פיליט

שמאל|ממוזער|250px|צילום של קמטי זרימה שנוצרו בסלעי טין מותמרים. מכרה דבון בפולין
שמאל|ממוזער|250px|פיליט סריציטי. לגונת קורמלאל, בואנוס איירס, ארגנטינה
פִילִיט הוא סלע מותמר דק גרגיר, המהווה שלב מעבר בתהליך ההתמרה של סלעי משקע חרסיתיים, בין לווחה לבין צפחה. המאפיין הבולט ביותר של הפיליט הוא הברק המשיי שלו, הנובע מהימצאותם של גבישי נציץ זעירים במבנה הסלע.

אטימולוגיה
השם פיליט נגזר מהמילה היוונית "פילון" (φύλλον), שפירושה עלה, וזאת בשל הפצילות המובהקת של הסלע המאפשרת את פירוקו ללוחות דקים דמויי עלים. השם נטבע לראשונה בספרות הגאולוגית בתחילת המאה ה-19.

היווצרות ומאפיינים
פיליט נוצר תחת תנאים של התמרה אזורית בדרגה נמוכה עד בינונית, בדרך כלל בטמפרטורות של כ-200 עד 300 מעלות צלזיוס ובלחץ נמוך עד בינוני. סלע המקור הוא לרוב סלע משקע עדין גרגר, כדוגמת פצלים או אבן בוץ, אשר עבר התמרה ראשונית ללווחה. עם עליית הטמפרטורה והלחץ, המינרלים החרסיתיים שבלווחה עוברים גיבוש מחדש וגדלים.

המינרלים העיקריים המרכיבים את הפיליט הם קוורץ,  (סוג של נציץ לבן ועדין) וכלוריט. גבישי הנציץ בפיליט גדולים מאלה שבלווחה, אך עדיין קטנים מכדי להיראות בעין בלתי מזוינת (בניגוד לצפחה, שבה גבישי הנציץ נראים בבירור). למרות זאת, הם גדולים מספיק כדי להחזיר אור ולהעניק למשטחי הפצילות של הסלע ברק משיי אופייני.

לפיליט יש פצילות לוחית מצוינת (הידועה כ"פצילות פיליטית"), ומשטחיו לרוב גליים או מקומטים, בניגוד למשטחים הישרים והחלקים מאוד של הלווחה. צבעו של הסלע הוא לרוב אפור כהה עד שחור, אך הוא יכול להופיע גם בגווני ירוק כסוף (בשל נוכחות כלוריט) או אדמדם.

תכונות פיזיקליות ועמידות
 קשיות: הפיליט הוא סלע רך יחסית. בסולם מוס לקשיות, הוא מדורג לרוב בין 1 ל-2, ולכן ניתן לשרוט אותו בקלות יחסית, לעיתים אפילו באמצעות ציפורן, ובקלות רבה באמצעות חפץ מתכתי כמו מטבע או סכין. רכות זו נובעת מהתכולה הגבוהה של מינרלים חרסיתיים ונציץ זעיר. עם זאת, עורקים דקים העשירים בקוורץ, שעשויים להופיע בתוך הסלע, יהיו קשים בהרבה.
 גוון: צבעו הטיפוסי של הסלע נע בין אפור כהה לשחור אפרפר, אך הוא מופיע לא פעם גם בגווני ירוק-כסוף (כאשר הוא מכיל כמות גדולה של המינרל כלוריט) או בגוונים אדמדמים וחומים (כתוצאה מנוכחות של תחמוצות ברזל). התכונה הבולטת והמזהה ביותר שלו, שמתלווה לגוון, היא הברק המשיי והכסוף המבדיל אותו מהלווחה האטומה והכהה יותר. לאחר בליה צבעו הופך לחום.
 בליה: עמידותו של הפיליט לבליה כימית ומכנית היא נמוכה יחסית לסלעים אחרים. בשל הפצילות הלוחית המצוינת והגלית שלו, מים נוטים לחדור בקלות בין שכבות הסלע. חדירה זו מובילה להתפוררותו, להתפצלותו ולהיסדקותו לאורך זמן (במיוחד באזורים החשופים לשינויי טמפרטורה משמעותיים או לקפיאה והפשרה). כאשר סלעי פיליט נחשפים על פני השטח לאורך זמן, הם מתבלים בסופו של דבר ויוצרים קרקעות חרסיתיות.

שימושים היסטוריים ותעשייתיים
לסלע הפיליט יש שימושים תעשייתיים מוגבלים יחסית, במיוחד בהשוואה לסלעים מותמרים קרובים אליו כמו לווחה (המשמשת רבות לקירוי גגות ולריצוף). הסיבה העיקרית לכך היא שהפצילות הגלית והמקומטת שלו, יחד עם נטייתו להישבר בקלות רבה יותר, הופכות אותו לפחות יציב ולפחות נוח לחיתוך ללוחות ישרים לחלוטין.

עם זאת, לאורך ההיסטוריה ובאזורים שבהם היה זמין בשפע, שימש הפיליט לעיתים כאבן בנייה מקומית, לריצוף שבילים מחוספסים ולבניית חומות אבן יבשה. כיום, השימוש העיקרי בו הוא כאבן דקורטיבית באדריכלות נוף, לחיפוי קירות אבן פראיים, ולעיתים רחוקות יותר כמשטחי עבודה ייחודיים, וזאת בשל הברק המשיי והגוונים האפרפרים-ירוקים המעניינים שלו. בנוסף, פיליט מרוסק משמש לעיתים בתעשיית הבנייה כחצץ או כמצע משני לסלילת כבישים.

תפוצה
סלעי פיליט נפוצים באזורים בעלי היסטוריה של פעילות טקטונית ענפה וקימוט הרים. ניתן למצוא אותם ברחבי העולם, בין היתר באזורים שונים באירופה, באמריקה הצפונית, וכן באמריקה הדרומית. בישראל, סלעים מותמרים בדרגות שונות, הכוללים גם מופעים דמויי פיליט, ניתן למצוא בהרי אילת, המהווים את הקצה הצפוני של המסיב הערבו-נובי.

לקריאה נוספת
 עמנואל מזור, "גאולוגיה בפטיש ישראלי", הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1994.
 שלמה שובאל, "צפונות כדור הארץ", הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2006.

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:סלעים
קטגוריה:סלעים מותמרים