תורביורן יגלנד

תורביורן יגלנד (בנורווגית: Thorbjørn Jagland; נולד בשם משפחה יוהנסן [בנורווגית: Johansen]; , 5 בנובמבר 1950) הוא פוליטיקאי נורווגי ממפלגת העבודה הנורווגית. כיהן כמזכיר כללי של מועצת אירופה מ-2009 עד 2019. כיהן כראש ממשלת נורווגיה מ-1996 עד 1997, כשר החוץ הנורווגי מ-2000 עד 2001 וכנשיא הסטורטינג (הפרלמנט הנורווגי) מ-2005 עד 2009. החל את הקריירה הפוליטית שלו בליגת נוער הפועלים, שאותה הוביל בין 1977 ל-1981. כיהן כמזכיר המפלגה מ-1986 עד 1992 וכיושב ראש המפלגה מ-1992 עד 2002.

ממשלת יגלנד, אף על פי שהייתה קצרת מועד, התאפיינה במחלוקות, כאשר שני שרים נאלצו לפרוש בעקבות שערוריות אישיות. יגלנד, שזכה ללעג רב בתקשורת על ציטוטים והצהרותיו ותואר לעיתים קרובות ככישלון, התפטר בעקבות הבחירות ב-1997, כתוצאה מ"אולטימטום 36.9" שלו שזכה ללעג רב, אף על פי שמפלגתו זכתה במספר הקולות הגבוה ביותר. בשנת 2010, קבוצה של ארבעים היסטוריונים בולטים דירגה את יגלנד כראש הממשלה הנורווגי החלש ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה; שנתיים קודם לכן, קודמתו גרו הרלם ברונדטלנד מתחה ביקורת חריפה על כהונתו כראש ממשלה ותיארה את יגלנד כ"טיפש". כהונתו כשר החוץ התאפיינה במחלוקות בשל חוסר הכישורים הנתפס שלו לתפקיד ובשל ציטוטים והצהרות שנחשבו בלתי הולמות. יגלנד נתפס באופן נרחב כמי שדולג עליו כאשר ינס סטולטנברג הקים את ממשלתו השנייה ב-2005.

ב-2009, יגלנד נבחר למזכיר הכללי של מועצת אירופה. ב-2014 הוא נבחר מחדש לחמש שנים נוספות. כהונתו כמזכיר כללי הייתה שנויה במחלוקת, והוא הואשם באי-פעילות נגד שחיתות, בקשר עם עבריין המין המורשע ג'פרי אפשטיין, ובנאמנות יתר כלפי רוסיה של ולדימיר פוטין. יגלנד היה חבר בוועדה הנורווגית לפרס נובל, ועזב ב-2020; וכיהן כיושב ראש שלהה בין 2009 ל-2015.

ב-12 בפברואר 2026 הואשם על ידי הרשות הלאומית לחקירה ותביעת פשע כלכלי וסביבתי (בנורווגית: Økokrim) בשחיתות חמורה, לאור מידע מתיקי אפשטיין. בבתיו באוסלו, בריסור ובראולנד נערכו חיפושים. הם גם הודיעו שהוא יובא לחקירה משטרתית. הרשות הלאומית לחקירה ותביעת פשע כלכלי וסביבתי הודיעה קודם לכן שהיא תחקור האם מתנות, נסיעות והלוואות התקבלו בקשר לתפקידיו כיושב ראש ועדת פרס נובל ומזכיר כללי של מועצת אירופה במהלך התקופה המכוסה במסמכים שפורסמו.

 ראשית חייו 
תורביורן יגלנד נולד ב-5 בנובמבר 1950 בשם תורביורן יוהנסןLars Gisnås, "Men Bjørn vil være Hansen", Adresseavisen, 10 November 2001, p. 6. בדראמן, והוא בנו של רתך, הלגה ת. יגלנד, וטבחית, אינגריד בירקנס. על פי היומון הנורווגי דאגבלאדט , לאביו היו תפקידים נוספים כמעין "נאמן" עבור הקהילה שלו, כך שכש"לשירות הדואר היו מכתבים" או מעטפות ללא כתובת מלאה, הדוור היה מעביר רבים מהם לביתו של יגלנד, "מכיוון ששם הכל קרה".(https://www.dagbladet.no/meninger/jaglands-svartebok/73003979) : "Oppvekstvilkår på Lier, i et beskjedent hus midt på en kornåker der det politiske aktivitetsnivået var høyt med en far som var tillitsvalgt i store deler av sitt liv. Postvesenet sendte alle brev som manglet adresse hit til huset i kornåkeren, siden det var der alt likevel foregikk." יגלנד סיים את בית הספר התיכון ב-1969. יחד עם אחיו התאום הלגה, תורביורן יגלנד למד כלכלה לזמן קצר באוניברסיטת אוסלו, אך היה מעורב במקביל בפוליטיקה ולא סיים את לימודיו. יגלנד והוריו שינו את שם משפחתם מיוהנסן, שם משפחה נפוץ בעל קונוטציות של מעמד הפועלים, ליגלנד ב-1957; השם יגלנד היה אחד מ"שמות המשפחה החדשים" שהוצעו, שחיקו שמות חוות מסורתיים, בספר 2000 nye slektsnavn (בתרגום מילולי: 2,000 שמות משפחה חדשים) מאת אסטריד מוס; הספר נועד לסייע לבני מעמד הפועלים בעלי שמות משפחה נפוצים למצוא שמות ייחודיים יותר.

 קריירה פוליטית 
 מעורבות מוקדמת, מזכיר כללי ומנהיג מפלגה נבחר 
בשנת 1966, בגיל 16, הצטרף יגלנד לסניף ליאר של ליגת הנוער הפועלים (בראשי תיבות: AUF). הוא עלה במהירות בסולם הדרגות המפלגתי, ונבחר למנהיג ליגת הנוער הפועלים בבוסקרוד בשנת 1973, תפקיד בו החזיק עד 1975. באותה שנה נבחר לחבר במועצת המחוז של בוסקרוד. בשנת 1977 הפך למנהיג הארצי של ליגת הנוער הפועלים, תפקיד בו החזיק עד 1981. בתקופה זו אמר כי ברצונו לגשר על הפער בין אגף הנוער למפלגת האם, אך גם הביע את הצורך שלליגת הנוער הפועלים תהיה פלטפורמה פוליטית משלה. נושאים חשובים בהם תמך באותה עת כללו את הלאמת תעשיית הנפט, היתר לביצוע קידוחי ניסיון לנפט מחוץ לצפון נורווגיה, ושהמדינה צריכה להשתמש בהכנסות מתעשיית הנפט להלאמת התעשייה המקומית.

החל מ-1981 עבד כמזכיר עבור מפלגת העבודה; הוא הפך למזכיר כללי בפועל ב-1986 ומונה רשמית לתפקיד ב-1987. בתפקידו כמזכיר מפלגת העבודה, יזם יגלנד מספר צעדים שהגיעו לשיאם ברפורמות ארגוניות ופוליטיות. זכותם של האיגודים המקצועיים להשפיע על התנהלות מפלגת העבודה צומצמה; הוחל בהתייעצויות תקופתיות עם החברה האזרחית מחוץ לגבולות המפלגה בגיבוש מצע המפלגה וכו'. ב-1986 הפך גם ליושב ראש הוועדה הבינלאומית של מפלגת העבודה. הוא החזיק בשני התפקידים עד 1992, אז ירש את המנהיגה הוותיקה גרו הרלם ברונדטלנד.

יגלנד נבחר לפרלמנט הנורווגי מטעם בוסקרוד ב-1993, ונבחר מחדש בשלוש הזדמנויות. במהלך כהונתו הראשונה, יגלנד היה חבר בוועדה המתמדת לענייני חוץ, ושימש גם כמנהיג הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה. ב-1995 פרסם יגלנד ספר בשם Brev (מכתבים), Vår sårbare verden (עולמנו הפגיע) ב-2001 ו-Ti teser om EU og Norge (עשר תזות על האיחוד האירופי ונורווגיה) ב-2003.

 ראשות הממשלה 
ב-23 באוקטובר 1996 הודיעה גרו הרלם ברונדטלנד ליגלנד כי היא פורשת מהפוליטיקה ומותירה אותו כראש הממשלה. ממשלת ברונטלנד השלישית התפטרה, מה שהניע את מנהיג המפלגה יגלנד להקים ממשלה חדשה. ממשלת יגלנד הייתה קצרת מועד, ושני שרים נאלצו לפרוש. הוא התפטר בעקבות הבחירות ב-1997 למרות שמפלגתו זכתה במספר הקולות הגבוה ביותר. יגלנד נתפס באופן נרחב כמי שדולג עליו כאשר ינס סטולטנברג הקים את ממשלתו השנייה ב-2005.

יגלנד השיק את חזונו ל"בית הנורווגי" במהלך כהונתו כראש ממשלה. בנאומו בסטורטינג לאחר מינויו, תיאר יגלנד את הבית הנורווגי כיסוד בעל ארבעה עמודים. המטאפורה ייצגה את "יצירת הערך הקולקטיבית בתוך החברה בת-הקיימא מבחינה אקולוגית". ארבעת העמודים המחזיקים את הבית היו מדיניות עסקית ותעסוקתית; מדיניות רווחה; מדיניות מחקר וחינוך; ומדיניות חוץ וביטחון. יגלנד הצהיר שלכולם יש מה לתרום בנוגע ליצירת הבית; בפרט ציין כי הממשלה תשתף פעולה עם האופוזיציה להשגת מטרות אלו. בנאומו אמר יגלנד כי לא יסטה הרבה ממדיניותה של הרלם ברונטלנד, אך יגביר את ההתמקדות באלימות, שימוש לרעה באלכוהול וסמים, ופשיעה, כולל שיפור אמצעי מניעה ובתי המשפט. הוא גם הצהיר כי חשוב להכניס טכנולוגיית מידע בכל חלקי מערכת החינוך. כחלק מבניית הבית הנורווגי, הממשלה החלה גם למנות מועצות הדיוטות, עם מומחיות בתחומיהן, שיספקו להן משוב ותשומות בתחומים חשובים בחברה. יגלנד הצהיר כי המטרה הייתה לאפשר לקולות ביקורתיים גישה קרובה להחלטות הפוליטיות, ולהגדיל את מספר הרעיונות המיוצרים ברמה הפוליטית.

יגלנד הצהיר באוגוסט 2008 כי "הבית הנורווגי יכול היה להיות מתוכנן ומוכן טוב יותר, אך לא היה לי הזמן. לקחתי סיכון. מפלגת העבודה הייתה בקרשים. המטרה שלי הייתה לעשות בחירות טובות; ועשינו זאת. לא הצלחנו כל כך מאז". יגלנד אמר בראיון, "אני עדיין מקבל מכתבים מאנשים שמתגעגעים לבית הנורווגי. זה היה ניסיון למשהו חדש, פרויקט בנייה שהיה אמור גם לעורר את הפעילות מצד המפלגות".

 אולטימטום 36.9 של יגלנד והתפטרות 
לקראת הבחירות לפרלמנט ב-1997, יגלנד הודיע שהממשלה תתפטר אם מפלגת העבודה תקבל פחות מ-36.9% מקולות הבוחרים. זה היה אחוז הקולות שהמפלגה קיבלה בבחירות 1993 בעוד ברונטלנד עדיין הנהיגה, מה שסיפק להם מנדט לא ברור למשול.

חוקת נורווגיה אינה דורשת שממשלה תאושר רשמית על ידי הפרלמנט כדי לכהן, וממשלת מיעוט שחסרה תמיכה קונקרטית מראשיתה עשויה לכהן כל עוד היא אינה מקבלת הצבעת אי-אמון. ממשלת העבודה נתמכה ישירות רק על ידי הסיעה המפלגתית שלה, שהורכבה מ-67 מתוך 165 חברי פרלמנט.Nordby, 2004: p. 152 כדי להעביר חקיקה, הממשלה חיפשה תמיכה ממפלגות האופוזיציה הגדולות, מפלגת המרכז וכן יריבתה המסורתית של מפלגת העבודה, המפלגה השמרנית, על בסיס כל מקרה לגופו. ברונטלנד כבר השתמשה בטקטיקת אד-הוק זו בתקופתה כראש ממשלה, ותיארה אותה כ"מרוץ סלאלום בסטורטינג". עם זאת, המשא ומתן לאישור תקציב המדינה השנתי ב-1996 היה קשה במיוחד. על פי מדען המדינה טרונד נורדבי, יגלנד הרגיש שממשלה שתשיג פחות מ-36.9% תתקשה למשול.Nordby, 2004: p. 149

כפי שהתברר, מפלגת העבודה קיבלה רק 35.0%, ונותרה המפלגה הגדולה ביותר עם אובדן קטן של מושבים. יגלנד התפטר ב-29 בספטמבר 1997 והשלטון הועבר לממשלתו הראשונה של של קייל מגנה בונדביק. לממשלה זו היה בסיס פרלמנטרי חלש עוד יותר. אריק סולהיים, מנהיג מפלגת השמאל הסוציאליסטית, אמר שאם יגלנד יתפטר, "הוא יירשם בהיסטוריה כפוליטיקאי התמוה ביותר של נורווגיה".

 שר החוץ 
בפברואר 2000, עדיין מתאושש מפיאסקו 36.9 והפופולריות הגוברת של סגן מנהיג המפלגה סטולטנברג, יגלנד פרש מהמועמדות לראשות הממשלה. בנאומו בפני המועצה הארצית של מפלגת העבודה ב-10 בפברואר 2000, אמר יגלנד "אם הייתי ממשיך כמועמד לראשות הממשלה, ובמיוחד אם הייתי חוזר כראש ממשלה, הלחץ שהופעל נגדי בשלוש השנים האחרונות רק היה נמשך וגובר בעוצמתו." רק 35 ימים לאחר מכן, ממשלתו הראשונה של בונדביק התפטרה בעקבות הצעת אי-אמון. ממשלת עבודה חדשה, בראשות ינס סטולטנברג, הוכרזה על ידי המלך הארלד החמישי ב-17 במרץ 2000.

יגלנד נבחר לשר החוץ. אחת הפעולות הראשונות שלו כשר החוץ הייתה לבקר בבלגרד, שלוש שנים לפני קריסתה. יגלנד רצה לשפר את סיוע החוץ ליוגוסלביה ולנסות למצוא פתרון של שלום למלחמות יוגוסלביה. יגלנד הנדס תמיכה כספית וחומרית לכוחות ביוגוסלביה שהתנגדו לסלובודן מילושביץ', מהלך שהגדיל את הפופולריות של האופוזיציה למילושביץ' ואת נפילתו הסופית מהשלטון. משרד החוץ הנורווגי סיפק מחשבים שעזרו לחשוף את הונאת הבחירות שביצע מילושביץ'. התרומה הנורווגית הייתה מכרעת בהפלת ממשלת מילושביץ' ויגלנד היה הראשון שהוזמן לחגיגות הניצחון. יגלנד שוב הגיע לכותרות הארציות באופן דומה לפרסום על "הבית הנורווגי" ו"36.9%", הפעם בשל הביטוי "בונגו מקונגו", שבו השתמש יגלנד כשהתייחס לעומר בונגו, נשיא גבון, כשהלה ביקר בנורווגיה. יגלנד הצהיר ב-2 בפברואר 2001 בתוכנית הטלוויזיה המשודרת בפריסה ארצית I kveld med Per Ståle ב-TV 2 ש"כולם במשרד החוץ הסתובבו ואמרו ש'עכשיו אתה הולך לפגוש את בונגו מקונגו'". המונחים "בונגו" ו"קונגו" נתפסו על ידי רבים ככינוי גנאי גזעני.

יגלנד ביקר בסרי לנקה ביוני 2001 כדי לנסות להגיע לרמה של מעורבות במלחמת האזרחים בסרי לנקה. לאחר ביקור קצר בבירה קולומבו, לבקשת נשיאת סרי לנקה צ'נדריקה קומרטונגה, יגלנד הסכים לקחת תפקיד בתהליך השלום של סרי לנקה בין ממשלת סרי לנקה לבין הנמרים הטמילים. מפלגת העבודה לא הצליחה בבחירות 2001. בראיון ל־Associated Press, אמר יגלנד, "המצב לא יציב ובלתי צפוי". לאחר ספירת הקולות, סטולטנברג וממשלתו נאלצו להתפטר, כשהם סובלים מתוצאות קמפיין הבחירות הגרועות ביותר שלהם מאז 1924.

יגלנד פרש ב-2001 מתפקידו כשר החוץ בעקבות קריסת ממשלת סטולטנברג. המאבק על הנהגת המפלגה לא הסתיים עם הבחירות, והלחץ המשיך לגבור על יגלנד למסור את תפקיד מנהיג המפלגה לסטולטנברג. היה צפוי שסטולטנברג יתמודד על המנהיגות במהלך הקונגרס הארצי של מפלגת העבודה בנובמבר 2002, ובינואר 2002 השניים היו אמורים להגיד אם הם מעוניינים בתפקיד. ב-15 בינואר, יגלנד התמוטט בפרלמנט ונשלח לבית החולים. מאוחר יותר באותו ערב, במהלך שידור חי של TV 2 Nyhetene, הקומיקאי בארד טופטה יוהנסן הפריע לשידור החי כשהוא קופץ בתחפושת של תרנגולת, מקרקר על היחס של התקשורת לתורביורן יגלנד ולועג למוסר הכפול של התקשורת. ב-3 בפברואר 2002, הודיע יגלנד שלא יבקש קדנציה חדשה כמנהיג המפלגה בנובמבר.

 נשיא הסטורטינג 
ב-2005, יגלנד נבחר מחדש לקדנציה רביעית בפרלמנט הנורווגי. יורגן קוסמו, נשיא הסטורטינג הקודם, לא התמודד לבחירה מחדש לפרלמנט, ויגלנד נבחר לתפקיד זה על ידי חברי הפרלמנט ב-10 באוקטובר 2005. יגלנד נבחר עם פתק לבן אחד בלבד, בעוד שיריבו ממפלגת הקידמה, קרל א. האגן, קיבל 25 פתקים לבנים בסטורטינג. הוא אמר מאוחר יותר: "זהו עידן חדש לחלוטין עבורי. אני אוביל את עבודת הפרלמנט, כך שהיא תתנהל חלק על הפסים. כמו כן, אני מייצג את הפרלמנט, הן בנורווגיה והן בחוץ לנורווגיה."

יגלנד אמר לעיתון אפטנפוסטן שהוא רוצה שיישלחו עוד חיילים נורווגים לדרום אפגניסטן: "הכוחות המיוחדים הנורווגיים בוודאי יתקבלו בברכה במהלך החורף. אם נאט"ו דורשת אותם, נורווגיה צריכה לתרום". ב-2007, סטולטנברג אפשר ליגלנד לקדם את תוכניתו לפתח את הסטורטינג למרכז חזק יותר לדיונים פוליטיים שוטפים, ובכך להגדיל את כוחם של חברי הפרלמנט בנושאים מהממשלה.

ועידת או"ם נגד גזענות ואפליה בז'נבה תוכננה לאביב 2009. כמה מדינות חברות, כמו קנדה וישראל, הודיעו שהן עשויות להחרים את הוועידה מכיוון שוועידות קודמות כאלה נתנו מקום לאנטישמיות וגזענות. יגלנד אמר שנורווגיה כנראה לא תבצע חרם כלשהו, אך הוסיף, "ועידת הגזענות הקודמת בדרבן, דרום אפריקה, ב-2001, הייתה פסטיבל בביקורת על ערכים מערביים. אסור לנו לאפשר לוועידה הממשיכה בז'נבה באפריל בשנה הבאה להיות חזרה על כך".

ב-2009, הממשלה פרסמה הצעה להסיר את "סעיף חילול הקודש", חלק מהחוק הפלילי שהפך אמירות של חילול הקודש לעבירה פלילית. היה קונצנזוס פוליטי בפרלמנט שהסעיף מיושן. הממשלה הציעה במקום זאת להחליפו ב"סעיף גזענות", שמטרתו הייתה להגן על קבוצות דתיות מפני התקפות, תוך שמירה על ההגנה על חופש הביטוי האקדמי. כל המפלגות הפוליטיות בפרלמנט, למעט מפלגת המרכז, התנגדו ל"סעיף הגזענות", אך מנהיגת המרכז ליב סיגנה נברסטה  הצהירה שהיא השתמשה בהשפעתה כדי לגרום למפלגת העבודה לקבל את העניין. כשנשאל על המקרה, הגיב יגלנד: "זה כשלעצמו יהיה פרדוקס אם מישהו יטיל ספק בעקרון שחופש הביטוי כפוף למשמעת סיעתית. במיוחד כשמתברר שהשאלה אולי הייתה נושא לסחר-מכר וניסיונות להפיכה".

יגלנד היה גם ביקורתי כלפי חוסר הפיקוח הפרלמנטרי שהותר על ידי ממשלת הקואליציה. מבקרים האשימו את יגלנד בתקיפת הממשלה האדומה-ירוקה כנקמה נגד סטולטנברג על שאילץ את יגלנד להתפטר כמנהיג מפלגת העבודה ב-2002. יגלנד דחה זאת כ"ביקורת קטנונית". יגלנד הודיע בספטמבר 2008 שלא יבקש להיבחר מחדש. הוא אמר שהחליט, ב"עצב רב", לעזוב את הפוליטיקה הנורווגית מכיוון שהוא מגיש מועמדות לתפקיד המזכיר הכללי של מועצת אירופה.

 ועדת פרס נובל 
ממוזער|יגלנד עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה במהלך טקס הענקת פרס נובל לשלום לשנת 2009
ב-1 בינואר 2009, הוא החליף את אולה דנבולט מיוס כיושב ראש הוועדה הנורווגית לפרס נובל. הוועדה הנורווגית לפרס נובל מופקדת על בחירת המועמדים לפרס נובל השנתי לשלום בהתאם לצוואתו האחרונה של אלפרד ברנהרד נובל (1833–1896), הכימאי השוודי וממציא הדינמיט.

הפרלמנט הנורווגי בוחר ועדה המורכבת מ-5 אנשים אשר בוחרים את המועמדים לפרס. ועדה זו עצמאית לחלוטין מהפרלמנט הנורווגי או ממוסדות אחרים, מקומיים או זרים. ועדת פרס נובל מכריזה על המועמד (ים) הזוכה (ים) ביום השישי הראשון של כל חודש אוקטובר; הפרסים עצמם מוענקים ב-10 בדצמבר באוסלו, תאריך זה הוא יום הולדתו של אלפרד נובל. ההכרזה על ברק אובמה כזוכה בפרס נובל לשלום לשנת 2009 הרימה כמה גבות ויגלנד נאלץ להבהיר את הבחירה הזו במספר הזדמנויות. ועדת פרס נובל מצביעה על העובדה שעליה לבצע את צוואתו של אלפרד נובל, בהתאם לטקסט הבא בצוואתו:כל יתרת עזבוני הניתן למימוש תטופל בדרך הבאה... ההון, שיושקע בניירות ערך בטוחים על ידי מוציאי לפועל, יהווה קרן, שהריבית עליה תחולק מדי שנה בצורת פרסים לאלה אשר במהלך השנה שחלפה העניקו את התועלת הגדולה ביותר לאנושות... וחלק אחד לאדם שעשה את העבודה הרבה ביותר או הטובה ביותר למען אחווה בין עמים, למען ביטול או צמצום צבאות הקבע ולמען קיום וקידום קונגרסים לשלום... הפרסים לפיזיקה ולכימיה יוענקו על ידי האקדמיה השוודית למדעים; זה לעבודה פיזיולוגית או רפואית על ידי מכון קרולין בסטוקהולם; זה לספרות על ידי האקדמיה בסטוקהולם, וזה לאלופי השלום על ידי ועדה של חמישה אנשים שתיבחר על ידי הסטורטינג הנורווגי. רצוני המפורש הוא שבעת הענקת הפרסים לא יינתן שום שיקול ללאום של המועמדים, אלא שהראוי ביותר יקבל את הפרס, בין אם הוא סקנדינבי ובין אם לאו...ההצדקה להענקת הפרס לאובמה עוגנה בעבודה שעשה לחידוש הסכמי START עם רוסיה ולקידום הדיאלוג עם העולם המוסלמי. פרס נובל לשלום לשנת 2012 הוענק לאיחוד האירופי על כך ש"תרם לקידום השלום והפיוס, הדמוקרטיה וזכויות האדם באירופה". פרס נובל לשלום לשנת 2013 הוענק לארגון למניעת הפצת נשק כימי (בראשי תיבות: OPCW) על "...מאמציו הנרחבים לחסל נשק כימי". פרס נובל לשלום לשנת 2014 חולק בין האזרחית הפקיסטנית מלאלה יוספזאי והפעיל ההודי קאילש סאטיארת'י. נימוקי הפרס קובעים: "על מאבקם נגד דיכוי ילדים וצעירים ולמען הזכות של כל הילדים לחינוך".

ב-3 במרץ 2015, יגלנד הורד בדרגה על ידי הוועדה הנורווגית לפרס נובל בת חמשת החברים, שבחרה בקאסי קולמן פייב כיושבת הראש החדשה שלה. הורדתו בדרגה של יגלנד היא חסרת תקדים בהיסטוריה של פרס נובל לשלום. לאחר ההורדה בדרגה, יגלנד המשיך לכהן כחבר מן המניין בוועדה. ב-2019, מנהיגת הוועדה שאלה כל אחד מהחברים אם מישהו מהם היה בקשר עם ג'פרי אפשטיין; ב-2020, יגלנד שינה את תשובתו; ג'פרי אפשטיין וביל גייטס קיימו פגישה עם יגלנד במעונו בשטרסבורג ב-2013, על פי התקשורת באוקטובר 2020. בנובמבר 2025 פורסמו הודעות דוא"ל בין אפשטיין ליגלנד, כולל דוא"ל מ-28 ביוני 2016, שבו יגלנד אמר לאפשטיין ש"אם טראמפ ינצח בארצות הברית, אני אתיישב באי שלך". אפשטיין כתב גם ליגלנד והציע שיגלנד יארגן פגישה בין אפשטיין לשר החוץ הרוסי סרגיי לברוב כדי שאפשטיין יוכל לספק "תובנות" לגבי דונלד טראמפ. אפשטיין אמר למקורבים שיגלנד "לא חד", אך הדגיש שתפקידיו הרשמיים שימושיים.

 מזכיר כללי של מועצת אירופה 
 קדנציה ראשונה, מ-2009 עד 2014 
ב-2009, יגלנד נבחר למזכיר הכללי של מועצת אירופה. יגלנד נבחר ברוב של 165 מול 80 קולות באספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה. המועמד השני היה ראש ממשלת פולין לשעבר ולודז'ימייז' צ'ימושביץ'.Norway's ex-premier elected as Council of Europe head  RIA Novosti. 29 September 2009. יגלנד הדגיש את חשיבות חיזוק שיתוף הפעולה עם האיחוד האירופי והתייעצויות סדירות מתקיימות עם מנהיגי האיחוד האירופי. תהליך הצטרפות האיחוד האירופי לאמנה האירופית היה אמור להיות מאושרר עד 2015, אך נכון ליולי 2017, לא גובש הסכם הצטרפות חדש.

יגלנד חתם על הסכם כוונות עם הנציב שטפן פולה באפריל 2014, אשר יגדיל במידה ניכרת את מספר התוכניות המשותפות ומימון האיחוד האירופי לפרויקטים המיושמים על ידי מועצת אירופה. יגלנד גם יזם מדיניות שכנות הכוללת מספר חשוב של פעילויות שיתוף פעולה על בסיס סטנדרטים של מועצת אירופה עם ירדן, תוניסיה, מרוקו וקזחסטן. יגלנד יזם התייעצויות סדירות עם האומות המאוחדות ואלו הפכו מאז לממוסדות בתוך מועצת אירופה. ב-2012, יגלנד השיק את כנס הפורום העולמי לדמוקרטיה במועצת אירופה. הכנס השנתי מפגיש מדינאים, ארגונים לא ממשלתיים, פעילי שטח, אקדמאים, פוליטיקאים ואחרים ונחנך ב-2012 על ידי מזכ"ל האו"ם באן קי-מון. באפריל 2014, תחת משמרתו של יגלנד, מועצת אירופה פרסמה את הדו"ח המכונן שלה "מצב הדמוקרטיה, זכויות האדם ושלטון החוק באירופה".State of democracy, human rights and the rule of law in Europe   Council of Europe. Retrieved 14 May 2014 הדו"ח היווה את הניתוח המגובש הראשון של זכויות אדם, דמוקרטיה ושלטון החוק באירופה, המבוסס על ממצאי גופי הפיקוח של מועצת אירופה. בהקדמה לדו"ח כתב יגלנד:זכויות אדם, דמוקרטיה ושלטון החוק באירופה עומדים כעת בפני משבר חסר תקדים מאז תום המלחמה הקרה. הפרות חמורות, כולל שחיתות, חסינות מפני העמדה לדין, אי-ענישה, סחר בבני אדם, גזענות, דברי שטנה ואפליה, נמצאות במגמת עלייה ברחבי היבשת. זכויותיהם של אנשים מאוימות גם על ידי השפעת המשבר הכלכלי ואי-שוויון גובר. מועצת אירופה והמדינות החברות בה חייבות לפעול בדחיפות כדי לעצור את השחיקה הזו של זכויות יסוד...

 קדנציה שנייה, מ-2014 עד 2019 
ממוזער|יגלנד נפגש עם ראש ממשלת ספרד פדרו סנצ'ס בשטרסבורג, 7 בפברואר 2019
ב-24 ביוני 2014, התכנסה האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה לבחירת המזכיר הכללי לקדנציה שנמשכה מ-2014 עד 2019. תורביורן יגלנד הביע את כוונותיו להמשיך לקדנציה שנייה והיה אחד משני המועמדים שהתחרו על התפקיד. מול יגלנד התמודדה הגב' סבינה לויטהויזר-שנרנברגר.

בהצבעה שנערכה על ידי האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה (בראשי תיבות: PACE), מתוך 252 חברים מצביעים, יגלנד זכה ב-156. הגב' לויטהויזר-שנרנברגר השיגה 93. היו 3 פתקים לבנים. כאשר הדרישה לרוב מוחלט עמדה על 125, מניין הקולות של יגלנד, 156, העניק לו רוב מוחלט נוח. יגלנד החל רשמית את כהונתו הבאה מ-1 באוקטובר 2014.

בחירתו מחדש של יגלנד למזכיר הכללי של מועצת אירופה היא חסרת תקדים. מספר מזכירים כלליים יוצאים התמודדו לבחירה מחדש ללא הצלחה. פער הניצחון הרחב שלו נתפס כסימן לאישור והערכה לשירותיו המסורים הן למועצת אירופה והן למאמציו הבלתי נלאים להפחית את המתיחות באוקראינה.

יגלנד הואשם ללא הרף על ידי תקשורת נורווגית וזרה בנאמנות יתר כלפי רוסיה של ולדימיר פוטין במהלך כהונתו. רוסיה הושמה תחת סנקציות הצבעה בעקבות סיפוח חצי האי קרים ב-2014, אך ב-2019 יגלנד הוביל את המאמץ להחזיר לרוסים את זכויות ההצבעה שלהם. חברי מועצה ואנליסטים מתחו ביקורת על יגלנד על כך שנכנע ל"סחיטה" רוסית. נכון ליוני 2019, שבע משלחות עזבו את המועצה במחאה על ההחלטה להעניק לרוסיה זכויות הצבעה מבלי לסיים את הכיבוש של חלקים מאוקראינה.

 תפקידים אחרים 
יגלנד היה סגן נשיא האינטרנציונל הסוציאליסטי, וגם היה יושב ראש מועצת הארגון כאשר וילי ברנדט היה נשיא. יגלנד עמד גם בראש ועדת המזרח התיכון שלו במשך 10 שנים. יתרה מכך, יגלנד היה אחד מחמשת חברי ועדת מיטשל שמונו על ידי הנשיא ביל קלינטון והמזכיר הכללי קופי אנאן לייעץ כיצד לסיים את האלימות במזרח התיכון. יגלנד הוא חבר כבוד בחבר הנאמנים של מרכז פרס לשלום ולחדשנות והיה יושב ראש מועצת המנהלים של מרכז אוסלו לשלום וזכויות אדם אך עזב כאשר הפך ליושב ראש הוועדה הנורווגית לפרס נובל. סקר בשנת 2000 מצא שיגלנד היה השני המשפיע ביותר ברשימת 50 האנשים המשפיעים ביותר בנורווגיה.Norges 50 mektigste  Dagbladet, 24 December 2001. Retrieved 15 September 2013

יגלנד היה חבר בחבר הנאמנים הבינלאומי של מרכז פרס לשלום ולחדשנות מאז 1997. הוא כיהן כאחד ממספר סגני נשיא של האינטרנציונל הסוציאליסטי מ-1999 עד 2008. מ-2000 עד 2006, הוא עמד בראש ועדת האינטרנציונל הסוציאליסטי למזרח התיכון. הוא הפך ליושב ראש מועצת המנהלים של מרכז אוסלו עם הקמתו ב-2006, אך עזב ב-2009 כאשר הפך ליושב ראש הוועדה הנורווגית לפרס נובל.

 חקירת שחיתות 
בפברואר 2026, משטרת נורווגיה פתחה בחקירה פלילית נגד יגלנד בחשד לשחיתות חמורה הקשורה לקשריו עם ג'פרי אפשטיין.Norway investigates former PM on suspicion of corruption over Epstein ties - Financial Times, 5 February 2026 בתגובה, שר החוץ של נורווגיה, אספן בארת' איידה, הודיע שממשלת סטיורה תבקש לבטל את חסינותו של יגלנד בגין כל מעשה שבוצע כמזכיר הכללי של מועצת אירופה, וקבע כי לא ניתן לאפשר לחסינותו לעמוד בדרכה של החקירה. ב-11 בפברואר 2026, ועד השרים של מועצת אירופה הסיר את החסינות.

ב-12 בפברואר 2026, יגלנד הואשם בשחיתות חמורה בקשר לחקירה.

 עמדות פוליטיות 
לאורך הקריירה הפוליטית שלו, יגלנד נטה שמאלה יותר ממפלגתו. יגלנד תמך יותר בממשלה סוציאל-דמוקרטית מסורתית, והיה סקפטי לגבי מדיניות כמו הפרטת חברות בבעלות המדינה. יגלנד תומך בחברות נורווגיה באיחוד האירופי. ב-1990, הוא פרסם את הספר Min europeiske drøm (החלום האירופי שלי). הוא הציע שהאיחוד האירופי יקבל את פרס נובל לשלום, והוא אכן הוענק על ידי יגלנד עצמו ב-2012. מאז 1999, הוא הצהיר שהשמאל בנורווגיה אינו משתמש מספיק באינטרנציונל הסוציאליסטי. הוא הביע התנגדות נחרצת לנוכחות הנתפסת של אסלאמופוביה בחברות המערביות. הוא גם כינה את המאבק באסלאם קיצוני "מאבק מיותר", ש"יוביל רק לעימות", והתעקש שלא קיים אסלאם קיצוני בנורווגיה.

 חיים אישיים 
יגלנד התחתן עם העיתונאית האנה גרוטיורד ב-1976. לזוג שני בנים, אנדרס (נולד ב-1978) והנריק (נולד ב-1986). יגלנד עוטר בתואר מפקד המסדר הלאומי של לגיון הכבוד של צרפת בגין "מחויבותו הבלתי נלאית ליבשת אירופה ולערכים האוניברסליים שהיא מייצגת".

 לקריאה נוספת 
 Du skal eie det selv ["You Yourself Must Own It"] – 2020, autobiography. 

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אוסלו
קטגוריה:ראשי ממשלת נורווגיה
קטגוריה:שרי ממשלת נורווגיה
קטגוריה:שרי החוץ של נורווגיה
קטגוריה:מפקדים בלגיון הכבוד
קטגוריה:נורווגים שנולדו ב-1950