נתניאל בנקס

נתניאל פרנטיס בנקס (באנגלית: Nathaniel Prentice Banks; 30 בינואר 1816 – 1 בספטמבר 1894) היה פוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס וגנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. בנקס, שהיה פועל במפעל טקסטיל, התבלט בחוגי ויכוח מקומיים ונכנס לפוליטיקה כאדם צעיר. בתחילה היה חבר המפלגה הדמוקרטית, אך עמדותיו נגד העבדות משכו אותו אל המפלגה הרפובליקנית בראשית דרכה, שבמסגרתה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ולמושל מסצ'וסטס בשנות ה-50 של המאה ה-19. בתחילת הקונגרס ה-34 נבחר ליושב ראש בית הנבחרים לאחר בחירות שנמשכו שיא של 133 הצבעות לאורך חודשיים.

עם פרוץ מלחמת האזרחים מינה אותו אברהם לינקולן לאחד הגנרלים הפוליטיים הראשונים בדרגת מייג'ור גנרל, מעל קצינים מקצועיים מבוגרי וסט פוינט, שתחילה התמרמרו על כך אך לבסוף הכירו בהשפעתו על ניהול המלחמה. לאחר סדרת כישלונות בעמק נהר שננדואה מול סטונוול ג'קסון, החליף בנקס את  בניו אורלינס כמפקד מחלקת המפרץ, והופקד על ניהול לואיזיאנה והשגת שליטה בנהר המיסיסיפי. הוא נכשל בחיזוק כוחותיו של יוליסס ס. גרנט בוויקסבורג וניהל בצורה לקויה את המצור על פורט הדסון, שהסתיים רק לאחר נפילת ויקסבורג. לאחר מכן הוביל את "מערכת הנהר האדום", ניסיון כושל להשתלט על צפון לואיזיאנה ומזרח טקסס, שהוביל להחזרתו מהפיקוד. בנקס ספג ביקורת מתמדת על כישלונותיו הצבאיים, במיוחד במשימות טקטיות כגון סיור מודיעיני. הוא גם מילא תפקיד חשוב במאמצי השיקום הראשונים בלואיזיאנה, שלינקולן ראה בהם מודל לשיקום הדרום.

לאחר המלחמה חזר לפוליטיקה במסצ'וסטס וכיהן שוב בקונגרס, שם תמך ברעיון "הייעוד הגלוי", השפיע על חקיקת רכישת אלסקה ותמך בזכות הבחירה לנשים. בשנותיו המאוחרות אימץ עמדות ליברליות-פרוגרסיביות יותר. הוא כיהן כמרשל פדרלי במסצ'וסטס לפני שסבל מהידרדרות במצבו הנפשי.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
נתניאל פרנטיס בנקס נולד בוולת'ם שבמסצ'וסטס ב-30 בינואר 1816, והיה בנם הבכור של נתניאל פ. בנקס האב ורבקה גרינווד בנקס. אביו עבד במפעל הטקסטיל של Boston Manufacturing Company והתקדם לתפקיד מנהל עבודה. בנקס למד בבתי ספר מקומיים עד גיל ארבע עשרה, ואז נאלץ לעבוד במפעל בשל מצבה הכלכלי של המשפחה. הוא החל כ"ילד סלילים" שתפקידו להחליף סלילי חוט מלאים בריקים, ועבד במפעלי וולת'ם ולואל. בשל כך נודע בכינוי "Bobbin Boy Banks", כינוי שליווה אותו כל חייו. תקופה מסוימת היה שוליה של מכונאי יחד עם אליאס האו, בן דוד שלימים קיבל פטנט על מכונת תפירה עם תפר נעילה.

בהכירו בערך ההשכלה, המשיך בנקס לקרוא ספרים ולעיתים צעד לבוסטון בימי חופשה כדי לבקר בספריית האתנאום. הוא השתתף בהרצאות שמומנו בידי החברה ובהן נאמו דמויות ציבוריות כמו דניאל ובסטר. הוא הקים מועדון ויכוחים עם פועלים אחרים, עסק גם במשחק, והצטרף לתנועת ההתנזרות מאלכוהול. נאומיו משכו את תשומת לב מנהיגי המפלגה הדמוקרטית, שביקשו ממנו לנאום באספות בחירות בשנת 1840. הוא חידד את כישוריו הפוליטיים והרטוריים בחיקוי חבר הקונגרס רוברט רנטול. הופעתו, קולו וכישורי ההצגה שלו סייעו לו להתקדם בזירה הפוליטית, והוא השתדל להציג עצמו כבעל חזות אריסטוקרטית יותר מזו שהתאימה למוצאו הצנוע.

הצלחתו כנואם גרמה לו לעזוב את עבודתו במפעל. תחילה עבד כעורך בשני עיתונים פוליטיים קצרי ימים, ולאחר כישלונם התמודד לבית המחוקקים של המדינה בשנת 1844 והפסיד. בהמשך קיבל משרה בנמל בוסטון, שאפשרה לו יציבות כלכלית ונישואין למרי תאודוסיה פאלמר. ניסיון נוסף להיבחר לבית המחוקקים בשנת 1847 נכשל גם הוא.

 קריירה פוליטית טרום מלחמת האזרחים 
בשנת 1848 ניצח בנקס בבחירות נוספות לבית המחוקקים של המדינה, לאחר שהצליח לארגן קבוצות מצביעים בוולת'ם שקולותיהן לא היו נתונים לשליטה של חברת Boston Manufacturing Company, שהייתה בשליטת המפלגה הוויגית. הנהגת החברה יכלה למעשה לכפות על עובדיה להצביע למועמדי הוויגים, משום שההצבעה לא הייתה חשאית.

בתחילה היה בנקס מתון בהתנגדותו להרחבת העבדות, אך כאשר הכיר בעוצמתה של התנועה לביטול העבדות שהלכה וצברה תנופה, נקשר אליה יותר ויותר וראה בה גם אמצעי לקידום פוליטי. בעקבות זאת יצר בנקס, יחד עם הדמוקרטים רוברט רנטול וג'ורג' סיואל באוטוול, קואליציה עם מפלגת האדמה החופשית, שהצליחה להשתלט על בית המחוקקים ועל משרת המושל. ההסכמים לאחר ניצחון הקואליציה בבחירות 1850 הובילו לבחירת בוטוול למושל ולבחירת בנקס ליושב ראש בית הנבחרים של מסצ'וסטס.

אף שבנקס לא חיבב את צ'ארלס סאמנר, לא מבחינה אישית ולא בשל עמדותיו הרדיקליות נגד העבדות, הוא תמך בהסכם הקואליציוני שהוביל לבחירתו לסנאט של ארצות הברית, למרות התנגדות הדמוקרטים השמרנים. תפקידו כיושב ראש בית הנבחרים ויעילותו בניהול הדיונים העלו מאוד את מעמדו הציבורי, וכן פעילותו הפרסומית עבור מועצת החינוך של המדינה.

 הקונגרס 
בשנת 1852 ביקש בנקס את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למושב בקונגרס של ארצות הברית. בתחילה קיבל אותה, אך סירובו להתנער מעמדותיו נגד העבדות גרם לשמרנים במפלגה להסיר את תמיכתם. למרות זאת ניצח לבסוף בניצחון דחוק, בסיוע מפלגת האדמה החופשית.

בשנת 1853 עמד בראש הוועידה החוקתית של מסצ'וסטס. הוועידה הציעה שורה של רפורמות חוקתיות, כולל חוקה חדשה, אך כולן נדחו במשאל עם. הכישלון – בהובלת הוויגים ודמוקרטים שמרנים שהתנגדו לביטול העבדות – הביא לסיום הקואליציה בין הדמוקרטים למפלגת האדמה החופשית.

בקונגרס כיהן בנקס בוועדת העניינים הצבאיים. הוא סטה מקו מפלגתו והצביע נגד חוק קנזס נברסקה, שביטל את פשרת מיזורי משנת 1820, ואף ניסה בעזרת כישוריו הפרלמנטריים למנוע את העלאת החוק להצבעה. בתמיכת בוחריו הכריז לאחר מכן בפומבי על תמיכתו בביטול העבדות. זאת למרות תמיכתו ארוכת השנים ברעיון "הייעוד הגלוי" – התפיסה שלפיה ארצות הברית נועדה לשלוט ביבשת אמריקה הצפונית, שתומכי החוק טענו כי הוא מקדם.

בשנת 1854 הצטרף רשמית לתנועת שאינם יודעים דבר, תנועה פופוליסטית חשאית ואנטי הגירה, שנודעה רשמית בשם "המפלגה האמריקנית" משנת 1855. הוא הועמד שוב לבחירה לקונגרס בידי הדמוקרטים ומפלגת האדמה החופשית, וניצח בקלות בגל הניצחונות של התנועה באותה שנה. יחד עם הנרי וילסון והמושל  נחשב לאחד ממנהיגיה הפוליטיים של התנועה, אף שלא תמכו בעמדות הקיצוניות נגד הגירה של רבים מתומכיה.

בשנת 1855 הסכים בנקס לעמוד בראש הוועידה של המפלגה הרפובליקנית החדשה, שנועדה לאחד גורמים מתנגדי עבדות מן הדמוקרטים, הוויגים, האדמה החופשית ושאינם יודעים דבר. כאשר סירב המושל גרדנר סירב להצטרף לאיחוד, שמר בנקס על עמדה זהירה, תמך במאמץ הרפובליקני אך נמנע מביקורת על גרדנר. גרדנר נבחר מחדש.

בקיץ 1855 הוזמן בנקס לנאום בעצרת נגד העבדות בפורטלנד שבמיין, הזדמנות הנאום הגדולה הראשונה שלו מחוץ למסצ'וסטס. שם הביע את דעתו כי אין הכרח לשמור על האיחוד בכל מחיר, ואמר שבנסיבות מסוימות ייתכן שיש "לתת לאיחוד להתפרק". יריביו הפוליטיים השתמשו בדברים אלה שוב ושוב כדי להאשים אותו בחתירה לפירוק האיחוד.

עם פתיחת הקונגרס ה־34 בדצמבר 1855, לאחר שהדמוקרטים איבדו את הרוב בבית הנבחרים, התאחדו בהדרגה חברי קונגרס ממפלגות שונות שהתנגדו להרחבת העבדות ותמכו בבחירת בנקס ליושב ראש בית הנבחרים. לאחר מערכת הבחירות הארוכה ביותר לתפקיד, מ-3 בדצמבר 1855 עד 2 בפברואר 1856, נבחר בנקס בהצבעה ה-133 עם 103 מתוך 214 קולות. הקואליציה שתמכה בו כללה את המפלגה האמריקנית ואת מפלגת האופוזיציה, והייתה הקואליציה הראשונה בתולדות הקונגרס.

הניצחון הוגדר אז כ"ניצחון הרפובליקני הראשון" וכ"ניצחון הראשון של הצפון", והעלה מאוד את מעמדו הלאומי של בנקס. הוא העניק לראשונה למתנגדי העבדות תפקידים חשובים בקונגרס, ושיתף פעולה עם חקירות על האירועים בקנזס ועל תקיפתו של צ'ארלס סאמנר בסנאט. הוגנותו בניהול הדיונים וכישוריו הפרלמנטריים זכו לשבחים רבים.

בשנת 1856 מילא בנקס תפקיד מרכזי בקידום מועמדותו של ג'ון פרימונט לנשיאות מטעם הרפובליקנים. בשל הצלחתו כיושב ראש נחשב גם הוא למועמד אפשרי לנשיאות, ואף הועמד כמועמד בוועידת מפלגת שאינם יודעים דבר, אך סירב, והוועידה בחרה במילרד פילמור. בנקס פעל במרץ למען פרימונט, שהפסיד בבחירות לג'יימס ביוקנן.

בנקס נבחר מחדש לקונגרס בקלות, אף שהדמוקרטים השיבו לעצמם את השליטה בבית הנבחרים. כאשר התכנס הקונגרס ה־35 בדצמבר 1857, הוא לא הועמד שוב לתפקיד יושב ראש.

 מושל מסצ'וסטס 
בשנת 1857 התמודד בנקס על תפקיד מושל מסצ'וסטס מול המושל המכהן גרדנר. מועמדותו מטעם הרפובליקנים עוררה מחלוקת, בעיקר מצד פעילי ביטול עבדות רדיקליים שהתנגדו לעמדתו המתונה יחסית. לאחר מערכת בחירות קשה ניצח בנקס בבטחה.

אחד מצעדיו המרכזיים למען ביטול העבדות היה פיטורי השופט אדוארד ג'. לורינג, שפסק בשנת 1854 כי העבד הנמלט אנתוני ברנס יוחזר לעבדות בהתאם לחוק העבדים הנמלטים. לאחר לחץ ציבורי מתמשך חתם בנקס בשנת 1858 על חוק שהביא להדחתו. הוא זכה בעקבות זאת לתמיכה רחבה מצד מתנגדי העבדות ונבחר מחדש בשנת 1858.

בחירתו מחדש בשנת 1859 הושפעה משני נושאים מרכזיים. תיקון לחוקת המדינה שחייב אזרחים שהתאזרחו להמתין שנתיים לפני שיוכלו להצביע, צעד שנתמך בידי תנועת שאינם יודעים דבר ובידי בנקס, ופשיטת ג'ון בראון על הרפרס פרי. המדינה בחרה שוב בבנקס המתון. לאחר הבחירות הטיל וטו על חוקים שנועדו לאפשר השתתפות לא לבנים במיליציה, מה שעורר את זעם המחוקקים הרדיקלים, אך הם לא הצליחו לבטל את הווטו.

בשנת 1860 ניסה בנקס להשיג את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, אך התנגדות הרדיקלים במסצ'וסטס פגעה בסיכוייו. הוא אף דילג על הוועידה הלאומית, שבה קיבל קולות ראשונים כמועמד לסגן הנשיא. ניסיונו לקדם את הנרי דוז כיורשו נכשל, והמפלגה בחרה ב, שניצח בבחירות. בנאום הפרידה שלו קרא בנקס למתינות ולשמירה על האיחוד.

בקיץ 1860 קיבל בנקס הצעה לשמש מנהל תושב של חברת הרכבות Illinois Central Railroad, ועבר לשיקגו לאחר שעזב את תפקידו. הוא עסק בעיקר בקידום ובמכירת אדמות החברה והמשיך לנאום נגד פירוק האיחוד.

 מלחמת האזרחים 

עם התקרבותה של מלחמת האזרחים בתחילת 1861, הנשיא אברהם לינקולן שקל למנות את בנקס לתפקיד בקבינט, למרות המלצה שלילית ממושל מסצ'וסטס , שראה בו אדם שאינו מתאים לתפקיד ציבורי. לינקולן ויתר על המינוי – בין היתר משום שבנקס כבר קיבל משרה בחברת רכבות – אך מינה אותו ב־16 במאי 1861 לאחד ממפקדי המתנדבים הראשונים בדרגת מייג'ור גנרל. קציני צבא סדיר רבים לא אהבו את המינוי הפוליטי, אך מעמדו הציבורי של בנקס כרפובליקני בולט סייע לממשל בגיוס חיילים וכספים למען האיחוד.

 הפיקוד הראשון 
בנקס קיבל פיקוד על מחוז צבאי במזרח מרילנד, שכלל את בולטימור – מוקד תמיכה בפרישה מן האיחוד וצומת רכבות חיוני לוושינגטון. הוא נמנע ככל האפשר מהתערבות בעניינים אזרחיים, אך דאג לשמור על קווי הרכבת פתוחים. עם זאת, עצר את מפקד המשטרה ונציבי העיר והחליף את כוח המשטרה בכזה שנאמן יותר לאיחוד. בהמשך מונה למפקד המחוז המערבי של מרילנד, שם דאג למעצר מחוקקים שתמכו בקונפדרציה ערב הבחירות, צעד שסייע לשמור על נאמנות המדינה לאיחוד לאורך כל המלחמה.

 המערכה בעמק שננדואה 

במרץ 1862 קיבל בנקס פיקוד על קורפוס בעמק שננדואה. לאחר שכוחות הקונפדרציה בפיקודו של סטונוול ג'קסון נהדפו בקרב קרנסטאון, נשלח בנקס לרדוף אחריו. אולם ג'קסון ביצע תמרונים מהירים, ובקרבות פרונט רויאל ווינצ'סטר (מאי 1862) אילץ את כוחות האיחוד לסגת באי סדר אל מעבר לנהר הפוטומק. ניסיונות ללכוד את ג'קסון נכשלו, ובנקס ספג ביקורת על ניהול לקוי וחוסר מודיעין מספק.

 מערכת צפון וירג'יניה 
ביולי 1862 מונה המייג'ור גנרל ג'ון פופ  למפקד ארמיית וירג'יניה שהוקם זה עתה, וכלל את הכוחות בפיקודם של בנקס, אירווין מקדואל ופרנץ זיגל . בתחילת אוגוסט שהה הכוח במחוז קלפפר. פופ נתן לבנקס סדרת פקודות לא ברורות: לנוע דרומה מקלפפר כדי להעריך את כוח האויב, להחזיק עמדה מבוצרת ולהתעמת עם האויב.

בנקס לא הפגין את הזהירות שהראה מול סטונוול ג'קסון במערכה בעמק שננדואה, והתקדם לעבר כוח גדול ממנו. כוחות הקונפדרציה שמולם עמד היו עדיפים במספרם והחזיקו בעמדות שולטות, במיוחד סביב סידר מאונטיין. לאחר דו־קרב ארטילרי החל ב־9 באוגוסט קרב סידר מאונטיין, ובנקס הורה על תמרון איגוף נגד האגף הימני של הקונפדרציה. התקפתו הנועזת כמעט שברה את קווי הדרום, וייתכן שהייתה מובילה לניצחון אילו הפעיל את עתודותיו בזמן. רק פיקוד מוצלח של הקונפדרציה ברגע מכריע והגעתו המקרית של תגבור אפשרו להם לנצל את יתרונם המספרי. בנקס ראה בקרב אחד מן "הקרבות הטובים ביותר", בעוד אחד מקציניו הגדיר אותו מעשה פזיז של גנרל בלתי כשיר.

בסוף היום הגיעו תגבורות האיחוד בפיקודו של פופ וכן יתר כוחותיו של ג'קסון, והדבר הוביל לעימות קפוא שנמשך יומיים. הקונפדרציה נסוגה לבסוף מסידר מאונטיין ב־11 באוגוסט. ג'קסון עצמו ציין כי אנשיו של בנקס נלחמו היטב, וגם הנשיא אברהם לינקולן הביע אמון בהנהגתו. במהלך קרב בול ראן השני הוצב בנקס עם הקורפוס שלו בתחנת בריסטו ולא השתתף בלחימה. לאחר מכן שולב הקורפוס בארמיית הפוטומק כקורפוס ה־12 וצעד צפונה עם הצבא הראשי בזמן פלישת הקונפדרציה למרילנד. ב־12 בספטמבר הודח בנקס במפתיע מן הפיקוד.

 צבא המפרץ 
בנובמבר 1862 העניק הנשיא לינקולן לבנקס את הפיקוד על צבא המפרץ וביקש ממנו לארגן כוח של כ־30,000 מגויסים חדשים מניו יורק ומניו אינגלנד. כמי שכיהן בעבר כמושל מסצ'וסטס, היו לבנקס קשרים פוליטיים עם מושלי המדינות הללו, ומאמצי הגיוס הצליחו.

בדצמבר הפליג מניו יורק עם כוח גדול של מגויסים חסרי ניסיון כדי להחליף את מייג'ור גנרל  בניו אורלינס, לואיזיאנה, כמפקד מחלקת המפרץ. באטלר לא חיבב את בנקס, אך קיבל את פניו ותדרך אותו בעניינים אזרחיים וצבאיים חשובים. מזכיר הצי גדעון ולס הטיל ספק בתבונה שבהחלפת באטלר – גם הוא גנרל פוליטי ולימים מושל מסצ'וסטס – בבנקס, שלדעתו היה מנהיג ומנהל פחות מוכשר.

בנקס נאלץ להתמודד לא רק עם התנגדות דרומית לכיבוש ניו אורלינס, אלא גם עם ביקורת פוליטית מצד רפובליקנים רדיקלים בעיר ובוושינגטון, שהתנגדו לגישתו המתונה בניהול הממשל.

 המצור על פורט הדסון 
חלק מהוראותיו של בנקס כללו התקדמות במעלה נהר המיסיסיפי כדי לחבור לכוחותיו של יוליסס ס. גרנט, במטרה להשתלט על נתיב המים שהיה בשליטת הקונפדרציה בין ויקסבורג לבין פורט הדסון. גרנט התקדם לעבר ויקסבורג, ובנקס קיבל הוראה לאבטח תחילה את פורט הדסון. הוא לא התקדם מיד, משום שדווח כי חיל המצב במקום גדול, המגויסים החדשים שלו היו מצוידים בצורה לקויה ולא מאומנים דיים ללחימה, והוא הוצף בדרישות הביורוקרטיות של ניהול האזורים הכבושים בלואיזיאנה. עם זאת, הוא שלח כוחות לכיבוש מחדש של באטון רוז', וכן משלחת קטנה שכבשה לזמן קצר את גלווסטון, טקסס, אך גורשה בקרב גלווסטון ב־1 בינואר 1863.

בשנת 1862 הצליחו כמה ספינות תותחים של האיחוד לעבור בנהר בין ויקסבורג לפורט הדסון ולהפריע לאספקה ולתנועת הכוחות של הקונפדרציה. במרץ 1863, לאחר שספינות אלו נתפסו או הושמדו, ביקש מפקד הצי דייוויד פראגות' לעבור עם אוניותיו ליד פורט הדסון כדי להשיב שליטה באזור, ושכנע את בנקס לבצע מתקפת הסחה יבשתית. בנקס צעד מבאטון רוז' עם 12,000 חיילים ב־13 במרץ, אך לא הצליח להגיע לעמדות האויב בגלל מפות לא מדויקות. לאחר מכן החריף את הכישלון בשל תקשורת לקויה עם פראגות'. פראגות' הצליח להעביר שתי ספינות תותחים מעבר לפורט הדסון תחת אש וללא סיוע. בנקס נסוג חזרה לבאטון רוז', וחייליו בזזו לאורך הדרך. האירוע פגע עוד במוניטין שלו כמפקד צבאי ויצר רושם מוטעה בקרב רבים כי לא רצה לסייע לפראגות'.

תחת לחץ פוליטי להראות התקדמות, החל בנקס בסוף מרץ במבצע לאבטחת נתיב עוקף לפורט הדסון דרך הנהר האדום. הוא הצליח לבסוף להגיע לאלכסנדריה שבלואיזיאנה, אך התנגדות עזה מצד כוחות קטנים יותר של גנרל הקונפדרציה ריצ'רד טיילור  עיכבה אותו עד תחילת מאי. צבאו תפס אלפי חבילות כותנה, ובנקס טען כי שיבש אספקה לכוחות הקונפדרציה ממזרח. במהלך פעולות אלה העביר פראגות' את הפיקוד על הכוחות הימיים המסייעים לבנקס לידי דייוויד דיקסון פורטר , שעמו היו לבנקס יחסים מתוחים.

לאחר בקשת סיוע מגרנט נגד ויקסבורג, הטיל בנקס מצור על פורט הדסון במאי 1863. שני ניסיונות הסתערות על הביצורים, בדומה לניסיונותיו של גרנט בויקסבורג, נכשלו קשות. הראשון, ב־27 במאי, נכשל בשל סיור מודיעיני לקוי וחוסר תיאום בין ההתקפות. לאחר הדיפה עקובה מדם המשיך בנקס במצור ופתח בהסתערות נוספת ב־14 ביוני; גם היא נכשלה וגרמה אבדות כבדות – למעלה מ־1,800 נפגעים בכל אחת מן ההתקפות. חיל המצב של הקונפדרציה בפיקוד הגנרל Franklin Gardner נכנע ב־9 ביולי 1863 לאחר שנודע לו על נפילת ויקסבורג. כך עבר כל נהר המיסיסיפי לשליטת האיחוד. המצור על פורט הדסון היה הפעם הראשונה שבה חיילים אפרו־אמריקאים השתתפו בקרב גדול במלחמת האזרחים. יחידות הצבא הצבעוניות אושרו ב־1863, והיה צורך בגיוס ובהכשרה.

בסתיו 1863 הודיעו לינקולן וראש המטה הנרי האלק לבנקס שיש להכין תוכניות לפעולה נגד חופי טקסס – בעיקר כדי למנוע מצרפת במקסיקו לסייע לקונפדרציה או להשתלט על טקסס, וכן לקטוע אספקה מקונפדרציה מטקסס מזרחה. ניסיון ראשון להשיג יעד זה נעשה באמצעות כוח שנשלח לגלווסטון; כוחות האיחוד הובסו קשות בקרב מעבר סבין השני ב־8 בספטמבר. משלחת שנשלחה לבראונסוויל השיגה שליטה באזור שפך הריו גראנדה ובאיים החיצוניים של טקסס בנובמבר.

 מערכת הנהר האדום 
כחלק מן הפעולות נגד טקסס עודד האלק את בנקס לבצע את מערכת הנהר האדום – מבצע יבשתי אל אזורים עשירים במשאבים אך מוגנים היטב בצפון טקסס. בנקס וגרנט ראו במבצע הסחת דעת אסטרטגית והעדיפו מתקפה מזרחה לכיבוש מוביל שבאלבמה, אך שיקולים פוליטיים גברו והאלק ניסח תוכנית לפעולה בנהר האדום.

המערכה נמשכה ממרץ עד מאי 1864 והייתה כישלון גדול. צבאו של בנקס הובס בקרב מנספילד (8 באפריל) בידי טיילור ונסוג כ־32 ק"מ עד קרב פלזנט היל למחרת. למרות ניצחון טקטי שם, המשיך בנקס בנסיגה לאלכסנדריה, שם חבר לכוחות מן השייטת הפדרלית הפנימית של פורטר, שהצטרפה למערכה כדי לסייע לצבא וגם לאסוף כותנה כשלל מלחמה. בנקס הואשם כי התיר לספקולנטים פרטיים בכותנה להתלוות למסע, אך בפועל היו כאלה מעטים ורוב הכותנה נתפסה בידי הצבא או הצי. עם זאת, הוא לא עשה די כדי למנוע פעילות בלתי־מורשית באזור. כוח קרקעי נוסף שיצא מליטל רוק שבארקנסו נהדף במערכת קמדן.

חלק גדול מן השייטת של פורטר נלכד מעל המפלים באלכסנדריה בגלל מפלס מים נמוך, לאחר שכוחות הקונפדרציה פוצצו סכר שנועד להעלות את מפלס הנהר כאשר השייטת נכנסה אליו. בנקס ואחרים אישרו תוכנית שהציע ג'וזף ביילי  לבניית סכרים צדדיים כדי להעלות את מפלס המים. בתוך עשרה ימים בנו 10,000 חיילים שני סכרים והצליחו להציל את השייטת ולאפשר נסיגה אל נהר המיסיסיפי. לאחר המערכה אמר הגנרל ויליאם שרמן כי מדובר ב"טעות ארורה אחת מתחילתה ועד סופה", ובנקס איבד את אמון קציניו וחייליו בשל ניהולו הכושל. כששמע על נסיגת בנקס בסוף אפריל, שלח גרנט מברק להאלק וביקש להדיחו מן הפיקוד. הקונפדרציה החזיקה בנהר האדום עד סוף המלחמה.

 השיקום בלואיזיאנה 
במקביל ללחימה עסק בנקס ביישום תוכניות השיקום של לינקולן בלואיזיאנה. הוא ריכך חלק מצעדיו הקשוחים של באטלר, פתח מחדש כנסיות וגייס אפרו-אמריקאים לצבא. יזם תוכניות עבודה וחינוך לעבדים משוחררים, אך דרש חוזי עבודה שנתיים – מה שעורר ביקורת.

ב־1864 פיקח על ניסוח חוקה חדשה ללואיזיאנה, שכללה ביטול העבדות והוראות לחינוך שחורים וזכות בחירה חלקית. אולם הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס סירבו להכיר בנציגי לואיזיאנה, ובנקס מצא עצמו בין הממשל האזרחי לבין המפקד הצבאי החדש, אדוארד קנבי . במאי 1865 התפטר מהצבא ושב למסצ'וסטס.

למרות הביקורת על תפקודו הצבאי, זכה להכרה על שירותו ונבחר בשנים שלאחר מכן לתפקידי כבוד בארגוני ותיקי צבא האיחוד.

 קריירה אחרי מלחמת האזרחים 
עם שובו למסצ'וסטס, התמודד בנקס מיד לבית הנבחרים, על מושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של הרפובליקני הרדיקלי . המפלגה הרפובליקנית של מסצ'וסטס, שנשלטה בידי הרדיקלים, התנגדו להתמודדותו, אך הוא ניצח בקלות בכינוס המפלגתי ובבחירות הכלליות, חלקית בזכות פנייה לבוחרים הרדיקלים והצהרת תמיכה בזכויות הצבעה לאפרו-אמריקאים. הוא כיהן מ־1865 עד 1873, ובמהלך תקופה זו שימש כיו"ר ועדת החוץ של הקונגרס. על אף שהפוליטיקה שלו הייתה במידה מסוימת מתונה, נאלץ להצביע עם הרדיקלים בנושאים רבים כדי לא להיראות כתומך במדיניותו של הנשיא אנדרו ג'ונסון. הוא היה פעיל בתמיכה בעבודות השיקום שביצע בלואיזיאנה, בניסיון להשיב את המושבים של המדינה בקונגרס ב־1865. הוא התמודד עם התנגדות מצד סיעה חזקה בלואיזיאנה שטענה כי למעשה הקים משטר בובה, וכן נרחק מהרדיקלים לאחר שקיבל חוק שהוציא דרישה שכל המדינות לא יושבו עד שהעניקו זכויות הצבעה לאפרו‑אמריקאים. למרות מעמדו כיו"ר ועדה חשובה, בנקס סבל מזלזול מצד הנשיא יוליסס ס. גרנט, שעבד סביבו במידת האפשר.

במהלך תקופה זו בבית הנבחרים, היה בנקס מאנשי הציבור החזקים ביותר שתמכו במדיניות הייעוד הגלוי. הוא הציע את "חוק ההצטרפות" של 1866, שהתיימר לאפשר סיפוח כל קנדה של ימינו, כדי לפנות לבוחרים האירים־אמריקאים ולנצל את כעס הציבור האמריקאי כלפי בריטניה על תמיכתה הבלתי רשמית בקונפדרציה, כולל מעבר נשק דרך "זקיפי ההסגר" שהאריך את המלחמה בשתי שנים והביא למותם של 400,000 אמריקאים נוספים. הצעות אלו ואחרות שלו נתקלו בכישלון בוועדת החוץ של הסנאט בראשות צ'ארלס סאמנר. בנקס שיחק גם תפקיד משמעותי בהעברת חוק מימון רכישת אלסקה, שאושר ב־1868. רשומותיו הכספיות מצביעות על כך שקיבל תשלום גדול ממשרד החוץ הרוסי לאחר אישור החוק, אף שהחקירה של בית הנבחרים טיהרה את הפרשה. הביוגרף פרד הרינגטון סבור כי בנקס היה תומך בחקיקה גם ללא התשלום. הוא גם תמך בניסיונות כושלים לרכוש איים בקריביים, כולל איי הודו המערבית הדניים והרפובליקה הדומיניקנית, ודיבר בעד עצמאות קובה.

ב־1872 הצטרף בנקס למרד הרפובליקנים הליברלים בתמיכה בהוראס גרילי. במידה מסוימת התנגד לנטייה המפלגתית להתרחק מרפורמת עבודה, נושא שקרוב לבוחרי מעמד הפועלים שלו, אך לא לעסקים העשירים ששלטו במפלגה הרפובליקנית. במהלך מסע הבחירות שלו בצפון בעד גרילי, הצליח הרדיקלי  לגייס תמיכה מספקת כדי להביסו – הפסד ראשון של בנקס מול בוחרי מסצ'וסטס. לאחר ההפסד, השקיע בנקס בקו רכבת כושל בקנטקי בראשות ג'ון פרימונט, בתקווה שהכנסותיו יפצו על ההפסד הפוליטי.

בשאיפה להחיות את עתידו הפוליטי, נבחר בנקס ב־1873 כחבר הסנאט של מסצ'וסטס, בתמיכת קואליציה של רפובליקנים ליברלים, דמוקרטים וקבוצות רפורמת עבודה. את הקבוצות האחרונות פנה במיוחד באמצעות תמיכה בקיצור שעות העבודה. בתקופה זו סייע בניסוח והעברת חוק שהגביל את שעות העבודה של נשים וילדים לעשר שעות ביום. ב־1874 נבחר שוב לבית הנבחרים, בתמיכת קואליציה דומה שהביסה את גוץ'. הוא כיהן שתי קדנציות (1875–1879), והפסיד במינויים של 1878 לאחר שחזר רשמית לרפובליקנים. במהלך מסע זה הואשם בשינוי עמדותיו תכופות מדי, מה שפגע באמינותו. לאחר ההפסד מינה אותו הנשיא רתרפורד הייז כמרשל פדרלי במסצ'וסטס, כהוקרה על שירותו. הוא החזיק בתפקיד מ־1879 עד 1888, אך ניהל את כפיפיו בצורה רשלנית והיה מעורב בתביעות משפטיות על גביית תשלומים שלא שולמו.

ב־1888 נבחר שוב לבנקס לבית הנבחרים, אך השפעתו הייתה מועטה עקב הידרדרות בריאותו הנפשית. לאחר קדנציה אחת לא מונה מחדש, ופרש לוולת'ם. בריאותו המשיכה להתדרדר, ונשלח למרפאה McLean Hospital מעט לפני מותו בוולת'ם ב־1 בספטמבר 1894. מותו תפס את כותרות העיתונים ברחבי המדינה; הוא נקבר בבית הקברות Grove Hill בוולת'ם.

 מורשת והוקרה 
מבצר בנקס בווינטרופ, מסצ'וסטס, שנבנה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19, נקרא על שמו. פסל שלו נמצא בכיכר המרכזית של וולת'ם, ו‑Banks Court בשכונת גולד קוסט של שיקגו נקרא גם כן על שמו. ביתו, Gale-Banks House, בוולת'ם בין 1855 ועד מותו, רשום ברשימת המקומות ההיסטוריים הלאומית.

 קישורים חיצוניים 




קטגוריה:אמריקאים ילידי מסצ'וסטס
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית ממסצ'וסטס
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:יושבי ראש בית הנבחרים של ארצות הברית
קטגוריה:מושלי מסצ'וסטס
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1816
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1894