אמילי (חתונת הרפאים)

אמילי (באנגלית: Emily), המוכרת גם בתור הכלה המתה (באנגלית: The Corpse Bride), היא דמות בדיונית המשמשת כפרוטגוניסטית בסרט הסטופ מושן של טים ברטון, "חתונת הרפאים" (2005). דמותה של אמילי, שאותה דיבבה השחקנית הלנה בונהם קרטר, נחשבת לאחד האייקונים הבולטים של האסתטיקה הגותית המודרנית בקולנוע, והיא זכתה להכרה רחבה בזכות השילוב הייחודי בין עיצובה המקאברי לבין העומק הרגשי והטרגי שניתן לה.

מקור היצירה של הדמות נשען על גלגולים מודרניים של פולקלור יהודי ומזרח-אירופי מהמאה ה-16, ובמרכזם הסיפור "האצבע", העוסק בחתן המקדש בטעות גוויית כלה. מעבר להקשר ההיסטורי, אמילי ייצגה פריצת דרך טכנולוגית בתולדות הנפשת הסטופ מושן; בובתה הייתה מהראשונות שעשו שימוש במנגנוני "ראשי גלגלי שיניים" (Gear heads) זעירים, שאפשרו טווח רחב של מיקרו-הבעות פנים והעניקו לה רמת אנושיות ופגיעות יוצאת דופן במדיום זה.

בשיח האקדמי והביקורתי, אמילי מנותחת לעיתים קרובות דרך מושג "האלביתי" (The Uncanny) של פרויד, בשל הדיסוננס שבין יופייה לבין היותה גווייה בתהליך ריקבון. כמו כן, דמותה נתפסת כייצוג של עוצמה נשית וגאולה; בניגוד לארכיטיפ ה"כלה הנקמנית", אמילי עוברת תהליך של שחרור מטראומת העבר ובחירה בהקרבה עצמית למען אושרם של אחרים – תהליך המגיע לשיאו בסצנת הסיום האייקונית שבה היא הופכת לנחיל פרפרים.

 ביוגרפיה בדיונית 
אמילי הייתה צעירה יפהפייה בת למשפחה אמידה בעולם החיים. היא התאהבה באדם זר, לורד בארקיס ביטרן, שהגיע לעיר חסר כל. למרות התנגדות הוריה, השניים החליטו להינשא בחשאי ולברוח יחד. בליל המנוסה, אמילי הגיעה לנקודת המפגש שנקבעה – תחת עץ אלון עתיק בבית הקברות – כשהיא לובשת את שמלת הכלה של אמה ונושאת עמה את זהב המשפחה ומרצונה החופשי. עם הגיעה, בארקיס בגד בה: הוא רצח אותה בדם קר כדי לשדוד את רכושה והותיר את גופתה מוטלת מתחת לעץ. אמילי נותרה לכודה בין חיים למוות, כשהיא נשבעת שיום אחד יגיע אהוב אמת שישחרר אותה בנדרי נישואין.

שנים לאחר מכן, ויקטור ואן דורט, צעיר מגושם ורגיש מעולם החיים שבורח מחזרת חתונה כושלת עם ארוסתו ויקטוריה, מתרגל את נדרי הנישואין שלו ביער השומם. בטעות, הוא מניח את טבעת הנישואין על מה שנראה כענף יבש, אך למעשה מתגלה כאצבעה של אמילי הקבורה באדמה.

אמילי מתעוררת לחיים, מקבלת את הנדר כחוקי וגוררת את ויקטור ההמום לעולם המתים הססגוני. עבורה, ויקטור הוא התגשמות התקווה שחיכתה לה שנים; היא מעניקה לו כמתנת חתונה את השארית היחידה מחיים הקודמים – הכלב שלו, סקראפס, שמת מזמן – מחווה המעידה על טוב לבה ועל רצונה הכן בקרבתו. לאורך הסרט, אמילי מיטלטלת בין שמחת האהבה שמצאה לבין ההבנה המכאיבה שוויקטור עדיין שייך לעולם החיים וליבו נתון לוויקטוריה. כאשר היא מגלה שוויקטור ניסה לחזור לוויקטוריה תחת אמתלה של "הצגת הוריו", היא נפגעת עמוקות, אך זעמה מתחלף במלנכוליה כנה. היא מבטאת את כאבה בשיר "Tears to Shed", שבו היא תוהה אם אי פעם תוכל להתחרות בנערה חיה, על אף שגם לה יש רגשות. השינוי המשמעותי מתרחש כאשר ויקטור, מתוך ייאוש ותחושת מחויבות, מסכים להקריב את חייו ולשתות רעל כדי שיוכלו להינשא כחוק בעולם המתים. אמילי, שזכתה סוף סוף למה שייחלה לו, מגיעה לטקס החתונה בכנסייה של עולם החיים.

במהלך הטקס, אמילי רואה את ויקטוריה צופה בהם מהצד. ברגע של חסד והבנה, היא עוצרת את ויקטור מלשתות את הרעל. היא מבינה שחלומה נגזל ממנה לפני שנים, ואין לה זכות לגזול את חלומה של נערה אחרת. באותו רגע מופיע לורד בארקיס, ומתברר שהוא החתן החדש של ויקטוריה. בעימות שמתפתח, אמילי מצילה את ויקטור ומתעמתת עם בארקיס. לאחר שבארקיס שותה בטעות מהיין המורעל ומת, אמילי משוחררת מכבלי עברה. היא מחזירה לוויקטור את הטבעת, יוצאת אל אור הירח והופכת לאלפי פרפרים כחולים – סמל סופי לחירותה ולגאולת נשמתה.

 פיתוח הדמות 
 מקורות והשראה פולקלוריסטיים 
התשתית הסיפורית לדמותה של אמילי יונקת משורשים עמוקים בפולקלור היהודי, ובעיקר מאגדת עם הידועה בשם "האצבע" (או "מעשה מירושלים"). מחקרים אקדמיים בתחום הפולקלור, ביניהם עבודותיהם של יוסף דן ואיבן מרקוס, מצביעים על כך שלסיפור קיימות גרסאות רבות המתוארכות החל מהמאה ה-12 בתקופת חסידות אשכנז. בלב האגדה עומד מוטיב הקידושין בטעות: חתן צעיר המשתעשע עם חבריו מניח טבעת נישואין על אצבע הבולטת מן האדמה – הנראית כענף יבש – ומדקלם את נוסח הקידושין. להפתעתו, האצבע מתגלה כחלק מגופתה של כלה שנרצחה, הקמה לתחייה ותובעת את מימוש הנישואין מתוקף ההלכה היהודית

מעבר לפן הסיפורי, חוקרים מזהים באגדה רובד היסטורי טרגי הקשור לפרעות במזרח אירופה, דוגמת גזירות ת"ח ות"ט. באותה תקופה נפוצו סיפורים על כלות שנרצחו בדרכן לחופתן ונקברו בעודן לבושות בבגדי כלולותיהן. דמותה של אמילי בסרט משמרת את הזיכרון הקולקטיבי הזה, אך מבצעת בו שינוי מהותי: בעוד שבגרסאות המוקדמות הכלה המתה תוארה לעיתים כיישות מאיימת או כסוקובוס, בגרסתו של טים ברטון היא עוברת האנשה והופכת לקורבן טרגי המבקש גאולה ולא נקמה.

 עיצוב הדמות 
תהליך הייצור של אמילי נחשב לאחת מנקודות המפנה המשמעותיות ביותר בתולדות ההנפשה המודרנית, שכן הוא שילב בין מלאכת יד מסורתית לבין טכנולוגיות צילום דיגיטליות שהיו חלוציות לתקופתו. עבודת האנימציה הייתה כה אינטנסיבית, עד כי יום עבודה מפרך של כ-12 שעות הניב בממוצע בין שנייה לשתי שניות בלבד של חומר גלם שמיש, עובדה המדגישה את רמת הדיוק והקפדנות שהושקעה בכל תנועה של אמילי. פריצת הדרך הטכנולוגית הבולטת ביותר התבטאה במנגנוני ה"שעון" (Clockwork mechanisms) או "ראשי גלגלי שיניים" (Gear heads) שהותקנו בתוך ראשי הבובות. האנימטורים השתמשו במפתחות זעירים כדי לכוונן גלגלי שיניים פנימיים, מה שאפשר שליטה אבסולוטית במיקרו-הבעות הפנים של אמילי. טכנולוגיה זו הייתה חיונית להעברת המנעד הרגשי המורכב שלה, והעניקה לה יכולת להביע דקויות של עצב ופגיעות שלא ניתן היה להשיג בשיטות הסטופ-מושן המסורתיות של החלפת פנים שלמות.

מעבר למנגנון הפנים, הושקעה מחשבה הנדסית רבה בפריטים הנלווים לדמות, ובראשם הינומת הכלה האייקונית שלה. כדי להעניק להינומה את המראה האתרי והמרחף שלה, היא יוצרה מבד מיוחד שחוזק בחוטי מתכת דקיקים, דבר שאפשר לאנימטורים לעצב את תנועתה בצורה וירטואוזית המדמה תנועה ברוח או במים. אלמנט זה שירת את חזונו האמנותי של ברטון, שביקש להציג את עולם המתים כעולם תוסס, צבעוני ומלא תנועה, בניגוד מכוון לעולם החיים שהוצג כנוקשה, מונוכרומטי וסטטי. יתרה מכך, הסרט היה הראשון בהיסטוריה שצולם במלואו במצלמות DSLR דיגיטליות, מה שאפשר לצוות לצפות בתוצאות באופן מיידי ולתקן טעויות תנועה זעירות בזמן אמת, ובכך להשיג את האיכות החזותית העמוקה והחדה המאפיינת את האסתטיקה של אמילי. אישיותה של אמילי התעצבה סופית דרך הדיבוב של הלנה בונהם קרטר, שהעניקה לה קול שברירי ופגיע שהשלים את חזותה הגופנית.

מבחינה חזותית ותמטית, אמילי עוצבה תוך שימוש במושג הפרוידיאני "האלביתי" (The Uncanny) – יצירת דמות המעוררת דיסוננס רגשי אצל הצופה בשל היותה מוכרת וזרה בו-זמנית. היא מוצגת כגווייה בתהליך ריקבון המעוצבת דרך שלוש דרגות קיום המגדירות את זהותה המורכבת: בממד הפיזיולוגי, חזותה החיוורת והכחולה, יחד עם עיניה הגדולות ושערה הזורם, מעניקים לה מראה "טהור" ואצילי המנוגד לסביבתה המרקיבה, בעוד ששמלתה הבלויה והעצם החשופה ברגלה משמשות כעדות פיזית מתמדת לטראומת מותה. בממד הסוציולוגי, אמילי מייצגת את הטרגדיה של אובדן הסטטוס; היא קפואה במעבר שבין "כלה" ל"גופה", חיה בתוך מרחב של חלומות שנגזלו ובגידה שהותירה אותה מנותקת הן מעולם החיים והן ממערכות יחסים אנושיות נורמטיביות.

צמיחתה הפסיכולוגית של אמילי היא התהליך המשלים את העיצוב הטכני והחזותי שלה; היא עוברת מסלול רגשי מאתגר של מאבק בזהות ה"אישה האחרת" וקנאה עזה בוויקטוריה, עד להשגת גאולה פנימית. ככל שהעלילה מתקדמת, הבעות הפנים המדויקות שאפשרו גלגלי השיניים מתרגמות לתהליך של קבלה עצמית ושחרור. אמילי מייצגת גלגול מודרני של המיתוס העתיק: היא אינה עוד כלת רפאים המבקשת לאסור את החי בכבלי המוות, אלא דמות המשיגה סוכנות (Agency) ובחירה חופשית. פעולת השחרור הסופית שלה, שבה היא מבינה כי ניסיון לכבול אליה את ויקטור לא ישיב לה את חייה, מסמלת את המעבר מדיכאון ומלנכוליה אל חופש מוחלט. תהליך זה מגיע לשיאו הוויזואלי בסצנת הסיום, בה היא הופכת לנחיל פרפרים – סמל אוניברסלי לשחרור הנשמה וגאולה רוחנית, ובכך חותמת את מסעה מדמות של קורבן לישות משוחררת.

 ניתוח פסיכולוגי ותמתי 
 אפקט ה"אלביתי" והגוף המפורק 
ניתוח דמותה של אמילי מתמקד בראש ובראשונה במושג ה"אלביתי" (The Uncanny) של פרויד, המתאר את התחושה המצמררת המתעוררת כאשר הגבול בין הדומם לחי מיטשטש. אמילי, כבובת סטופ מושן המייצגת גופה שקמה לתחייה, היא התגלמות מובהקת של מושג זה; היא מעוררת בצופה דיסוננס קוגניטיבי עמוק שכן היא מוכרת כדמות אנושית ומושכת, אך בו-זמנית זרה ומאיימת בשל סימני הריקבון הפיזיים שלה. הדיאלקטיקה הזו בין יופי לזוועה מאפשרת לברטון לחקור את מה שמכונה בספרות הפסיכואנליטית "הגוף המפורק" (Corps morcelé) – מושג המתייחס לשברירותה של הזהות העצמית, המיוצגת כאן פיזית דרך גפיה המתפרקות של אמילי ועצמותיה החשופות.

 מלנכוליה וטראומה 
מבחינה תמטית, אמילי אינה רק קורבן של רצח, אלא ייצוג ויזואלי של מצב המלנכוליה. בניגוד לאבל "בריא", שבו האדם משלים עם האובדן וממשיך הלאה, המלנכוליה של אמילי מתבטאת בקיפאון רגשי ופיזי; היא נותרת תקועה ברגע הבגידה, לבושה בשמלת כלה שהופכת ל"עור שני" המנסה להגן על שלמותה הנפשית המרוסקת. הטקסטיל המרופט והבדים המתפוררים משמשים כאן כמטאפורה לזיכרון טראומטי שאינו מוצא מנוח, כשהשמלה מסמלת את הניסיון הנואש להיאחז בזהות של "כלה" – זהות שהובטחה לה אך נגזלה באלימות. הניתוח הגותי של הדמות מדגיש כיצד המרחב המקאברי משמש כמרחב טיפולי עבור הצופה; על ידי האנשת המוות והפיכתו לדמות נגישה ופגיעה, הסרט מאפשר עיבוד של פחדים קמאיים ממוות ומבדידות בתוך סביבה מוגנת ופנטסטית..

 אינדיבידואציה וגאולה 
ההתפתחות הפסיכולוגית של אמילי מגיעה לשיאה דרך תהליך של "סוכנות" (Agency) וגאולה, המהווה תיקון לנרטיב הסטריאוטיפי של "האישה הנבגדת". לאורך הסרט, אמילי עוברת ממצב של אובייקט פסיבי הנשלט על ידי תשוקותיה של דמות גברית (בארקיס ביטרן בעבר, וויקטור בהווה), לדמות אקטיבית המשיגה "אינדיבידואציה" יונגיאנית. היא מצליחה להתעלות מעל המבט המלנכולי הממוקד בעצמה ולראות את צרכיו של האחר, מה שמוביל להקרבה העצמית הסופית שלה. מעברה של אמילי מגוף פיזי נרקב לנחיל של פרפרים אינו רק התרה עלילתית, אלא סמל פסיכולוגי עמוק לשחרור הנפש מהקיבעון הטראומטי; זוהי טרנספורמציה מהמצב ה"זומבי" של המלנכוליה אל מצב של חופש רוחני, שבו המוות אינו עוד סוף טרגי אלא התמזגות מחדש עם היקום.

 מורשת והשפעה תרבותית 
 אסתטיקת ה-"Corpse Cute" והשפעה חזותית 
דמותה של אמילי חוללה מהפכה תפיסתית בעיצוב דמויות מקאבריות, והפכה לחלוצה של אסתטיקת ה-"Corpse Cute" – שילוב ייחודי בין אלמנטים של מוות וריקבון לבין חן, עדינות ויופי מפתה. השפעה זו ניכרת עד היום בתעשיית הבידור והאופנה, כאשר דמויות רבות באנימציה המודרנית ובעיצוב בובות (כגון מותג "Monster High") אימצו את השילוב שבין העור התכול, העיניים הגדולות והפגיעות הפיזית כמודל ליופי אלטרנטיבי. מעבר למסך, אמילי הפכה לאייקון מרכזי בתרבות הקוספליי והאיפור האמנותי; דמותה נחשבת לאחד האתגרים הפופולריים והמורכבים ביותר בשל הצורך לשלב בין צביעת גוף (Body Paint) לבין עיצוב טקסטיל מפורק, מה ששימר את נוכחותה הדינמית בקהילות מעריצים גותיות גם עשורים לאחר צאת הסרט.

 כגיבורה טרגית 
בשיח הביקורתי המודרני, אמילי אינה נתפסת רק כדמות משנית בסיפורו של ויקטור, אלא כפרוטגוניסטית העוברת תהליך התבגרות (Coming of Age) טרגי ומרתק. בעוד שבסרטים קלאסיים הכלה היא סמל לסוף טוב וסטטי, אמילי מייצגת את פירוק המיתוס הזה; היא דמות שצריכה ללמוד לשחרר את העבר ולמצוא את זהותה מחוץ למערכת יחסים זוגית. מורשתה של אמילי טמונה בכך שהיא מציעה מודל של עוצמה נשית הנובעת דווקא מתוך האובדן; הבחירה הסופית שלה להקריב את אושרה למען ויקטור וויקטוריה מכתירה אותה כדמות המוסרית והבוגרת ביותר בסרט, ובכך היא הפכה לסמל של "אהבה ללא תנאי" ושחרור רוחני המהדהד אצל צופים צעירים ומבוגרים כאחד.

 מול דמויות ברטוניות נשיות 
השוואה בין אמילי לבין דמויות נשיות אחרות בעולמו של ברטון, ובראשן סאלי מ"הסיוט לפני חג המולד", מדגישה את הייחודיות של אמילי כשלב מתקדם באבולוציה של "הגיבורה המלנכולית". בעוד שסאלי היא בובה שנוצרה מחלקים שונים ומחפשת את מקומה בעולם, אמילי נושאת עמה היסטוריה אנושית קונקרטית של בגידה ורצח, מה שמעניק למעשיה עומק פסיכולוגי רב יותר. בניגוד לוויקטוריה, המייצגת את הנשיות הוויקטוריאנית הכבולה והפסיבית, אמילי היא ישות אקטיבית ופורצת גבולות; היא נעה בחופשיות בין עולמות, שרה, רוקדת ויוזמת, ובכך היא מאתגרת את הדיכוטומיה המסורתית שבין "האישה החיה והצנועה" לבין "האישה המתה והמאיימת". מורשתה היא יצירת מרחב שבו המוות אינו מכבה את האישיות, אלא דווקא מאפשר לה להתבטא במלוא עוזה.

 הערות שוליים 

קטגוריה:דמויות פמיניסטיות בדיוניות
קטגוריה:דמויות קולנועיות
קטגוריה:דמויות אנימציה