אינוק פאוול

ג'ון אינוק פאוול (באנגלית: John Enoch Powell, ) היה פוליטיקאי ואקדמאי בריטי. במהלך הקריירה שלו כיהן כחבר פרלמנט בין 1950 ל-1974 מטעם המפלגה השמרנית ובין 1974 ל-1987 מטעם המפלגה היוניוניסטית של אלסטר. כיהן גם כשר הבריאות של הממלכה המאוחדת בקבינט מקמילן השני בין 1960 ל-1963, וכשר צללים להגנה בממשלת הצללים תחת ראש האופוזיציה אדוארד הית' בין 1965 ל-1968. ב-1968 זכה לתשומת לב ציבורית רבה בשל נאומו "נהרות של דם" על ההגירה לבריטניה.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
פאוול נולד כג'ון אינוק פאוול בברמינגהאם והיה בן יחיד של אלברט, מנהל בית ספר, ואלן מרי, מורה. משפחתו ממוצא וולשי, ואף על פי שלא היו בני המעמד הגבוה חיו נוחים יחסית. בילדותו פאוול פיתח חיבה לקרטוגרפיה וקריאה. רוב מוריו בילדותו היו יוצאי מלחמת העולם הראשונה, ופאוול היה משוכנע שמלחמה נוספת עם גרמניה היא בלתי נמנעת.

 קריירה אקדמית 
פאוול למד לימודים קלאסיים בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. כדי להיבדל מאקדמאי נוסף באסכולה, ג'ון ו. פאוול, החל להשתמש בעיקר בשמו האמצעי, אינוק. במהלך שנותיו בקיימברידג' למד לטינית, אורדו, יוונית, וגרמנית. לאחר סיום לימודיו נשאר כחוקר באוניברסיטה ועבד על לקסיקון של הרודוטוס. במקביל ללימודיו, פאוול פרסם שירה. ב-1937, מונה לפרופסור ליוונית באוניברסיטת סידני בעודו בן 25, והיה לפרופסור הצעיר ביותר באימפריה הבריטית. בהרצאתו הראשונה במאי 1938, גינה את מדיניותה הפייסנית של בריטניה כלפי גרמניה הנאצית. עוד עם מינויו, הודיע לסגן הקנצלר של האוניברסיטה שאם תפרוץ מלחמה באירופה, יחזור לבריטניה על מנת להתגייס לצבא.

 קריירה צבאית 
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה, פאוול התגייס לצבא הבריטי כטוראי באוקטובר 1939. במהרה קודם לטוראי ראשון, ולאחר מכן השלים קורס קצינים. ב-18 במאי 1940 מונה כסגן משנה בחיל המודיעין של הצבא הבריטי, ולימד את עצמו רוסית. באוקטובר 1941 הוצב בקהיר. פאוול המשיך לעלות בסולם הדרגות וקודם למייג'ור במאי 1942, ובהמשך ללוטננט קולונל באוגוסט 1942. במהלך שירותו במצרים, סייע בתכנון קרב אל-עלמיין השני והתקפת קווי האספקה של הקורפוס אפריקה. הודות לשירותו, מונה למסדר האימפריה הבריטית ב-1943. במהלך שירותו באלג'יריה, פיתח חשדנות כלפי ארצות הברית בשל עוינותה לאופי האימפריאליסטי של הממלכה המאוחדת. חשדנות זו תלווה את פאוול גם לאחר תום מלחמת העולם.

עם תום החזית הצפון אפריקאית, מונה לבקשתו לתפקיד במערכה באוקיינוס השקט והיה לקצין מודיעין בדלהי תחת צבא הודו הבריטית באוגוסט 1943. בשירותו שם היה מעורב בתכנון מבצעים במערכה על בורמה, תוך שחזר ללמוד אורדו. באותה התקופה פאוול שאף להתמנות יום אחד כמושל הכללי של הודו. במרץ 1944 הועלה לדרגת קולונל ומונה כעוזר ראש מערך המודיעין הבריטי בהודו. בסיום המלחמה הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, הצעיר ביותר למשך תקופה קצרה. פאוול מעולם לא היה בחזית במהלך שירותו, עובדה שעוררה בו אשמה.

 קריירה פוליטית 

בבחירות הכלליות בבריטניה ב-1945 הצביע פאוול ללייבור בשל תמיכת השמרנים בהסכם מינכן טרם המלחמה, אולם במהרה התפקד למפלגה השמרנית ועבד באגף המחקר שלהם תחת ראב באטלר. שאיפותיו להודו הובסו עם הכרזת ראש הממשלה אטלי בפברואר 1947 על מתן עצמאות להודו. פאוול הבין כי עם נסיגת בריטניה מהודו – היהלום שבכתר האימפריה – היא תעזוב את יתר מושבותיה בהמשך. בבחירות ב-1950, נבחר כנציג פרלמנט מטעם וסט מידלנדס. במהלך שנותיו הראשונות בפרלמנט בלט בכך שהיה נגד הסגת הכוחות הבריטים מתעלת סואץ בתחילת שנות החמישים, שכן לתפיסתו פעולה כזו תדגים לעולם כי לבריטניה אין יכולת להחזיק כוחות בתעלה ולכן כל דרישה עתידית לשליטה בסואץ תיתפס כלא סבירה. ואכן, במשבר סואץ התנגד לכיבוש התעלה.

 שר הבריאות 
ב-1960 מונה להיות שר הבריאות בממשלתו השנייה של הרולד מקמילן. במהלך כהונתו, לא הוציא הודעות לציבור אודות הסכנה בשימוש תרופות מבוססות תלידומיד, להבדיל מהמדיניות שנהגה בארצות הברית באותה התקופה. בהמשך נטען נגד פאוול כי במהלך כהונתו פעל למען הגירתם של רופאים מחבר העמים הבריטי אל הממלכה המאוחדת, אולם גיוס רופאים לא היה תחת סמכותו הישירה. הוא כן קיבל בברכה רופאים ואחיות זרים, עם כי תחת תנאי שהם מהגרי עבודה זמניים בלבד לשם הכשרתם ולא מהגרים קבועים. ב-1961 פעל למען הגבלת הגירה בשל חשש שמערכת הבריאות הבריטית לא תעמוד בכמות התושבים העולה. בבחירות הכלליות של 1964, הלייבור ניצחו את השמרנים. בבחירות הפנימיות שנערכו לאחר פיטוריו של ראש המפלגה אלק דאגלס-יום, ניסה פאוול להיבחר לראשות השמרנים, אולם זכה ב-15 קולות בלבד מתוך 303.

 שר ההגנה בממשלת הצללים 
לאחר הפסד השמרנים, מונה פאוול בידי ראש השמרנים החדש אדוארד הית' לשר ההגנה בממשלת הצללים שלו. מדיניתיו של פאוול הייתה שבריטניה אינה מעצמה עולמית יותר, אלא מעצמה אירופאית בלבד ועל כן עליה לשים דגש על קשריה עם מערב אירופה. לפיכך, התנגד למעורבות בריטית במלחמת וייטנאם. לתפיסתו, הניסיון של בריטניה לעמוד לצד ארצות הברית כשוטרת עולמית גובל "בניתוק מהמציאות".

 נאום נהרות של דם 
ב-20 באפריל 1968, נשא פאוול את נאומו נהרות של דם בהתייחס להגירה אל בריטניה בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה. לנאום, שנשא בכנס מפלגתי בבירמניגהם, הוא קרא "נאום בירמניגהם", אולם הכינוי הנפוץ לנאום נלקח מאזכורו בסוף הנאום לשיר האפי אינאיס של המשורר הרומאי ורגיליוס, בהתייחסו לנהר הטיבר, שיתמלא בדם – חשש מאסון שקרב לבוא.

בנאומו, הזהיר פאוול כי ההגירה הבלתי מבוקרת לבריטניה מדרום אסיה ואיי הודו המערבית יביאו לשינויים בלתי הפיכים בחברה הבריטית ולחיסול הדומיננטיות האנגלו-סקסונית בממלכה המאוחדת. לתפיסתו, גם אם רבים מהמהגרים מעוניינים להשתלב, רובם לא יכולים או מעוניינים להשתלב בחברה הבריטית. פאוול הציע לנהל מדיניות הגירה מבוקרת יותר, ואף לעודד את הגירתם החוצה של המהגרים. פאוול הזהיר שאם לא תשתנה המדיניות באופן דרמטי, וההגירה ההמונית תימשך, הוא חוזה עתיד אלים וקשה לבריטניה, בדומה לנבואתו של הסיבילה שנהר הטיבר יתמלא דם.

הנאום זכה לתגובות מעורבות, ועורר מחלוקת גדולה בבריטניה. רבים התייחסו לפאוול כגזען ואף כפשיסט, עד כדי שרבים מחבריו הקרובים ניתקו עימו קשר, ורבים אחרים החרימו אותו. פאוול אף פוטר מתפקידו כשר ההגנה בממשלת הצללים. שירם של הביטלס אובלדי אובלדה מפורש כשיר שמכוון נגד מסרי הנאום, ובחלק מגרסאות האולפן של שירם Get Back הביטלס התייחסו באופן סאטירי לנאומו של פאוול. כשהגיע לביקור בישראל ביוני 1968, הזמנה שנעשתה מטעם ממשלת ישראל טרם הנאום והדחתו מממשלת הצללים, פאוול התקבל תחת מחלוקת מסוימת ולא הרצה באוניברסיטה העברית כפי שתוכנן במקור. עצם הזמנתו זכתה לביקורת בכנסת, לרבות מחה"כ אורי אבנרי.דיון בכנסת לגבי פועלו של השר זלמן ארן, יוני 1968

עם זאת, רבים בציבור הבריטי תמכו בו. סקר של הדיילי אקספרס ב-1972 אף הראה כי פאוול הוא הפוליטיקאי הפופולרי ביותר בבריטניה. נאומו המשיך להדהד שנים רבות לאחר שנשא אותו, וב-2018 התעורר עניין חדש בנאום בציון 50 שנה לקיומו.

 חבר פרלמנט מטעם המפלגה היוניוניסטית של אלסטר 
ב-1974 עבר פאוול למפלגה היוניוניסטית של אלסטר. בהתאם לדעותיו הבריטיות הלאומניות, תמך בהשארת צפון אירלנד כחלק מהממלכה המאוחדת. ב-1984 טען שלורד מאונטבאטן נרצח בידי ה-CIA.

בבחירות הכלליות של 1987, לא נבחר לפרלמנט. בכך הסתיימה הקריירה בת ה-37 שנה של פאוול כחבר פרלמנט.

 שנותיו האחרונות 
ב-1992, בגיל 80, אובחן כחולה פרקינסון. עם זאת, המשיך להיות פעיל פוליטית ובפרט נגד ההגירה לבריטניה ונגד האיחוד האירופי. פאוול נשאר גם פעיל אקדמית ואף פנה לחקר תאולוגיה.

ב-8 בפברואר 1998, מת בעודו מאושפז בבית חולים בלונדון, בן 85 במותו. פאוול נקבר במדי הגנרל שלו בבית קברות צבאי בווריקשייר לאחר הלוויה במנזר וסטמינסטר.

 חיים אישיים 
ב-1952, כשהוא בן 39, נישא למרגרט פמלה וילסון בת ה-26. לזוג נולדו שתי בנות, סוזן (1954) וג'ניפר (1956).

בעקבות למידתו את הפילוסופיה הגרמנית, בפרט כתבי ניטשה, פאוול היה אתאיסט החל מנעוריו. עם זאת, נהג לפקוד את הכנסייה ואף החזיק בתפקיד בכנסיית סנט מרגרט בווסטמינסטר.

במקביל לקריירה הפוליטית שלו, ב-1977 פרסם ביוגרפיה של ג'וזף צ'מברלין. לתפיסתו, ויליאם שייקספיר מסטרטפורד על האייבון לא היה מחברם של היצירות המיוחסות לו.

נטען כלפי פאוול שהיה הומוסקסואל בסתר, וכי במהלך לימודיו היה מאוהב בסטודנט נוסף ובהמשך נמשך לתלמידיו האוסטרליים.

 ראו גם 
 התנגדות להגירה

 קישורים חיצוניים 

 "נהרות של דם": חמישים שנה לנאום שהסעיר את בריטניה, יגיל הנקין, מידה, 3 במאי 2018.
 After Enoch, Lisa Wright, BBC, 20 April, 2018.

 הערות שוליים 

קטגוריה:גנרלים בריטים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:בריטים במאה ה-20
קטגוריה:חברי פרלמנט בריטים
קטגוריה:משוררים אנגלים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1912
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1998