ניקולה רנייה

ניקולה רנייה (בפלמית: Nicolas Régnier; נקרא באיטלקית: Niccolò Renieri; 1588–1667) היה צייר קאראווג'יסטי יליד מובז' שפעל ברומא ולאחר מכן בוונציה, וכן אספן, סוחר ומומחה לאמנות.

ביוגרפיה
רנייה נטבל ב־9 בספטמבר 1588 במובז' שברוזנות הנאו, אז חלק מארצות השפלה הדרומיות שבשליטה ספרדית. במשך שנים סברו כי נולד בשנת 1591 על סמך קריאה שגויה של מסמך לידה, אך מחקר מאוחר יותר הציע כי ייתכן שנולד כבר בשנת 1588, ולכל המאוחר לפני 1593. משפחתו הייתה דוברת צרפתית. הוא נפטר בוונציה ב־20 בנובמבר 1667 ונקבר בכנסיית סן קאסיאנו .

בין השנים 1610–1615 התחנך באנטוורפן בסדנתו של אברהם יאנסנס, מן הציירים הצפוניים הבודדים ששהו ברומא בתקופת חייו של קאראווג'ו. ככל הנראה בעידודו יצא לאיטליה. בשנים 1616–1617 שהה בפארמה, שם נמנה עם ציירי חצר משפחת פרנזה, ושם התוודע לקאראווג'יזם, אולי גם באמצעות ליאונלו ספאדו. תיעוד משנת 1610 מזכיר ברומא אדם בשם "Niccolò Raneri Fiammingo" סמוך לפיאצה נאבונה, ובשנים 1617–1618 נזכר "Niccolò Regniero fiamengo" בחצר פרנזה כשליח, אולם אין ודאות שמדובר בו.

בין 1617 ל־1625 פעל ברומא. לאחר הגעתו, בין מאי 1617 לחג הפסחא 1620, חלק דירה עם דוד דה האן ודירק ואן באבורן, אמנים קאראווג'יסטים צפוניים. בשנים 1620–1621 עבד בבזיליקת סנט'אנדראה דלה פראטה. הוא היה חבר פעיל באקדמיה של סן לוקא והשתתף במפגשיה לצד סימון וואה; האזכור האחרון לנוכחותו ברומא הוא מ־22 במרץ 1625, במפגש בביתו של וואה.

ברומא נמנה עם מייסדי קבוצת ה־Bentvueghels ונחשב, לצד ולנטן דה בולון, לאחד הבולטים ביישום ה־Manfrediana Methodus, כלומר קאראווג'יזם שעובד דרך סגנונו של ברתולומאו מנפרדי. סגנונו המוקדם התאפיין בניגוד חד בין אור וצל ובסצנות ז'אנר בעלות דרמה פיזית ופסיכולוגית, עד כי לעיתים התבלבל ייחוס יצירותיו עם אלו של מנפרדי. עם זאת, כבר בתקופה זו פיתח מגמה של עידון וחן, שתוארה כ"קאראווג'יזם של הפיתוי", והבדילה אותו מן הקאראווג'יסטים הצפוניים בעלי האופי המחוספס יותר.

פטרונו המרכזי היה המרקיז וינצ'נצו ג'וסטיניאני, מן האספנים החשובים של יצירות קאראווג'ו. רנייה שימש כ"pittore domestico" בארמון ג'וסטיניאני וצייר עבורו נושאים דתיים וחילוניים על פי מודלים חיים; במלאי שנערך לאחר מותו של ג'וסטיניאני בשנת 1638 נמנו תשע יצירות של רנייה. באוקטובר 1623 נישא לססיליה בֶּצי. לזוג נולדו בן וארבע בנות, וכולם היו לתלמידיו ואף לציירים; בנותיו לוקרציה וקלורינדה נישאו לציירים דניאל ואן דייק ופייטרו דלה וקיה.

בשנת 1625 עבר לוונציה והשתקע בקהילת סן קאסיאנו עד מותו. המעבר הביא לשינוי סגנוני: הוא התרחק מן הטנבריזם המנפרדי ואימץ סגנון דקורטיבי, צבעוני ואלגנטי יותר, בהשפעת יוהאן ליס, סימון וּואֶה וציירי בולוניה ובראשם גווידו רני וגוארצ'ינו. בין השנים 1625–1630 ניכרת נטייה גוברת לקלאסיציזם.

בוונציה פעל גם כסוחר וכמומחה לאמנות. כבר בשנת 1634 ניהל משא ומתן למכירת ציורים לג'יימס המילטון, הדוכס הראשון מההמילטון באנגליה, וברשימות נכללו לצד "מאסטרים ישנים" כגון טיציאן ומיכלאנג'לו גם יצירות של קאראווג'ו, פוסן, גוורצ'ינו וליס. הוא נודע כאספן רחב אופקים והחזיק באוסף שכלל יצירות של אמנים פלמים והולנדים, ובהם פאול בריל, רובנס, פרנס פורבוס, לוקאס ואן ליידן והררי מט דה בלס. בשנים 1661–1667 נועצו בו לעיתים קרובות להערכת רישומים, ובשנת 1666 נמכרו שישים וחמישה ציורים מאוספו במכירה פומבית.

לצד פעילותו בוונציה נקרא בשנים 1638–1639 למודנה, שם עבד עבור משפחת ד'אסטה וצייר דיוקנאות חצר, ובשנת 1639 פעל גם במנטובה עבור משפחת גונזגה.

 יצירה וסגנון 
רנייה עסק במרבית הז'אנרים המקובלים במאה ה-17: סצנות דתיות ומיתולוגיות, דיוקנאות, אלגוריות וסצנות ז'אנר המשולבות בטבע דומם. בראשית דרכו הושפע עמוקות מקאראווג'ו וממנפרדי, תוך שימוש בקלוז־אפ של דמויות, ניגודי אור־צל חריפים וצבעוניות חמה. בהמשך שילב בין מורשת קאראווג'יסטית לבין אידיאל יופי קלאסי בהשפעת גווידו רני, ופיתח סגנון המאחד דרמה ברוקית עם אלגנטיות דקורטיבית.

בין תלמידיו נמנו ג'ובאני בטיסטה גרפי, טומאזו לואיני ואחרים, וכן בנותיו. הוא השפיע על אמנים מאוחרים יותר ופעל כל חייו באיטליה בשם ניקולו רניירי.

יצירות נבחרות

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:קאראווג'יסטים
קטגוריה:אספני אמנות איטלקים
קטגוריה:ציירים ונציאנים
קטגוריה:ציירים איטלקים במאה ה-17
קטגוריה:נפטרים ב-1667
קטגוריה:ילידי 1591