוכנית ההרחבה של המדינה למערכת גני הילדים, ואת החקיקה בתחום איכות הסביבה, אך לא עלה בידם לקדם את אשרור התיקון לשוויון זכויות. הולסהאוזר משל כאיש מרכז פרגמטי, ושליטתו על המנגנון של הרפובליקנים במדינה ספגה חתירה של תומכיו השמרנים של הסנאטור ג'סי הלמס. בינואר 1977 הוא סיים את כהונתו כמושל, עסק בעריכת דין בסאות'רן פיינס , והיה חבר במועצת הנגידים של מערכת האוניברסיטאות של קרוליינה הצפונית עד מותו ב-2013.

ראשית חייו
ג'יימס הולסהאוזר נולד בעיירה בוּן  שבמחוז ואטוגה שבקרוליינה הצפונית, כבנם של ג'יימס יוברט הולסהאוזר האב ושל דסי וירג'יניה נוקס (לבית טרנר) דייוולט הולסהאוזר. אביו היה חבר פעיל במפלגה הרפובליקנית שהשתתף בהתכנסויות המפלגה, שימש כחבר בוועדת הבחירות של קרוליינה הצפונית והיה תובע פדרלי מחוזי בתקופת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר. אימו הייתה חברה רשומה במפלגה הדמוקרטית, אם כי ב-1972 עברה לשורות הרפובליקנים. אנשים במחוז ואטוגה תיארו את משפחת הולסהאוזר כמשפחה שידעה לחיות את החיים הטובים והייתה בעלת עמדה חברתית מכובדת. ג'יימס הצעיר היה ילד חולני, וסבל מאסתמה ומהתקפות תכופות של דלקת ריאות, שמנעו ממנו לגלות עניין בספורט.

ב-1948 החל הולסהאוזר ללמוד בבית הספר התיכון האפאלצ'י. ללא שניצבו מולו מתמודדים נוספים, הוא נבחר כנשיא הבכיר של כיתתו, שימש כעורך עיתון בית הספר והיה חבר באגודת הכבוד הלאומית . ביוני 1952 הוא סיים את לימודיו, והחל ללמוד במכללת דייווידסון, שם הוא הגביר את לימודיו בהיסטוריה. גם שם הוא ערך את עיתון הסטודנטים, כתב את ספר השנה, והיה חבר באחוות סטודנטים, באגודה ספרותית ובמועדון ליחסים בינלאומיים. הוא שקל ברצינות להיות לעיתונאי ספורט, ובמהלך שנת לימודיו האחרונה עבד במדור הספורט של העיתון The Charlotte Observer . בהמשך הבין הולסהאוזר שקריירה בתחום הספורט תתיש אותו, והוא החליט ללכת בעקבות אביו ולהיות לעורך דין. ב-1956 הוא סיים את לימודיו בדייווידסון, ובספטמבר 1957 החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא סיים את לימודיו וקיבל תואר ב-1960. לאחר מכן הוא הצטרף למשרד עורכי הדין של אביו בבון, וביוני 1961 נשא לאישה את פטרישה הולינגסוורת' . ב-1963 נולדה בתם היחידה, וירג'יניה.
ראשית הקריירה הפוליטית
ממוזער|250px|הולסהאוזר ב-1963
אף על פי שבנעוריו הייתה הפוליטיקה "חלק אגבי בחייו", גילה הולסהאוזר עניין מועט בשאיפה לקריירה פוליטית במשך רוב שנות צעירותו. רק כאשר למד בבית הספר למשפטים הוא החל לגלות יותר עניין בפוליטיקה, במיוחד בנושא הרפורמה המשפטית. באותה תקופה הוא החל להיות נוכח בישיבות של האספה הכללית של קרוליינה הצפונית. ב-1962 הוא נבחר כיושב ראש סיעת הצעירים של הרפובליקנים במחוז ואטוגה.

בנובמבר אותה שנה נבחר הולסהאוזר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית כנציג מחוז ואטוגה, לאחר שניהל מסע בחירות על בסיס מצע של רפורמה משפטית, הורדת מיסים, וחקיקת חוקים לפיקוח על כלי רכב, וב-7 בפברואר 1963 הוא הושבע לכהונתו. במשך כל תקופת כהונתו בבית הנבחרים הוא התמקד בארגון מחדש של הממשלה ושל המוסדות להשכלה גבוהה, ובחקיקה בתחום הסמים. ב-1965 נבחר הולסהאוזר כמנהיג סיעת הרפובליקנים בבית, ובכך היה לרפובליקני הבכיר במדינה. לאחר שבמושב בית הנבחרים של 1967 הוא לא נבחר, הוא שב אליו ב-1969. עוד במרץ 1966 היה הולסהאוזר ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית בקרוליינה הצפונית, ובבחירות לנשיאות של 1968 הוא ניהל את מסע הבחירות המדינתי של המועמד הרפובליקני ריצ'רד ניקסון, והחל לבלוט במדינה בשנה שלאחר מכן כאשר הוא התנגד לתוכנית של המושל רוברט סקוט למיסוי על סיגריות. הוא גם יצר את הסגל הארגוני הראשון של המפלגה בקרוליינה הצפונית. בנובמבר 1971 פרש הולסהאוזר מתפקידו כמנהיג המפלגה כדי להתמקד במסע הבחירות שלו לתפקיד המושל ב-1972. אחד מידידיו, הארי ס. דנט האב , הציע לסייע לו להתמנות כיועץ המשפטי הראשי של צי ארצות הברית, אך הוא דחה את ההצעה.

מושל קרוליינה הצפונית
בחירתו
ב-15 בנובמבר 1971 הכריז הולסהאוזר על מועמדותו לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית בבחירות של 1972. אף על פי שסבל ממחלת כליות, הוא התמודד בניגוד לעצת רופאו. בבחירות המקדימות של הרפובליקנים ניצב מולו השמרן ג'ים גרדנר, , לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ולימים סגן מושל קרוליינה הצפונית, שהגיע ממזרח המדינה והתמודד על התפקיד עוד ב-1968. במסע הבחירות שלו התמקד הולסהאוזר במחוזות הרפובליקנים המסורתיים שבאזור ההררי במערב המדינה ובקשת האורבנית של פידמונט . בסיבוב הראשון זכה גרדנר במקום הראשון עם 84,906 קולות מול 83,637 הקולות של הולסהאוזר ו-2,040 הקולות של המועמדים הזוטרים. הולסהאוזר קרא לעריכת סיבוב שני, בו ירד אחוז ההצבעה, וכך הוא ניצח בהפרש של 1,782 קולות.

הולסהאוזר ניהל מסע בחירות על בסיס מצע של העלאת שכר המורים, הקטנת כיתות הלימוד, הרחבת תוכנית גני הילדים הציבוריים, סלילת כבישים חדשים, תמיכה במלחמה בסמים, והתנגדות להטלת מס על בנזין ועל טבק. על אף ההסתייגויות של רעייתו, הוא אישר לשדר תשדירי בחירות בהן הוא הכריז על התנגדותו להסעות תלמידים בהפרדה גזעית, זאת בעידוד יועץ התקשורת שלו רוג'ר איילס . בבחירות הכלליות הוא הביס בקושי את מועמד הדמוקרטים סקיפר בולס  ביחס קולות של 767,470 מול 729,104, זאת בהשפעת ניצחונו של הנשיא ניקסון בקרוליינה הצפונית בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה. הולסהאוזר הוביל במעוזים המסורתיים של הרפובליקנים באזורים ההרריים של קרוליינה הצפונית ובמערב אזור פידמונט, ובנוסף עלה בידו להשיג רוב באזורים המטרופוליניים של שארלוט, וינסטון סיילם, ראלי ווילמינגטון. הוא הגיע להישגים טובים בקרב הנשים והצעירים, בעוד שהוא פנה יותר למצביעים האפרו-אמריקאים מאשר הרפובליקנים השמרנים כמו גרדנר והסנאטור ג'סי הלמס. גם בולס ספג נזקים מהבחירות המקדימות של מפלגתו שהיו מפלגות. הן הרפובליקנים והן הדמוקרטים ראו באופן כללי בניצחון של הולסהאוזר כיד הגורל. ב-5 בינואר 1973 הוא הושבע לכהונתו, ובגיל 38 הוא היה מושל קרוליינה הצפונית הצעיר ביתר מאז המאה ה-19 והרפובליקני הראשון בתפקיד מאז דניאל לינדזי ראסל שנבחר ב-1896.
כהונתו
ממוזער|250px|הולסהאוזר (שלישי משמאל) במסע המשלחת למוסקבה, ספטמבר 1973.
להולסהאוזר חסר הניסיון בתפקיד ממשלתי במסגרת הרשות המבצעת, והוא נטה לפעול על פי עצותיהם של אחרים במקום להסתמך על עצמו. עם השבעתו לתפקיד הוא פיטר עובדי מדינה רבים כדי לספק מקומות עבודה לרפובליקנים רבים שלא יכלו להיות מועסקים במסגרת הממשל הדמוקרטי. מאה עובדי מחלקת התחבורה הועברו מתפקידם. במסגרת צו המושל הראשון שהוציא הולסהאוזר הוקמה ועדת המושל לחקר ההתייעלות. לאחר חודשים של עבודה, המליצה ועדה זו על 700 צעדים לקיצוץ בהוצאות, כולל הנפקת לוחיות רישוי למכוניות אחת לחמש שנים, שימוש בכלי רכב קטנים בגופי הממשל, וריכוז שירותי ההדפסה הממשלתיים. ממשלו של הולסהאוזר אימץ כ-600 מהמלצות אלו, ובהמשך הוא העריך ששינויים אלו חסכו לממשלת המדינה 80 מיליון דולר מדי שנה. הולסהאוזר גם מילא תפקיד פעיל הרבה יותר בתהליך הכנת תקציב המדינה בהשוואה לקודמיו, ונכח באופן סדיר בישיבות מועצת הייעוץ לתקציב וניהל אותן.

במהלך תקופת כהונתו כמושל הוציא הולסהאוזר 21 צווי מושל. כדי להקל את השפעות משבר האנרגיה של 1973, הוא פרסם הנחיות להורדת מהירות הנסיעה ולהפחתת החימום במשרדי הממשלה. על בסיס סמכותו החוקתית לארגן מחדש את מחלקות הממשל, הוא העביר את המשרד להתפתחות הילד מתחום אחריותה של מחלקת המנהל אל תחום אחריותה של המחלקת לבריאות ולשירותי אנוש. ב-1975 הוא פתח בוושינגטון די. סי. משרד לתיאום הפעולות בין קרוליינה הצפונית לבין הממשלה הפדרלית. במהלך תקופת כהונתו עבר מעון המושל שיפוצים, ובמשך תשעה החודשים התגוררו הוא ורעייתו במעון פרטי עד להשלמת העבודות. הוא סירב להשתמש בלשכת המושל בקפיטול מדינת דקוטה הצפונית, למעט למטרות טקסיות.

כמושל, היה הולסהאוזר חבר באגודת המושלים הלאומית, שימש כיושב ראש מועצת החינוך האזורית הדרומית, היה יושב ראש-שותף של ועדת מישורי החוף ויושב הראש של מועצת מדיניות הצמיחה של הדרום. מתוך דאגה מהמבוכה וממפח הנפש של האזרחים ממורכבות הממשלה שהלכה והתרחבה, הוא יצר במרץ 1973 את משרת נציב תלונות הציבור של המושל, כדי לענות על שאלות ותלונות שהגיעו מהציבור בנוגע לממשל המדינה. הוא מינה את גרייס רוהורר  כנציבת מחלקת האומנויות, ההיסטוריה והתרבות, האישה הראשונה שמונתה לתפקיד ברמת הקבינט בתולדות קרוליינה הצפונית, וייעד עוזר מיוחד לענייני מיעוטים. הוא גם מינה וועדה לגיוס כספים ולשיקום הבניין הראשי הישן  של אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית בפמברוק  לאחר שהוא נחרב בשריפה. הולסהאוזר תמך בפומבי בתוכנית שזכתה לגיבוי פדרלי לקהילת סול סיטי  לשיפור ההזדמנויות הכלכליות של השחורים ולהגברת התמיכה בבחירות של המיעוטים במפלגה הרפובליקנית. בספטמבר 1973 הוא עמד בראש משלחת מסחרית למוסקבה. באוגוסט 1974 הוא מינה את הרפובליקני ג'יימס ה. קרסון הבן  לתפקיד התובע הכללי של קרוליינה הצפונית לאחר התפטרות התובע הכללי המכהן, הדמוקרט רוברט בורן מורגן, ומינה את הרפובליקני תומאס אוורי ניי הבן  כנציב העבודה של קרוליינה הצפונית בעקבות מותו של הנציב הקודם, הדמוקרט ויליאם צ'. קריל . הוא גם מינה שני שופטים בבית המשפט לערעורים של קרוליינה הצפונית, וארבעה שופטים בבית המשפט הגבוה של קרוליינה הצפונית.

יוזמות חקיקה
בשל העובדה שעל פי חוקת קרוליינה הצפונית הוא היה משולל סמכות וטו, ועקב שליטת הדמוקרטים באספה הכללית, ניסה הולסהאוזר להימנע מעימותים פוליטיים עם בית המחוקקים, למעט במקרים שהיה להם גוון מפלגתי במפורש.. מעבר להשתייכותו המפלגתית, היו לו יחסים טובים עם חברי האספה, שכן רובם הכירו אותו כשהיה חבר בה, כולל מנהיג סיעת הרוב בסנאט גורדון אלן  ויושב ראש בית הנבחרים ג'יימס א. רמזי . הוא נהנה מיחסי עבודה טובים עם סגן המושל, הדמוקרט ג'ים האנט, ששלט בבית המחוקקים, ובמהלך השנתיים הראשונות לכהונותיהם כמעט ולא היו ביניהם עימותים על רקע מפלגתי. בחלק מהמקרים ניסו חברי בית המחוקקים להחליש את סמכויות המושל, אך אלן, רמזי והאנט, ששלושתם שאפו להיבחר כמושלים ביום מן הימים, בלמו את הניסיונות הללו. ב-1973 דחה בית המחוקקים את הצעתו של הולסהאוזר לאפשר למושלים לכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת.

הולסהאוזר החל לכהן כמושל כאשר בתקציב המדינה של קרוליינה הצפונית נרשם עודף של 265 מיליון דולר, שאפשר לו להגשים את הבטחות הבחירות שלו. הוא התייעץ עם האנט בנוגע להצעות תקציביות, ושיתף אותו בתוכניותיו להרחיב את גני הילדים במסגרת מערכת החינוך המדינתית בהצעת התקציב שהגיש בינואר 1973. תוכנית זו עברה בבית המחוקקים, ויושמה בהדרגה, כך שב-1977 למדו כל ילדי קרוליינה הצפונית בגני ילדים. בתקציב זה גם הורחב המימון לפארקים המדינתיים, והולסאוזר פעל בשיתוף פעולה על האנט כדי לחוקק חוק לניהול אזור החוף שבו תוגדר השליטה בפיתוח לאורך מדף החוף המזרחי. הולסהאוזר תמך בהצעות חוק דומות באזורים ההרריים, אך לא עלה בידו להשיג את תמיכת המחוקקים הרפובליקנים בהן. השניים עודדו את בית המחוקקים לאשרר את התיקון לשוויון זכויות, אך הדבר לא עלה בידם. מספר הצעות החוק החדשות שהגיש הולסהאוזר פחת לאחר שהתקציב התהדק ב-1975.
סוגיות פוליטיות
באמצע המאה ה-20 היה לשתי המפלגות הגדולות בקרוליינה הצפונית מעט מאוד בסיס אידאולוגי. ההזדהות עם מפלגה מסוימת הייתה ביסודה עניין של מורשת דורית שהייתה קשורה לנאמנויות מתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית. בשנות ה-70 כבר נסחפה המפלגה הדמוקרטית אל האגף השמאלי של המפה הפוליטית בכל מה שנגע לשאלות הכלכליות והחברתיות, מהלך שגרם לחלק מהדמוקרטים הדרומיים לעבור לשורות הרפובליקנים. מאז 1964 הפכה המפלגה הרפובליקנית ברמה הארצית ממפלגה ליברלית לשמרנית. הולסהאוזר משל כאיש מרכז פרגמטי, ושליטתו במפלגה הרפובליקנית במדינתו הייתה חלשה. בבחירות של 1972 הוא ניהל מסע בחירות שהיה עצמאי מהשפעתו של ג'סי הלמס. השניים ניהלו מערכת יחסים לבבית ברמה האישית, אם כי מתחים בין מחנותיהם גרמו לתקשורת מאולצת ביניהם במשך שנים. לא ידוע אם הם באמת היו בעלי דעות אידאולוגיות שונות בהרבה, אם כי התפיסה הציבורית לגבי כל אחד הייתה שונה. חבר הסנאט של קרוליינה הצפונית, פיל קירק , הביע את דעתו, " הולסהאוזר הוא ככל הנראה שמרן כמו הלמס, אך לא קולני". כאשר נשאל בנוגע לדעותיו, אמר הולסהאוזר, "אני מוצא אנשים בשמאל שרואים בי שמרן, ואנשים בימין שרואים בי מתון או אולי שמרן מתון. מעולם לא ראיתי את עצמי כאיש שמצוי בשמאל". ביוני 1973 נתגלע סכסוך כאשר אחד מעוזריו הקרובים של הולסהאוזר, ג'ין אנדרסון, פיטר כמה עובדי מדינה דמוקרטים שמרנים, אף על פי שמבחינה אידאולוגית הם היו זהים לתומכיו של הלמס. יושב ראש המפלגה הרפובליקנית פרנק רוס, שמרן שתמך בגרדנר ובהלמס, נפגש עם הולסהאוזר וביקש ממנו לפטר את אנדרסון. הולסהאוזר סירב, ובסתיו אותה שנה גיבה את החלפתו של רוס בטום בנט.

בתבוסה של הרפובליקנים בבחירות של 1974, בין השאר עקב פרשת ווטרגייט, איבדו מחוקקים רבים בקרוליינה הצפונית את מושביהם. המינוי הזמני של הולסהאוזר לתפקיד התובע הכללי, ג'יימס קרסון, הובס גם הוא בבחירות. כל המינויים שלו לתפקידי שיפוט, למעט דמוקרט אחד, הובסו בניסיונותיהם להיבחר לתקופת כהונה נוספת. הוא המשיך לקיים מערכת יחסים חיובית עם המחוקקים הדמוקרטים, אך החל לחוות התנגדות רבה יותר מכיוון האגף של הלמס במפלגה הרפובליקנית. היה זה בין השאר בשל הגיבוי שהעניק הולסהאוזר לוויליאם סי סטיבנס, קרוב משפחתו של חבר הקונגרס הרפובליקני ג'ים ברויהיל, במועמדות המפלגה לסנאט של ארצות הברית, במקום למועמד המועדף על המלס, חבר הסנאט המדינתי המילטון ק. הורטון .

בבחירות לנשיאות של 1976 תמכו הולסהאוזר וחברי המפלגה מהשורה בג'רלד פורד, כשהולסהאוזר עצמו שימש כיושב ראש מטה הבחירות של פורד בדרום. הלמס תמך במועמד השמרן יותר רונלד רייגן, שהולסהאוזר פנה אליו בפומבי לפרוש מהמרוץ כדי לשמור על אחדות המפלגה. לדברי החוקר המשפטי תומאס הילי, "הבחירות המקדימות של הרפובליקנים בקרוליינה הצפונית הפכו באופן זה למשאל עם על הולסהאוזר". מועדון הקונגרס הלאומי , ועד פעולה פוליטי שהיה קשור להלמס, הפיק מודעות פרסומת שתקפו את הולסהאוזר כדי לחזק את עמדתו של רייגן. רייגן ניצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים בקרוליינה הצפונית, ובוועידה המדינתית של המפלגה, זאת בהשפעת הלמס, וסירב למנות את הולסהאוזר או את ברויהיל כנציגים לוועידה הארצית של הרפובליקנים. כשעלה הולסהאוזר לנאום בוועידה המדינתית, הוא זכה לקריאות בוז. הוא נכח בוועידה הארצית בכל אופן, אך לא ישב יחד עם משלחת קרוליינה הצפונית.

על פי חוקת קרוליינה הצפונית באותה תקופה היה הולסהאוזר מנוע מלהתמודד על תקופת כהונה שנייה כמושל, וב-8 בינואר 1977 הושבע ג'ים האנט כמושל הבא.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל שב הולסהאוזר לעיסוקו בעריכת דין, וחילק את זמנו בין משרדי עורכי דין בבון ובסאות'רן פיינס. ב-1978 הוא עבר להתגורר בסאות'רן פיינס. הוא החזיק ברישיון טיס והתנייד בין שני המקומות באמצעות מטוס ססנה 172. במשך כמה שנים הוא עבד כפרקליט הרשמי של מועצת מחוז מור. ב-1979 הוא נבחר למועצת הנגידים של מערכת האוניברסיטאות של קרוליינה הצפונית. הוא גם היה חבר במועצות הנאמנים של הקולג' הפרסביטריאני סנט אנדרוס בלורינבורג, ובמכללת דייווידסון. הוא המשיך לסבול ממחלות כליה שטופלו בדיאליזה, וב-1986 הוא עבר השתלת כליה. כתוצאה מכך הוא תמך בארגוני השתלות איברים ושימש כחבר במועצת הנאמנים של הרשת המאוחדת לשיתוף איברים .

ב-1977 חבר הולסהאוזר להאנט ולמושל לשעבר טרי סנפורד בתמיכה במהלך לתיקון חוקת קרוליינה הצפונית שיאפשר למושלים לכהן ביותר מתקופת כהונה אחת. הוא החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת, בהסבירו, "[רעייתי ואני] עייפנו מאוד מאוד בסוף 1976. ואנו מוכנים להפסקה מהפוליטיקה, מוכנים לצאת מאור הזרקורים ולחזור למגזר הפרטי, כי אף פעם לא באמת ציפיתי לקריירה פוליטית". לאחר תום כהונתו הוא שימש כחבר בכמה ועדות היגוי ומועצות מייעצות של מועמדים רפובליקנים שהתמודדו על משרת המושל ועל מושבים בסנאט. ב-1984 הוא השתתף במסע הבחירות של ג'יימס מרטין לתפקיד המושל, ושנתיים לאחר מכן הוא הוביל קבוצה, "אזרחים למען בית משפט שמרן", שביקשה לחסום את בחירתו של ג'יימס ג. אקסום  לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית. הוא גם שימש כאיש הקשר של גרדנר לבית המחוקקים כאשר הוא כיהן כסגן המושל. ב-1997 פתחו הולסהאוזר וסנפורד משרד עורכי דין משותף. לאחר שפט מקרורי נבחר כמושל, שימש הולסהאוזר כחבר בצוות המעבר שלו. ב-2006 נפטרה רעייתו של הולסהאוזר.
מותו והנצחתו
ג'יימס הולסהאוזר נפטר בבית החולים בפיינהרסט ב-17 ביוני 2013, כתוצאה מהתדרדרות במצב בריאותו. גופתו נשרפה, והוא נטמן בכנסיית הזיכרון בראונסון הפרסביטריאנית בסאות'רן פיינס.

ב-1975 הוקם בניין הנושא את שמו של הולסהאוזר בשטחי היריד של קרוליינה הצפונית . ב-1986 נקרא על שמו קטע של הכביש הארצי 321 העובר ליד בון. קתדרות על שמו של הולסהאוזר באוניברסיטת המדינה אפלצ'יאן ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל הוקמו ב-1997 וב-2012, בהתאמה. ב-2006 הוענק לו פרס קרוליינה הצפונית , הכיבוד האזרחי הגבוה ביותר במדינה. שולחן הכתיבה הרשמי שלו נשמר במשרד המושל שבבניין מחלקת המנהל.
לקריאה נוספת
 Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 3, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1167.

קישורים חיצוניים

 ג'יימס הולסהאוזר באתר אגודת המושלים הלאומית 
 ג'יימס הולסהאוזר באנציקלופדיה של קרוליינה הצפונית 
 ג'יימס הולסהאוזר באתר The Political Graveyard 


הערות שוליים

קטגוריה:מושלי קרוליינה הצפונית
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:חברי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית
קטגוריה:בוגרי מכללת דייווידסון
קטגוריה:בוגרי בית הספר למשפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-20
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-21
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1934
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2013