מייקל פרנטי

מייקל ג'ון פרנטי (באנגלית: Michael John Parenti; 30 בספטמבר 1933 – 24 בינואר 2026) היה חוקר מדע המדינה, היסטוריון אקדמי ומבקר תרבות אמריקאי שכתב על נושאים אקדמיים ופופולריים. הוא לימד באוניברסיטאות וגם התמודד בבחירות לתפקידים פוליטיים. פרנטי ידוע בכתביו והרצאותיו המרקסיסטיות, והיה אינטלקטואל מהשמאל האמריקאי.

 ראשית חייו השכלה 
פרנטי נולד ב-30 בספטמבר 1933, למשפחה איטלקית-אמריקאית ממעמד הפועלים בשכונת מזרח הארלם בניו יורק. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, פרנטי עבד במשך מספר שנים. עם שובו ללימודים, הוא קיבל תואר ראשון מהסיטי קולג' של ניו יורק. הוא קיבל מלגת הוראה באוניברסיטת בראון, שם קיבל תואר שני בהיסטוריה בשנת 1957. הוא השלים את תואר הדוקטור שלו במדע המדינה באוניברסיטת ייל.

 קריירה 
לאחר סיום לימודיו לתואר דוקטור, לימד פרנטי מדעי המדינה והחברה במוסדות שונים להשכלה גבוהה, כולל אוניברסיטת אילינוי אורבנה-שמפיין (UI). במאי 1970, כשהיה פרופסור חבר ב-UI, הוא השתתף בעצרת מחאה נגד הירי האחרון באוניברסיטת קנט ומלחמת וייטנאם המתמשכת. בעצרת הוא הוכה קשות על ידי שוטרים ולאחר מכן הוחזק בתא כלא במשך יומיים. הוא הואשם בתקיפה בנסיבות מחמירות (של שוטר), התנהגות בלתי הולמת והתנגדות למעצר. לאחר ששוחרר בערבות, הוא החל עבודה חדשה בהוראה כמורה באוניברסיטת ורמונט (UVM) בספטמבר. בחודש שלאחר מכן הוא חזר לאילינוי כדי לעמוד לדין בפני שופט. לדברי פרנטי, למרות עדים מרובים שהגישו עדויות מזכות, השופט מצא אותו אשם בכל שלושת הסעיפים.

תקרית זו סיימה למעשה את הקריירה של פרנטי כפרופסור. בדצמבר 1971, לאחר שהמחלקה שלו ב-UVM הצביעה פה אחד לחדש את חוזה ההוראה שלו, התערבו מועצת הנאמנים של UVM וחברי הפרלמנט השמרנים של המדינה והצביעו על סיום חוזהו, בנימוק של "התנהגותו הלא מקצועית" של פרנטי. המאבק על המשך נוכחותו בסגל של UVM נמשך עד תחילת 1972, אך בסופו של דבר הוא איבד את משרתו שם.

בשנים שלאחר מכן, הוא לא הצליח להשיג משרת הוראה נוספת, שאינה זמנית. הוא למד מעמיתיו האוהדים במכללות אליהן הגיש מועמדות שהוא נדחה בשל דעותיו השמאלניות ופעילותו הפוליטית. הוא מתעד תקופה זו בחייו במאמר "מאבקים באקדמיה: דיווח אישי", שפורסם בכתב העת "Dirty Truths". הוא דן בשאלה הרחבה יותר של האורתודוקסיה הפוליטית בהשכלה הגבוהה בארצות הברית בפרק "האימפריה באקדמיה" בספרו משנת 1995, "Against Empire". מכיוון שלא הצליח להתפרנס באופן קבוע כפרופסור, פרנטי החל להקדיש את עצמו במשרה מלאה לכתיבה, דיבור בפני קהל ופוליטיקה.

בשנת 1974 הוא התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית בוורמונט כמועמד מפלגת האיחוד הדמוקרטית-סוציאליסטית; הוא סיים במקום השלישי עם 7.1% מהקולות. במהלך שנותיו בוורמונט, פרנטי התיידד היטב עם ברני סנדרס. עם זאת, השניים נפרדו מאוחר יותר בגלל תמיכתו של סנדרס בהפצצת נאט"ו על יוגוסלביה.

בשנות ה-80, פרנטי היה עמית אורח ב"מכון ללימודי מדיניות" בוושינגטון הבירה. בשנת 2003, העניקה לו "הוועדה למען מדע המדינה החדש" פרס על הישג בקריירה. בשנת 2007, הוא קיבל תעודת הוקרה מיוחדת בקונגרס מחברת הקונגרס האמריקאית ברברה לי.

הוא כיהן במשך 12 שנים כשופט בפרויקט Censored. הוא היה גם חבר בוועדות המייעצות של Independent Progressive Politics Network ו־Education Without Borders, כמו גם בוועדות העורכים המייעצות של "New Political Science" ו-"Nature, Society and Thought".

בספרו "To Kill a Nation: The Attack on Yugoslavia" (2001), גינה פרנטי את מה שהוא ראה כדמוניזציה של סלובודן מילושביץ' ומפלגתו הסוציאליסטית הסרבית על ידי מנהיגי המערב. פרנטי כתב כי בניגוד לטענות התקשורת המערביות על מדיניות רשמית של טיהור אתני, סרביה הייתה זה מכבר האזור המגוון ביותר מבחינה אתנית ביוגוסלביה (עם 200,000 מוסלמים החיים בבלגרד), וכי נאט"ו עסק ב"הומניטריזם צבוע" כתירוץ להתערבות צבאית ולהפרטת כלכלת המגזר הציבורי של סרביה. בשנת 2003, פרנטי מונה ליו"ר המחלקה הלאומית של ארצות הברית בוועדה הבינלאומית להגנת סלובודן מילושביץ' (ICDSM). הוועדה הוקמה כדי לדרוש סיום משפט פושעי המלחמה של מילושביץ' שהחל בשנת 2002 בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר (ICTY) בהאג.

 חייו האישיים ומותו 
בעשורים האחרונים לחייו, הוא התגורר בברקלי, קליפורניה. הוא היה אביו של כריסטיאן פרנטי - אקדמאי, סופר ועיתונאי.

פרנטי נפטר במוסד דיור מוגן באמהרסט, מסצ'וסטס, ב-24 בינואר 2026, בגיל 92.

 פרסומים 
 תקצירים של עבודות שפורסמו 
הספר הבולט הראשון בקריירת הכתיבה של פרנטי היה "דמוקרטיה למעטים" (Democracy for the Few). הספר פורסם במקור בשנת 1974, ומאז עבר תשע מהדורות ושימש כספר לימוד בקורסי מדעי המדינה במכללות. הספר "דמוקרטיה למעטים" מכיל ניתוח ביקורתי של אופן פעולתו של הממשל האמריקאי, תוך התמקדות מיוחדת בקשר בין כוח כלכלי לכוח פוליטי.

ספרו של פרנטי, "Inventing Reality: The Politics of the Mass Media" (1986), נבדק על ידי כתבי עת אקדמיים רבים. בספר, פרנטי חושף כיצד תקשורת המיינסטרים אינה "ליברלית" כפי שנטען, אלא מהווה כלי בשירות הקפיטליזם והאליטות. הוא מדגים כיצד באמצעות עיוות או הסתרת מידע על אירועים עולמיים, התקשורת מהנדסת את דעת הקהל ומייצרת מציאות מדומה המשרתת את בעלי הכוח, תוך שהיא שומרת על מצג שווא של עיתונות חופשית ואובייקטיבית.

פרנטי המשיך את חקר התקשורת ההמונית בספרו "Make-Believe Media: The Politics of Entertainment" (1992). הספר מנתח סרטים ותוכניות טלוויזיה פופולריים רבים אשר, לדעת פרנטי, "הפיצו דימויים ונושאים התומכים במיליטריזם, אימפריאליזם, גזענות, סקסיזם, סמכותנות וערכים לא דמוקרטיים אחרים".Parenti, Michael (1992). "Make-Believe Media: The Politics of Entertainment". St. Martin's Press. p. vii הוא מתאר את מה שלדעתו הוא דפוס של תיאורים לא מחמיאים של בני מעמד הפועלים ואיגודי עובדים, והוא חולק על הרעיון שהאולפנים הגדולים "נותנים לקהל את מה שהוא רוצה". סופרים שמאלניים אחרים הושפעו מביקורת התקשורת שלו, למשל, טאבה ברגמן מהדהד את טענתו של פרנטי ש"מידע ודעות המערערות הגמוניה" בדרך כלל לא מצליחים להגיע לשידור. בספרו "Through Jaundiced Eyes: How the Media View Organized Labor", ויליאם פואט מפרט את שבע ההכללות של פרנטי לאופן שבו התקשורת מתארת מאבקי עבודה. במאמר מ-2014 על האופן שבו תקשורת החדשות והבידור "מוכרת" את המלחמה בטרור, בריז'יט נאקוס ויעלי בלוך-אלקון הצטרפו לפרנטי בדחיית הטענה השמרנית לפיה הוליווד היא "מאורת שטויות שמאלניות", ובמקום זאת טענו כי "בעלות תאגידית מרוכזת והשפעת הפנטגון, ה-CIA, נאס"א וסוכנויות ממשלתיות אחרות על סרטי מלחמה בפרט" סיפקו בידור פוליטי כדי לייצר אהדה לסטטוס קוו ולשימוש של אמריקה באלימות פוליטית. בהקדמתו לספרו של מתיו אלפורד משנת 2010, "Reel Power: Hollywood Cinema and American Supremacy", חזר פרנטי על כמה מהנקודות מתוך ספרו "Make-Believe Media".

לצד התעניינותו בתפקיד התקשורת ההמונית בחברה, פרנטי פרסם באופן קבוע מאמרים וספרים בנושאים תרבותיים, למשל, "הרהורים על הפוליטיקה של התרבות", בהם הוא מסכים עם אנטוניו גראמשי כי התרבות "משקפת במידה רבה את הסדרים ההגמוניים הקיימים בתוך הסדר החברתי, ומעדיפה מאוד אינטרסים מסוימים על פני אחרים". הוא מפתח רעיון זה עוד יותר בספריו "Land of Idols", "Superpatriotism", "The Culture Struggle", and "God and His Demons".

"Dirty Truths: Reflections on Politics, Media, Ideology, Conspiracy, Ethnic Life and Class Power" (1996) מכיל את אוסף כתביו הנרחב ביותר של פרנטי. בין המאמרים בו נמנים "פשיזם בחליפת פסים" העוסקת באפשרות שהפשיזם האמריקאי יגיע באופן עדין ובהדרגה במקום לפלוש בצורה סיוטית של "האח הגדול"; "עכשיו למזג האוויר" העוסק באופן שבו אפילו דיווחי מזג אוויר בטלוויזיה יכולים להיות פוליטיים; ו"תודעה כוזבת " העוסקת בסיבות לכך שהמעמדות הנמוכים מאמצים לעיתים את דעותיהם וגישותיהם של המעמדות הגבוהים. בשני מאמרים על רצח קנדי, הוא שובר שורות עם עמיתיו השמאלניים כמו נועם חומסקי בכך שהוא נותן אמון לספקנים לגבי הנרטיב הרשמי של הממשלה. הוא גם בוחן את מה שהוא מכנה "פוביית קונספירציה בשמאל". "Dirty Truths" מסתיים במערכונים ושירים אוטוביוגרפיים.

ספרו הפרובוקטיבי של פרנטי משנת 1997, "חולצות שחורות ואדומים: פשיזם רציונלי והפלת הקומוניזם" (Blackshirts and Reds: Rational Fascism and the Overthrow of Communism), מתחיל בבחינת היסודות האידאולוגיים של הפשיזם האירופי בשנות ה-20 וה-30, כמו גם את גלגוליו כניאו - פשיזם. לאחר מכן הוא נוקט בעמדה השנויה במחלוקת של הגנה על ברית המועצות ומדינות קומוניסטיות אחרות מפני גינוי רפלקסיבי, וטוען כי הן הציגו מספר יתרונות על פני מדינות קפיטליסטיות, למשל, על ידי הבטחת אי שוויון כלכלי פחות. הוא מסכם את גישתו בהקדמה ל"חולצות שחורות ואדומים":

בהמשך הוא טוען כי "הליקויים והעוולות המתוקשרים" של ברית המועצות החמירו כתוצאה של מלחמת האזרחים ברוסיה, הפלישה הרב-לאומית בהובלת הנאצים, ועל ידי דרכי התערבות קפיטליסטיות לא צבאיות נגד הגוש המזרחי. יתר על כן, הוא טוען כי "סוציאליסטים טהורים" ו"אנטי-קומוניסטים שמאלניים" כשלו בהגדרת אלטרנטיבה בת קיימא ל"סוציאליזם המצור" שיושם במודל הסובייטי. על ידי הצעת הגנה נדירה על הקומוניזם של המאה ה-20, "חולצות שחורות ואדומים" עורר תגובות חזקות מצד פרסומים אנרכיסטיים וקומוניסטיים.

 הופעות בתקשורת 
ממוזער|פרנטי נואם על "דמוקרטיה ופתולוגיה של עושר" במרכז התרבות לה פניה בברקלי, קליפורניה, בינואר 2012.
מלבד הקלטות וידאו של הרצאותיו בפני קהל, פרנטי הופיע גם בסרט התיעודי משנת 1992 "הונאת פנמה", ובסרטים התיעודיים "Liberty Bound" משנת 2004 ו"Fall and Winter" משנת 2013 כסופר ופרשן חברתי.

ביולי 2003, הוא הוזמן לתוכנית C-SPAN Booknotes  כדי לדון בעבודתו האחרונה, "ההתנקשות ביוליוס קיסר: היסטוריה עממית של רומא העתיקה". הוא הופיע בפרק בסדרה "Penn & Teller: Bullshit! " של רשת Showtime, שם דיבר בקצרה על הדלאי לאמה (פרק 305 - קדוש יותר ממך).

בשל מחקרו לספר "להרוג אומה: ההתקפה על יוגוסלביה" (2001) ומסעותיו באזור מוכת המלחמה זמן קצר לאחר הפצצות נאט"ו, רואיין פרנטי בסרטו התיעודי של בוריס מלאגורסקי "The Weight of Chains " (2010)" ובסרט ההמשך "The Weight of Chains 2 " (2014)" על יוגוסלביה לשעבר.

להקת הפאנק רוק Choking Victim מניו יורק משתמשת במספר סמפולים מהרצאותיו של פרנטי באלבומה "No Gods, No Managers". אמנית ההיפ הופ הצ'יליאנית Ana Tijoux מציגה קטע מאחת מהרצאותיו של פרנטי בשיר שלה "Caluga o menta".

 קישורים חיצוניים 

 הארכיון הפוליטי של מייקל פרנטי ב-ארכיון האינטרנט 
 ארכיון מייקל פרנטי, באתר ארכיון האינטרנט המרקסיסטי 

 הערות שוליים 

קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ייל
קטגוריה:בוגרי הסיטי קולג' של ניו יורק
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת בראון
קטגוריה:חוקרי מדע המדינה אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים ממוצא איטלקי
קטגוריה:קומוניסטים אמריקאים
קטגוריה:היסטוריונים אמריקאים
קטגוריה:סוציאליסטים אמריקאים
קטגוריה:כלכלנים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1933
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2026
קטגוריה:מרקסיסטים