לוברה

לו֗בֶרֶה (באיטלקית: Lovere) וב-ברגמסקית שפת המקום והאזור "לו֗אֶר" (Lóer), היא עיירה קטנה וקומונה באיטליה הצפונית. מספר תושבי העיירה הוערך ב-5,003, נכון לתאריך 1 בינואר 2025. מספר תושבי העיירה הצטמצם ב-12.8% מאז שנת 1975, בהתאמה למגמה הכללית של קיטון האוכלוסייה באיטליה. העיירה נכלל ברשימת היישובים היפים ביותר באיטליה (I Borghi più belli d'Italia) בשנת 2025, וכלולה ברשימה זו מאז 2003.

 מקור השם 
קיימות אפשרויות אחדות למקור שם העיירה, ואין הסכמה כללית ביחס אליו. כל ההסברים בגדר סברות והשערות בלבד. שתי סברות שונות נובעות מלוח אבן שהוקדש למינרווה, אשר נמצא במקום בו בנויה העיירה. לפי סברה אחת, השם קשור ללאורנטום (Laurentum), אתר הסמוך לרומא. סברה אחרת המבוססת על אותו לוח אבן, היא ששמה של העיירה הנקראת בפי המקומיים לו֗אֶר (Lóer), מבוסס על השם לוּאׇר (Luar) המוזכר בלוח. אפשרות נוספת ושונה, היא שהשם התייחס למיקום העיירה בצד הנגדי ("רוברסו") של האגם, שעל גדתו הצפונית היא בנויה. עם השנים, השתבשה ההגייה והתגלגלה לגרסת השם הנוכחית, לוברה-Lovere.
שמאל|ממוזער|312px|תרשים מיקומה של לוברה (באדום) בנפת ברגמו
שמאל|ממוזער|312px|תרשים מיקומה של לוברה (בירוק זית) בעמק ואל קמוניקה

 היסטוריה 
ייסוּד העיירה מיוחס להתיישבות קלטית (Celtic), בין המאה ה-5 לפני הספירה למאה ה-3 לפני הספירה. בשנת 16 לפני הספירה השתלטו הרומאים על האזור, והפכו את המקום לעיר אזורית חשובה. עדות לחשיבותה של העיר עולה ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בנקרופוליס שנתגלה בעיירה בשלבים, בעיקר ב-1907, בעת בניית בית חולים חדש וסלילת קו רכבת לכיוון צ'יווידטֵה קאמוּנו֗ (Cividate Camuno). תגליות אלו נקראות "האוצר" של לוברה. חלקים מהממצאים מוצגים ב. לוברה הפכה לעיר מבצר בזמן שלטון הביזנטים ותחת השלטון הלומברדי. סביב שנת 1000 העיירה עברה לידיי משפחת צֶ'לֶרִי (Celeri) הגיבלינית, בשיטה פאודלית. משפחת צ'לרי בנתה טירה על צוק מעל העיירה. בשנת 1442 השתלטה הרפובליקה של ונציה על לוברה, והפכה את העיר לפו֗דַסְטׇה (Podestà), מקום שבו נוכח מרכז כוח שלטוני אזורי. העיירה השתלבה בשלטון הוונציאני, התפתחה ועסקה במסחר בבגדי צמר חמים, אותם ייצאה לאזורים דוברי גרמנית במרכז אירופה. העושר שנבע מהמסחר איפשר לעיירה ולאזור לבנות מבני ציבור חדשים, כנסיות, בתי ספר, ומסודות אומנות ותרבות. העידן הוונציאני תם כאשר צבאות נפוליאון הגיעו לאזור וכבשו את רובו ב-1797. תושבי לוברה השתתפו באופן פעיל במלחמות שליוו את תהליך איחוד איטליה, לרבות בקרב מונטה סואלו באזור הסמוך, ואוחדו לתוך ממלכת איטליה ביחד עם יתר ישובי האזור, תחת מלכותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני. בשנת 1855 ייסד אנדראה גאורגיני (Andrea Gregorini) מפעל, הפועל גם במאה ה-21, שבראשיתה המקום החל ליהנות מהגאות בענף התיירות.

 גאוגרפיה ואקלים 
 גאוגרפיה 
לוברה נמצאת בצפון איטליה, במחוז לומברדיה, בנפת ברגמו, לרגלי החלק המרכזי של הרי האלפים, בקצה הדרומי של עמק ואל קמוניקה (Val Camonica). העיירה ממוקמת על החוף הצפוני של אגם איזאו, ובתיה בנויים בין חוף האגם למצוקי הרים. שכנותיה הקרובות של לוברה הן קאסטרו (Castro), פיסונה (Pisogne), בראניקו (Branico), קאלינו (Qualino) ו-קוסטה וולפינו (Costa Volpino). מרחקה של לוברה מעיר הנפה ברגמו מסתכם בכ-53 ק"מ, והמרחק עד מילאנו בירת המחוז עומד על כ-115 ק"מ, מרחק הנסיעה עד בגולינו, ליד האגם הסמוך אידרו הוא כ-84 ק"מ, ולעיר ברשה המרחק הוא כ-33 ק"מ בלבד. גובה הממוצע של לוברה מעל פני הים הוא 208 מטר (682 רגל). ההר הגבוה הקרוב ללוברה הוא הר קולומבינה (Monte Colombina), שגובהו 1,458 מטר. הגבול עם שווייץ עובר במרחק של פחות מ-50 ק"מ בקו אווירי, צפונית לעיירה.

 אקלים 
הטמפרטורות בלוברה חמות בקיץ, אך בדרך כלל אינן לוהטות. ממוצע הטמפרטורות בחורף יורד ל-0, וגם אל מתחת לאפס מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר בשנה הוא יולי, עם 27 מעלות בממוצע ביום, ו-18 מעלות בממוצע בלילות, הקר ביותר הוא ינואר, 1- מעלות צלזיוס. החל מאמצע יוני ועד ראשית ספטמבר הלחות במקום גבוהה. הרוחות באזור העיירה מתונות מאוד, הממוצע השנתי של מהירות הרוח מגיע ל-6.53 קמ"ש בלבד. שמי העיירה מכוסים בעננים ב-48% מהזמן בממוצע. ממוצע כמות הגשם בשנה מגיע ל-865.2 מ"מ. לגשם מתווספת כמות שלג ממוצעת של 72.1 מ"מ, וממוצע כלל המשקעים השנתי עומד על 937.3 מ"מ. בממוצע יורדים משקעים בעיירה במשך 98.8 ימים (גשם, שלג, או שניהם).

 אתרים ונושאי עניין 
 בעיר 
בעיר קיימים מספר מבנים עתיקים, וגם נושאי תרבות ונקודות עניין.

העיר העתיקה והמגדל האזרחי: העיר העתיקה היא סדרה של רחובות צרים, סמטאות, גרמי מדרגות וכיכרות לא גדולות. המשוררת ליידי מרי מונטגיו בת המאה ה-17 והמאה ה-18 תיארה את לוברה כ"מקום היפה והרומנטי ביותר שראתה בחייה", ואחד מרחובות העיירה נקרא על-שמה. המגדל האזרחי (Torre Civica) הוא אחד מנקודות העניין בעיר העתיקה. המגדל ימי ביניימי, ובמיקום גבוה על חזיתו מוצב שעון, שמתחתיו פרסקאות, לרבות פרסקו משנת 1442 של מרכוס הקדוש. המגדל ניצב בכיכר ויטוריו אמנואלה השני. בחלק אחר של הכיכר בנוי ארמון הפודסטה, שהיה החל מן המאה ה-15 מקום מושב של השלטון המקומי והאזורי.

נקרופוליס: בחפירות בעיר נמצאו קברים רומאיים ששויכו לתקופה שבין המאה ה-1 עד המאה ה-5 לספירה. בנקרופוליס נתגלו כ-200 קברים. הממצאים המשמעותיים ביותר מן החפירות מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של מילאנו.

בזיליקת סנטה מריה אין ואלוונדרה: בניית הבזיליקה (S. Maria in Valvendra) החלה בשנת 1472, ונמשכה לסירוגין עד 1520. החלק הראשון נבנה בסגנון גותי, וסיום הבניה היה בסגנון הרנסאנס. בכנסייה שתי שורות של עמודי שיש, ותשע קפלות (חללי תפילה קטנים) בצדדים, המופרדות מהחלל העיקרי בסבכות ברזל. הכנסייה היא הגדולה בדיוקסיה של ברשה, ומעוטרת ביצירות אומנות רבות, ציורי פרסקו, פסלים, עמודים משיש בגווני חום-אדמדם ואפור, חלונון ויטראז', קשתות תקרה מצוירות, דוכן הטפה מוגבה, וקישוטים רבים נוספים.

המעגן וכיכר הנמל: מרינה קו֗רנׇסו֗לׇה (Cornasola marina) היא מעגן סירות תיירותי חדש, המשמש מקום עגינה לסירות ויאכטות, ואתר של ספורט מים ושיט. למעגן יש גם חלק מקורה. ליד הנמל משתרעת כיכר, הנקראת "כיכר 13 המרטירים" (קדושים דתיים מעונים). הכיכר נקראת כך לזכר 13 פרטיזנים, שנתפסו על ידי המשטר הפשיסטי במלחמת העולם השנייה ב-22 בדצמבר 1943, נחקרו, עונו והוצאו להורג ללא העמדה לדין. במרכז הכיכר מוצבת מזרקה עם פסלים, ועמוד דמוי אובליסק.

טיילת האגם: במרווח שבין בנייני העיר לאגם איזאו נמתחת טיילת, לאורך אגם איזאו. בחלקים מהטיילת יש צמחייה, תאורה, ספסלים.

מחוץ לעיר 

אגם איזאו: האגם מאפשר מגוון פעילויות הקשורות במים. טיולים על חופי האגף, ספורט ימי לענפיו, שחיה, שיט, סקי מים, הפלגה מיישוב ליישוב על שפת האגם, צלילה שנירקול וכדומה. במרכז האגם הלא גדול נמצא אי ירוק ומיושב, שניתן להפליג אליו.

עמק קמוניקה: העמק (Val Camonica) הוא אתר הפטרוגליפים הגדול ביותר באירופה, אשר בו למעלה מ-300,000 חריטות סלע, המעידות על התיישבות אנושית בת 10,000 שנים ויותר. בעמק מתקיימות פעילויות רבות הקשורות בטבע, בחריטות הסלע ובמים, בנביעות טרמאליות ועוד.

הרים: בהרים שמעל לוואל קמוניקה יש כמה שמורות טבע, המרוכזות באזור קאַפו֗ די פּו֗נְטֶה (Capo di Ponte), Adamello Park, Stelvio National Park, פעילויות של סקי ושלג, אופני הרים ומסלולי הליכה ברמות קושי שונות ובאורכים משתנים, משבילים קצרים ומשפחתיים, ועד נתיב קרל הגדול (Cammino di Carlo Magno), שאורכו כ-225 ק"מ. הנתיב מחולק ל-12 מקטעים, הכוללים עליות ומורדות רבים, ועובר דרך מספר יישובים באזור, לרבות דרך לוברה.

אירועים ופעילויות
שוק שבועי: בעיירה נערך שוק שבועי, המתקיים בימי שבת בשעות שלפני הצהרים. בשוק מוצגים ונמכרים מוצרים מייצור מקומי, ירקות ופירות, מזון מוכן, ביגוד וכיוצא בהם.

עיירת האורות: האירוע ("il "Borgo della Luce) מתחיל ב-29 בנובמבר ומסתיים ב-6 בינואר. בכל ערב הרחובות, הבניינים, העצים, הכיכרות ומבני הציבור מוארים בצבעים בגוונים משתנים, בעיקר בגווני כחול.

אירועים נוספים: בעיירה מתקיימות במהלך השנה פעילויות מסוגים שונים. אירועים לילדים, קונצרטים, תיאטרון, ועידות, אירועי ספורט ואירועים אחרים.

 תרבות ואומנות
ארמון טאדיני והאקדמיה לאומניויות יפות: ארמון טאדיני נבנה בין השנים 1821 ל-1826 והאקדמיה לאומנויות יפות פועלת בו מ-1828. המבנה והאקדמיה (Accademia delle Belle Arti) נוסדו על ידי לואיג'י טאדיני (Luigi Tadini), שנפטר בלוברה ב-1829. הארמון משמש גם כמוזיאון, ומוצג בו אוסף האומנות הפרטי של לואיג'י טאדיני, לרבות ציורים ופסלים שנוצרו על ידי אנטוניו קנובה.

בול: בשנת 2014 הוקדש ללוברה בול, שהונפק על ידי המשרד לפיתוח כלכלי. הבול הוא חלק מסדרה המתארת מורשת טבע ותבניות נוף, ממעוף הציפור במסגרת תעופתית.

 כלכלה 
במאות ה-15 וה-16 הייתה העיירה ידועה בשל ייצור במפעלים מקומיים, ויצוא לאירופה של צמר ייחודי שנקרא "פאנו די לוברה", או "פאנו לוברזה" (Il panno di Lovere). העיירה ייצרה צמר גם במאה ה-19. מפעלי הצמר חדלו להתקיים, ובמאה ה-21 כלכלת העיירה מתרכזת בעיקר בענף התיירות. התיירות בעיירה היא תיירות הנמשכת ברוב חודשי השנה, כיוון שקיימות אפשרויות של תיירות של עונות חמות עקב המיקום על גדת אגם איזאו, ומוצעות גם פעילויות של עונות מעבר וחורף, פועל יוצא של הקרבה לעמק קמוניקה, ואל מסלולי הסקי בהרים. בעבר התקיימו גם מפעלי פלדה וייצור גלגלים לרכבות וחלקים וגלגלים למכונות, וציוד דומה. בשנת 2014 השתלטה חברה אירופית על המפעלים, והמשכיות המפעל בלוברה אינה ברורה או וודאית.

 תחבורה 
כבישים: הכבישים המגיעים ללוברה הם SS42, SS671dir, SS449. האוטוסטרדה הקרובה ביותר לעיירה היא A4, במרחק נסיעה של כ-35 ק"מ.

אוטובוסים: קווי האוטובוס בין היישובים השכנים ללוברה הם BS1, L, C40, LV152, 115, 196. הקו לעיר הנפה ברגמו הוא C.

רכבת: תחנת הרכבת הקרובה ללוברה נמצאת בפיסונה (Pisogne), במרחק של כ-6 ק"מ. תחנת הרכבת של קוסטה וולפינו רחוקה רק מעט יותר.

תעופה: נמלי התעופה הבין-לאומיים הקרובים יחסית ללוברה הם נמל התעופה הבין-לאומי אוריו אל סריו בברגמו, במרחק של כ-32 ק"מ (BGY), נמל התעופה מילאנו-לינטה (LIN), כ-73 ק"מ, ונמל התעופה ורונה-וילפרנקה (VRN), במרחק 79 ק"מ. גם המרחק של נמל התעופה לוגאנו בשווייץ (LUG) אינו גדול, כ-92 ק"מ.

שיט/הפלגה: קו מעבורות סדיר מחבר את לוברה ליתר היישובים שעל שפת אגם איזאו, וגם לאי מונטאיזולה והעיירה מונטה איזולה באגם. ניתן לשלב בין שיט במעבורות לבין נסיעה באוטובוסים, סביב אגם איזאו כולו.

 מאכלים ומשקאות מקומיים 
מיקומה הגאוגרפי הצפוני של לוברה, וקרבתה למדינות אירופה מציבות אותה באזור המרבה להעדיף שימוש בחמאה. אחד המאכלים המקומיים העושה שימוש בחמאה הוא קאַזו֗נְסֵיי (Casônsèi). מדובר ברביולי האופייני לצפון איטליה וללומברדיה כולה, אך יש לו דרך הכנה מקומית ייחודית בעמק קמוניקה, שבו העיירה נמצאת. בגרסה המקומית, הרביולי ממולא בביצים, גבינה, חמאה מותכת ובשר טחון. יין המקובל באזור הוא "ואַלְקַלֶפיו֗" (Valcalepio). היין קיבל מעמד של יין עם ציון מקור מבוקר (DOC) בשנת 1976, כיין מאזור לומברדיה. בדרך כלל, יין ואלקלפיו הוא תערובת של שלושה סוגי ענבים, הן בגרסה הלבנה, והן בגרסה האדומה שלו.

 גלריה 

 ראו גם 
 לימונה סול גארדה
 סאלו (איטליה)

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:איטליה: גאוגרפיה
קטגוריה:לומברדיה: ערים