פיליפו נרי

פִילִיפּוֹ רוֹמוֹלוֹ נֵרִי (באיטלקית: Filippo Romolo Neri; ) היה כומר קתולי איטלקי, שהוכרז קדוש נוצרי לאחר מותו. הוא מכונה לעיתים "השליח השני של רומא" אחרי פטרוס, ולעיתים "השליח השלישי של רומא", אחרי פטרוס ופאולוס. נרי ייסד את , אגודה של  שהוקדשה לליווי רוחני ועבודת צדקה. משימתו הרוחנית של נרי שמה דגש על קדושה אישית ושירות ישיר לזולת, במיוחד דרך חינוך צעירים וטיפול בעניים ובחולים. לעבודתו היה תפקיד משמעותי בקונטרה-רפורמציה, במיוחד בעיר רומא.

ראשית חייו של נרי בפירנצה ומעברו המאוחר יותר לרומא ב-1533 ציינו את תחילת מסירותו לעבודה מיסיונרית. בתחילה קנה לו שם בזכות הליווי רוחני שלו ומאמציו לשרת קהילות בשולי החברה, כולל זונות וחסרי כל. תשוקתו לרפורמה ולקדושה אישית משכה חסידים רבים, והובילה להקמת  וקונפדרציית האורטוריו. האורטוריו הפך למרכז של התחדשות רוחנית וחדשנות בהנהגת הקהילה, תוך התמקדות בתפילה, מוזיקה, ומפגשים רוחניים בלתי פורמליים ששילבו הדרכה דתית עם התבוננות אישית.

כמנהיג רוחני, נרי היה ידוע בענוותו, בחוש ההומור שלו, באדיקותו וביכולתו לעורר מסירות עמוקה בקרב אנשי דת וחילונים כאחד. חברותו עם דמויות כמו איגנטיוס מלויולה והשפעתו על מסדר הישועים מילאו תפקיד בתנועה הרחבה יותר של רפורמה בכנסייה. נרי עסק גם בפעילות פוליטית מוגבלת, בעיקר כאשר התערב כדי להבטיח את הפיוס של אנרי הרביעי, מלך צרפת עם הכנסייה.

הוא הוכרז כקדוש נוצרי ב-1622, ופיליפו נרי נותר דמות משמעותית במסורת הקתולית. יום חגו נחגג ב-26 במאי, והוא נערץ על תרומתו לרוחניות אישית ולכנסייה הקתולית. מורשתו קשורה ל, צעדת צליינות שיזם, וקידומן של צורות מוזיקליות כגון "לאודה" ואורטוריות, אשר היו להן השפעות ארוכות טווח על מוזיקה דתית.

ראשית חייו
שמאל|ממוזער|250px|פיליפו נרי
שמאל|ממוזער|250px|פיליפו נרי הקדוש ומרים הבתולה, מאת טייפולו
שמאל|ממוזער|250px|פיליפו נרי, כפי שצויר על ידי גוורצ'ינו ב-1656
שמאל|ממוזער|250px|דמותו של פיליפו נרי על קברו
שמאל|ממוזער|250px|מזבח המוקדש לפיליפו נרי הקדוש ב בלונדון, ובו דמות שעווה של הקדוש
שמאל|ממוזער|250px|פסלו של פיליפו נרי ב, בראגה, פורטוגל
פיליפו היה בנם של פרנצ'סקו די נרי, עורך דין, ואשתו לוקרציה דה מושיאנו, שמשפחתה הייתה ממשפחות האצולה שפעלו בשירות המדינה. הוא גודל בקפידה וקיבל את חינוכו המוקדם מהנזירים ב, המנזר הדומיניקני המפורסם בפירנצה. מאוחר יותר בחייו, היה נוהג ליחס את רוב התקדמותו להוראתם של שניים מהם, זנוביו דה מדיצ'י וסרוונציו מיני. בגיל 18, בשנת 1533, נשלח פיליפו לדודו, רומולו, סוחר עשיר בסן ג'רמנו (כיום ), עיירה נאפוליטנית למרגלות מונטה קאסינו, כדי לסייע לו בעסקיו, ובתקווה שפיליפו יירש את הונו של רומולו. פיליפו אכן רכש את אמונו וחיבתו של רומולו, אך במהלך שהותו חווה גם הארה דתית. מנקודה זו ואילך, לפיליפו לא היה אכפת יותר מעניינים הגשמיים של העולם הזה. בשנת 1533, עזב את סן ג'רמנו כדי לחיות ברומא.

ייסוד האורטוריו
עבודה מיסיונרית
לאחר הגעתו לרומא, פיליפו התקבל לעבודה כמורה פרטי בביתו של אריסטוקרט פלורנטיני בשם גלאוטו קאצ'יה. לאחר שנתיים, המשיך בלימודיו (במשך שלוש שנים) בהדרכת האוגוסטינים. לאחר מכן, החל בעבודתו בקרב החולים והעניים אשר, בהמשך חייו, זיכתה אותו בתואר "השליח של רומא". הוא גם שירת את זונות העיר. בשנת 1538, החל בעבודת המיסיון שבה התפרסם, בנסיעות ברחבי העיר, בחיפוש הזדמנויות להיכנס לשיחה עם אנשים, ובהובלתם לדון בנושאים שהציג בפניהם. במשך שבע עשרה שנים חי פיליפו כעמאי ברומא, כנראה מבלי לחשוב על הפיכתו לכומר. סביב שנת 1544, הוא ערך היכרות עם איגנטיוס מלויולה. רבים מתלמידיו של פיליפו מצאו את ייעודם במסדר הישועים שהיה אז בחיתוליו.

אחוות השילוש הקדוש
בשנת 1548, יחד עם המוודה שלו, פרסיאנו רוסה, ייסד פיליפו את  (באיטלקית: Santissima Trinità de' Pellegrini e de' Convalescenti), שמטרתה העיקרית הייתה לשרת את צורכיהם של אלפי צליינים עניים שנהרו לרומא, במיוחד ב, וכן להקל על מטופלים ששוחררו מבתי חולים אך עדיין היו חלשים מכדי לעבוד. החברים נפגשו לתפילה בכנסיית סן סלווטורה אין קמפו, שם החל לראשונה ברומא  של חשיפת לחם הקודש.

האורטוריו
בשנת 1551, עבר פיליפו את כל , והוסמך לדיאקון ולבסוף לכומר (ב-23 במאי). הוא חשב לנסוע להודו כמיסיונר אך חבריו הניאו אותו מכך, מכיוון שראו שיש לעשות עבודה רבה ברומא. בהתאם לכך, הוא השתקע, עם כמה מחבריו, בבית החולים סן ג'ירולמו דלה קאריטה. שם בשנת 1556, ייסד באופן זמני את האגודה , מוסד ששמו קשור בו במיוחד. התוכנית הייתה בתחילה רק סדרה של פגישות ערב באולם (האורטוריו), שבמהלכן היו תפילות, מזמורים, וקריאות מכתבי הקודש, מכתבי אבות הכנסייה, ועל חיי המרטירים, שלאחריהן התקיימה הרצאה על שאלה דתית כלשהי שהוצעה לדיון. היצירות המוזיקליות (הלחנות של אירועים מההיסטוריה הדתית) נקראו אורטוריות. ג'ובאני פלסטרינה היה אחד מחסידיו של פיליפו והלחין מוזיקה לטקסי התפילה. התוכנית התפתחה, וחברי האגודה לקחו על עצמם סוגים שונים של עבודת מיסיון ברחבי רומא, במיוחד נשיאת דרשות בכנסיות שונות מדי ערב, רעיון חדש לחלוטין באותה תקופה. הוא גם בילה חלק ניכר מזמנו בשמיעת וידויים וביצע המרות דת רבות בדרך זו.

בשנת 1564, הפלורנטינים ביקשו שפיליפו נרי יעזוב את סן ג'ירולמו כדי לפקח על כנסייתם החדשה שנבנתה ברומא, . הוא סירב בתחילה, אך בהסכמתו של האפיפיור פיוס הרביעי הוא קיבל את ההצעה תוך שהוא נשאר אחראי על סן ג'ירולמו, שם המשיכו להתקיים תרגילי האורטוריו. באותה עת, האגודה החדשה כללה בין חבריה את  (ההיסטוריון הכנסייתי), פרנצ'סקו מריה טרוג'י (לימים ארכיבישוף אביניון), ואוטביו פראוויצ'יני – שכולם הפכו מאוחר יותר לקרדינלים – וכן את גלוניוס (אנטוניו גלוני, מחבר יצירה מוכרת על ייסורי הקדושים המעונים), , בורדוני, ואנשים אחרים בעלי שיעור קומה. בשנת 1574, הפלורנטינים בנו אורטוריו גדול או חדר מיסיון עבור האגודה, ליד סן ג'ובאני – כדי לחסוך מהם את העייפות של המסע היומי אל ומאת סן ג'ירולמו, ולספק מקום התכנסות נוח יותר – והמטה הועבר לשם.

ככל שהקהילה גדלה, ועבודתה המיסיונרית התרחבה, התעורר הצורך בכנסייה משלהם לחלוטין, והכנסייה הקהילתית הקטנה של , הממוקמת בנוחות במרכז רומא, הוצעה והתקבלה. עם זאת, המבנה לא היה גדול מספיק למטרתם, והוא נהרס וכנסייה מפוארת הוקמה באתר. מיד לאחר שתפסו חזקה על משכנם החדש, פיליפו ארגן באופן רשמי, תחת אישור של בולה אפיפיורית מתאריך 15 ביולי 1575, קהילה של כמרים חילוניים, שנקראה קונגרגציית האורטוריו. הכנסייה החדשה קודשה בתחילת 1577, וכמרי האגודה החדשה התפטרו מיד מאחריותם על סן ג'ובאני דיי פיורנטיני; פיליפו עצמו לא עזב את סן ג'ירולמו עד 1583, וגם אז רק בהוראת האפיפיור שהוא, כראש המסדר, צריך להתגורר בבית הראשי של הקהילה שלו. הוא נבחר בתחילה לתקופה של שלוש שנים (כפי שהיה נהוג באגודות חדשות) אך ב-1587 מונה לראש המסדר לכל חייו. עם זאת, הוא היה חף מכל שאיפה אישית, ולא היה לו כל רצון להיות ממונה כללי על כמה קהילות מסונפות, כך שהוא רצה שכל הקהילות שיוקמו על פי המודל שלו מחוץ לרומא יהיו אוטונומיות, וינהלו את עצמן, ומבלי שתהיה הוראה המותירה בידי פיליפו את השליטה על קהילות חדשות שייסדו בעצמם במקומות אחרים – תקנה שאושרה מאוחר יותר באופן רשמי על ידי  של גרגוריוס החמישה עשר בשנת 1622.

פעילות פוליטית
אף על פי שפיליפו נמנע מלהיות מעורב בעניינים פוליטיים, הוא חרג ממנהגו זה בשנים 1593–1595 כאשר שכנע את האפיפיור קלמנס השמיני לבטל את הנידוי והחרם שהוכרזו נגד אנרי הרביעי, מלך צרפת ואת הסירוב לקבל את שגרירו, אף על פי שהמלך התכחש רשמית לקלוויניזם. פיליפו ראה שגישתו של האפיפיור עלולה להביא לכך שאנרי, שהיה קלוויניסט שהמיר דתו לקתוליות, עלול להתייאש מהניסיון לרצות את הכנסייה, לחזור בו מהמרת הדת ולשוב להיות פרוטסטנטי. פעולה כזו הייתה עלולה להצית מחדש את מלחמת האזרחים בין קתולים לפרוטסטנטים בצרפת. לכן נרי הורה ל, חבר האורטוריו שהיה אז המוודה של האפיפיור, לסרב להעניק לאפיפיור  ולהתפטר ממשרת המוודה אלא אם האפיפיור יבטל את החרם. קלמנס נכנע מיד, אף על פי שכל מועצת החשמנים תמכה במדיניותו; ואנרי, שהעובדות נודעו לו רק כמה שנים לאחר מכן, הביע הכרת תודה עמוקה על ההתערבות הפוליטית שהגיעה בדיוק בזמן. פיליפו המשיך בהנהגת האורטוריו עד מותו. הוא הוחלף על ידי ברוניוס.

אופי אישי
דמותו של פיליפו נרי הייתה רצופה ניגודים, כשהוא משלב בין הערצה עממית רחבה לבין אמונה דתית אישית ואינטנסיבית. הוא היה מעורב עמוקות בכנסייה תוך כדי ניסיון לעשות רפורמה ברומא המושחתת ובכמורה אדישה.

לפיליפו נרי היה חוש הומור קליל, לצד חריפות שכל ממולחת. הוא ראה במזג עליז תכונה ההולמת את הנצרות יותר מאשר קדרות, ויישם תפיסה זו בכל אורחות חייו: "קל יותר להביא לשלמות לב שמח מאשר לב מדוכא". זה היה סוד הפופולריות של נרי ומקומו בפולקלור של עניי רומא. נסים רבים יוחסו לו. כאשר גופתו נבדקה לאחר מותו, נמצאו שתיים מצלעותיו שבורות, דבר שיוחס באותה עת להתרחבות לבו בעת שהתפלל בלהט בקטקומבות בסביבות שנת 1545. בנדיקטוס הארבעה עשר, אשר ארגן מחדש את הכללים לקאנוניזציה, החליט שלבו המוגדל של פיליפו נגרם ממפרצת. פונל (Ponnelle) ובורדה (Bordet), בביוגרפיה שלהם מ-1932 "הקדוש פיליפו נרי והחברה הרומאית בתקופתו (1515–1595)", הגיעו למסקנה שזה היה חלקית טבעי וחלקית על-טבעי. מה שבטוח הוא שפיליפו עצמו והחוזרים בתשובה שלו קישרו זאת עם אהבה אלוהית.

"בנאליות מעשית", כתב התאולוג האנגלי  בהספד שלו על פיליפו נרי, "הייתה המאפיין המיוחד שהבדיל את צורת האדיקות הסגפנית שלו מהסוגים שהיו מקובלים לפני ימיו. הוא נראה כמו אנשים אחרים. ...הוא היה ללא ספק ג'נטלמן מודרני, בעל נימוסים קפדניים ועליצות ספורטיבית, מודע למה שקורה בעולם, מתעניין בכנות במתרחש, מעניק ומקבל מידע, לבוש בקפידה, שניחן בשכל ישר, פיקח וערני תמיד, בחדר מודרני עם ריהוט מודרני, פשוט, זה נכון, אבל בלי שום סימני עוני – במילה אחת, עם כל הנינוחות, החן והעידון של ג'נטלמן מודרני בן טובים, עתיר הישגים ובעל השכלה רחבה".

בהתאם לכך, נרי השכיל לענות על צורכי דורו בהיקף ובצורה שאפילו הישועים רבי-הפעלים, שכה חפצו לגייסו למסדרם, לא התחרו בהם; ואף על פי שהיה כומר איטלקי שעמד בראש מסדר דתי חדש, גאונותו נעדרה כל סממן נזירי או ימי-ביניימי – הטפה תדירה ועממית, תפילות לא שגרתיות, ועבודת קודש אישית ובלתי ממוסדת, אך נלהבת.

פיליפו נרי התפלל, "תן לי לעבור את היום, ולא אפחד ממחר".

נרי קיבל ללא סייג את תורת הכנסייה. גדולתו טמונה הייתה בחוש ההבחנה האינטואיטיבי שלו, שדרכו הבין כי מערכת הנזירות לא תוכל לעולם להוות את הכוח המניע של חיי החולין בימיו, וכי הזמנים החדשים שעמדו בפתח דרשו גישה בעלת אופי פשוט, יומיומי ובלתי אמצעי.

מוות והערצה
פיליפו נרי מת בסביבות סוף היום ב-25 במאי 1595, בחג קורפוס קריסטי באותה שנה, לאחר שבילה את היום בשמיעת וידויים וקבלת מבקרים. בסביבות חצות הלילה, הוא החל לדמם, וברוניוס הקריא עליו את תפילות הפרידה. ברוניוס ביקש ממנו לברך את בניו הרוחניים לפני מותו, ואף על פי שכבר לא יכול היה לדבר, הוא בירך אותם בסימן הצלב ומת.

פיליפו נרי הוכרז כמבורך על ידי פאולוס החמישי ב-1615 והוכרז כקדוש נוצרי על ידי האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר ב-1622. יום הזיכרון שלו נחגג ב-26 במאי. גופתו משמשת מוקד להערצה ב ("הכנסייה החדשה") ברומא.

פיליפו נרי הוא אחת הדמויות המשפיעות של הקונטרה-רפורמציה וידוע בכך שהחזיר לקדושה אישית רבים מהאנשים המשפיעים בתוך הכנסייה עצמה. יחסו לבעלי חיים מוזכר בקטכיזם של הכנסייה הקתולית כדוגמה שיש ללכת בעקבותיה, לצד העדינות שהופגנה כלפי בעלי חיים על ידי פרנציסקוס מאסיזי.

פיליפו מונצח בכנסייה האנגליקנית ביום זיכרון ב-26 במאי.

מורשת
האורטוריו
הקהילה שייסד פיליפו נרי היא בעלת אופי מקורי, שאינו דומה למנזר מהסוג הישן, וכלליה (שלא נוסחו על ידי פיליפו נרי, אלא אושרו על ידי האפיפיור פאולוס החמישי ב-1612) משאירים חופש פעולה ניכר בהשוואה למוסדות דתיים מסורתיים.

קונגרגציית האורטוריו של הקדוש פיליפו נרי היא אגודה אפיפיורית של חיים אפוסטוליים של כמרים קתולים ואחים עמאים החיים יחד בקהילה מאוגדת אך ללא נדרים רשמיים. הם מכונים בדרך כלל אורטוריאנים (האבות האורטוריאנים). האורטוריאנים מתחייבים לחברות בקהילה מקומית מסוימת, עצמאית ובעלת שלטון עצמי (אורטוריו, שבדרך כלל נקרא על שם המקום שבו הוא ממוקם). בחלק מהמיקומים, האורטוריו המקומי הוגדר לנהל קהילה מסוימת; אחרים עשויים לקבל תפקיד של ליווי רוחני לסטודנטים באוניברסיטה.

האורטוריו הצרפתי
תנועת האורטוריו התפשטה בתקופה המוקדמת, במיוחד באיטליה. בצרפת, הוקם מוסד נפרד ושונה מהאורטוריו של הקדוש פיליפו נרי, אף על פי שקיבל השראה מהמודל של הקדוש פיליפו. הוא מוכר בעיקר כ"האורטוריו הצרפתי", והוקם בשנת 1611 בפריז, צרפת, על ידי  (1575–1629), שלימים הפך לקרדינל בכנסייה הקתולית. לאורטוריו הצרפתי הייתה השפעה מכרעת על  לאורך המאה ה-17. בניגוד לאורטוריו של הקדוש פיליפו נרי, הוא פועל תחת סמכות מרכזית של . חברים מוקדמים כללו את ניקולא מלבראנש, ,  ו. המסדר, שדוכא במהלך המהפכה הצרפתית, הוקם לתחייה על ידי פייר פטטו (Pierre Pététot), כומר קהילת סן רוק, בשנת 1852, בשם "האורטוריו של ישו ומרים ללא חטא".

מוזיקה
פיליפו נרי עודד  בטקסי האורטוריו שלו. המלחינים הבולטים תומאס לואיס דה ויקטוריה וג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה כנראה השתתפו בהלחנת מוזיקה זו. ההיסטוריון  משער שהדבר היה מייצר חוויה אסתטית ייחודית ומגוונת.

צעדת שבע הכנסיות
פיליפו הוביל לעיתים "טיולים" לכנסיות אחרות, לעיתים קרובות מלווים במוזיקה ופיקניק בדרך. בשנת 1553, החל נרי במסורת של יציאה למסע צליינות בן יום אחד לשבע כנסיות, החל מבזיליקת פטרוס הקדוש ועד לבזיליקת סנטה מריה מג'ורה.

המסורת של ביקור בכל שבע הכנסיות הותחלה על ידי נרי כדי לשלב חברותא ושיתוף של חוויה דתית משותפת באמצעות גילוי המורשת של הקדושים המוקדמים. נרי הכין מסלול שכלל ביקורים בבזיליקת פטרוס הקדוש, לאחר מכן בבזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות, בזיליקת סבסטיאנוס הקדוש, בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה, בזיליקת לורנצו הקדוש מחוץ לחומות, ולבסוף בסנטה מריה מג'ורה. הוא וכמה חברים ומכרים היו מתאספים לפני עלות השחר ויוצאים להליכה. בכל כנסייה, נערכה תפילה, שירת מזמורים ודרשה קצרה מאת נרי.

ארוחה פשוטה אורגנה מראש בגנים של . משפחת מאטיי פתחה את שטחה למנוחה עבור הצליינים וסיפקה להם לחם, יין, גבינה, ביצים, תפוחים וסלמי. במהלך "פיקניקים" אלו, מוזיקאים היו מנגנים וזמרים היו מופיעים.

הרחוב שמחבר את בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות עם  עדיין נקרא "Via Delle Sette Chiese" (דרך שבע הכנסיות). מסעות צליינות אלו תוכננו לשמש משקל נגד להתנהגות הפרועה של הקרנבל. הטיולים הפכו פופולריים מאוד והחלו למשוך אחרים. מכך התפתח המנהג של ביקור בשבע כנסיות ביום חמישי הקדוש. ברומא, מסע שבע הכנסיות מתקיים באופן מסורתי ביום רביעי של השבוע הקדוש.

לקריאה נוספת
  Authorised English translation of Philipp Neri oder Das Feuer der Freude (Freiburg im Breisgau: Herder, 1986, ).
 Alfonso Capecelatro, The life of Saint Philip Neri, Apostle of Rome v.1 (1894).

 The life of Saint Philip Neri, Apostle of Rome v.2 (1894).
 Bacci, Pietro Giacomo. The life of Saint Philip Neri, Apostle of Rome, and founder of the congregation of the oratory (1902).


קישורים חיצוניים



 As described by Goethe
Literature by and about Philip Neri in the German National Library catalogue
 Works by and about Philip Neri in the Deutsche Digitale Bibliothek (German Digital Library)
 "Philip Neri" in the Ecumenical Lexicon of Saints
  – Biografie
 German Federation of the Oratorium of Saint Philipp Neri

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:קדושים נוצרים
קטגוריה:מיסטיקנים
קטגוריה:ילידי 1515
קטגוריה:נפטרים ב-1595