גאורג פיכט

גֶאוֹרְג פִּיכְט (בגרמנית: Georg Picht; ) היה פילוסוף, תאולוג ופדגוג גרמני. בשנת 1964 הוא טבע את המונח  (Bildungskatastrophe), שבאמצעותו אפיין את מצב מערכת החינוך דאז ברפובליקה הפדרלית ועורר דיון רחב.

קורות חייו
אימו הייתה גרדה פיכט, אחותו של , שהיה גם סנדקו של פיכט. אביו, , היה בין היתר מנהל מחלקה במשרד התרבות הפרוסי ופובליציסט בנושאי חינוך מבוגרים. עם חוג החברים של המשפחה נמנו אלברט שווייצר,  ו.

מכיוון שפיכט סבל מאסתמה, אמו עברה איתו ל, שם קיבל שיעורים פרטיים מהפילולוג הקלאסי , וכן מאימו. רק בארבע שנות הלימוד האחרונות שלו למד בגימנסיה בפרייבורג.

פיכט למד פילולוגיה קלאסית ופילוסופיה באוניברסיטאות פרייבורג, קיל וברלין אצל וילהלם סילאסי, , אדוארד פרנקל ו. בפרייבורג היה תלמידו האקדמי של מרטין היידגר. לאחר שעבד אצל  ב של  בשנים 1938/39, שם עיבד טקסטים של אמברוזיוס, הוא לימד שפות עתיקות ב שבהינטרצארטן, עד שהנאצים השתלטו על הפנימייה בשנת 1942. פיכט עבר ב-1942 לשמש כמרצה במכון למדעי העת העתיקה בפרייבורג וסיים באותה שנה את עבודת הדוקטורט שלו על "האתיקה הסטואית של ".

גאורג פיכט היה נשוי מ-1936 לפסנתרנית ונגנית צ'מבלו  ועד מותו. מנישואים אלה נולד, בין היתר, , מנהלו רב השנים של . גאורג פיכט נמנה כבר מצעירותו עם חבריו הקרובים ביותר של  (בן דוד מדרגה שנייה מצד אימו) ושל . בשנת 1963 נשא פיכט את  לכבוד וייצזקר לרגל הענקת פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית. בשנת 1965 קיבל הוא עצמו, כזוכה הראשון, את . עד מותו התגורר בהינטרצארטן ב.

פיכט כמחנך
מאוכזב מתגובת מוסד האוניברסיטה לנאציונל-סוציאליזם, חיפש פיכט לאחר המלחמה "צורת קיום שתאלץ אותי להוכיח את מציאות המילה והמחשבה יום אחר יום בעיצוב חייה של קהילה". כך ייסד בשנת 1946 גימנסיה-פנימייה בבניין של בית הספר הפרטי לשעבר בירקלהוף, ושימש שם כמנהל במשך עשר שנים. הוא ראה בחינוך עמוד תווך של הקיום האנושי. תפיסותיו היו ליברליות וסובלניות מאוד. "חינוך הוא בתחומים החשובים ביותר אמנות של מתן אפשרות לדברים לקרות, לא אמנות של עיצוב. ופדגוגיה שמתיימרת, בדומה לאל, להיות מסוגלת לחנך בני אדם לקראת יעד התפתחותי, נופלת למלכודת של הונאה עצמית, שעלולות להיות לה רק ההשלכות ההרסניות ביותר". פיכט, שהתעניין מאוד במוזיקה בעצמו, הדגיש רבות את חשיבות החינוך המוזיקלי עבור ההשכלה. בתקופה זו שיתף פעולה באופן הדוק עם הסוציאליסטית , מנהלת בית הספר , אף על פי ששניהם היו רחוקים זה מזה מבחינה השקפתית. בתפקידו כמנהל של  (Freie Schule), היה פיכט בין השנים 1953 ל-1963 חבר ב, שבהמלצתה הראשונה כבר היה מעורב. כדי להשמיע את קולם של בתי הספר החופשיים, היה גם ממייסדי "איגוד פנימיות החינוך הכפריות הגרמניות" (Vereinigung Deutscher Landerziehungsheime).

כבר בסוף שנות ה-40 החל פיכט בהקמת  לקסיקוגרפי בבירקלהוף, שנתמך זמן רב על ידי הקרן הגרמנית למדע (DFG) ונועד, בין היתר, להכשרת דור העתיד בתחומי הבלשנות והפדגוגיה של היוונית העתיקה. אחת התוצאות של עבודות אלו היא התיעוד משנת 1951 של ההצגה הראשונה של הקדם-סוקרטים אצל היפיאס מאליס. לשם כך נערכו סמינרים שונים וניתנה למורי בית הספר האפשרות לשלב עבודה מדעית ופדגוגית. התוכנית להפקת לקסיקון אפלטון מקיף, שעבורו, לדברי , שעבד שם בשנות ה-50, הוכנו 750 קופסאות כרטסת עם מראי מקום נרחבים, לא יצאה לפועל. באמצע שנות ה-50, העבודה על ארכיון אפלטון כמעט ונעצרה לחלוטין, אף על פי שהמימון על ידי ה-DFG נמשך עמוק אל תוך שנות ה-60. החומר הועבר בשנות ה-70 למכון לפילולוגיה קלאסית של אוניברסיטת טיבינגן והוערך על ידי .

בשנת 1951 התקיים באוניברסיטת טיבינגן "שיח טיבינגן" ביוזמתם של  ו, שבו השתתפו שורה של מדענים, פדגוגים ופוליטיקאים מתחום החינוך בולטים, ביניהם פיכט כמנהל בירקלהוף, אשר הוביל להחלטה בנושא מדיניות חינוך. בשנת 1961 נמנה פיכט עם החותמים על .

פיכט טבע בשנת 1964 את המונח , שבאמצעותו אפיין את מצב מערכת החינוך ברפובליקה הפדרלית ועורר דיון רחב. במאמרים שפורסמו ב (Christ und Welt), הוא גינה את ההוצאות הנמוכות על חינוך בגרמניה בהשוואה בינלאומית, ביקר בין היתר את שיעור מסיימי הבגרות הנמוך, את ההבדלים הגדולים בין העיר לכפר, ודרש רפורמות יסודיות במערכת החינוך התלת-שכבתית ובחינוך מבוגרים, משום שאחרת יש לחשוש מחסרונות מהותיים בתחרות הכלכלית הבינלאומית.

מעורבות כנסייתית
השילוב בין תאוריה לפרקטיקה, שפיכט שאף להשיג כמחנך, קבע גם את יחסו של פיכט הפרוטסטנטי למוסדות כנסייתיים. כך, הוא היה מנהל  (FEST) בהיידלברג מ-1958 עד 1982. בחנוכת אגף חדש ניסח זאת ב-1977:

בדומה ליחסו למדע, הוא ראה באופן ביקורתי גם את יחס הכנסייה כמוסד לאמונה של היחיד:

פיכט חזר והדגיש שרציונליות היא הגיונית, הכרחית ונדרשת עבור נוצרים, אך את האמונה האמיתית ניתן לחוות רק באופן אינטואיטיבי וישיר. "השפעתו בתוך הכנסייה נבעה מאדיקות כמעט נסתרת, שהחזיקה אותו במרחק של סבל ביקורתי מכל הממסדיות הכנסייתית הציבורית בעלת הכוונות הטובות", אמר חברו קארל פרידריך פון וייצזקר. בה בעת, ראה פיכט כתפקיד של הכנסייה להביא את האמונה לידי ביטוי בחברה.

פיכט נמנה גם עם מעגל הדוברים של תוכנית ה-ARD "הדבר ליום ראשון" (Das Wort zum Sonntag).

פילוסופיה ותאולוגיה
בזכות עבודתו עבור ה-FEST, נקרתה בדרכו של פיכט בשנת 1964 ההזדמנות לקבל על עצמו את הקתדרה שהוקמה מחדש לפילוסופיה של הדת בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת היידלברג, תפקיד בו החזיק עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1978. "כבר מעצם המושג 'לוגוס' הכלול בשמה, התאולוגיה מופנית חזרה אל הפילוסופיה", אמר פיכט על היחס בין הנושאים של אמונה וידע שבהם עסק.

גאורג פיכט יכול היה לשאוב מהשכלה פילולוגית קלאסית ופילוסופית מקיפה ויסודית. אופק הנושאים שלו השתרע מראשית הפילוסופיה היוונית, דרך קאנט וניטשה, ועד לבעיות העולם הפוליטיות והאקולוגיות של המאה ה-20. מכך נבעו מושגי המפתח שלו "אמת" (כפרדיגמה של הפילוסופיה העתיקה), "תבונה" (קאנט ורעיון הנאורות) ו"אחריות", נושא של ההווה, שפיכט ראה אותו כנשאל במידה מיוחדת דרך ניטשה. במרכז עמדה עבורו השאלה לגבי "תנאי האפשרות של תבונה אנושית בהיסטוריה" ובכך השאלה על האחריות.

פיכט ראה בכך מחסור בנאורות לסבור שניתן להשתחרר מחשיבה מיתית באמצעות תבונה. חשיבה זו באה לידי ביטוי באמנות, בצורות של מוזיקה או שירה גם במאה ה-20, ומובילה, בהתמודדות עם הרציונליות של חברת התעשייה המודרנית, לקונפליקטים ולסתירות, שהם גם מכוונים על ידי האמנות המודרנית. ניתן להבין אמנות ואת מה שהיא רוצה להביע רק אם מתמסרים אליה. אמנות היא צורת ייצוג של תופעות המציאות הנתפסות, ממש כמו השפה. הצורה הקדומה ביותר של ייצוג היא המיתוס, אשר עובר אל הצורות המודרניות של הפילוסופיה והתאולוגיה, מבלי ללכת בהן לאיבוד. אלו פשוט צורות ייצוג אחרות. הרקע למחשבתו היה זיקתו ליצירתו של שטפן גאורגה, שאביו העריץ, אך שגם ליגלה ופרידריך גונדולף קירבו אותו אליה עוד בצעירותו. פיכט ובקר מדווחים שניהם כי עסקו יחד באינטנסיביות בגאורגה במהלך לימודיהם, כאשר הידע המוקדם הגיע מפיכט.

אחד הנושאים שפיכט עסק בהם שוב ושוב הוא ההשפעה של תפיסת האלוהות הפילוסופית שהתפתחה ביוון העתיקה על דמות האל הנוצרית, אשר נמתחת דרך הפלאטוניזם והנאופלאטוניזם עד להווה. כל מאמץ להפוך את אלוהים לגלוי באמצעות נימוקים תבוניים נדון לכישלון. "אלוהי הפילוסופים" הוא קונספציה רציונלית של ה, אשר זרה לדמות האל המקראית.

"אם התאולוגיה כצורה של הכרה אנושית אינה מסוגלת להתנתק מהלוגוס, היא מקבלת על עצמה בו זמנית את ההשלכות הנסתרות והבלתי נמנעות שלו. לכן, היא דוחפת את הדימוי המוקרן של אלוהי הפילוסופים היוונים לפני ההתגלות של אלוהים, המדבר באוונגליון". במובן זה הסכים פיכט עם קרל בארת (תאולוגיה של התגלות) כי אלוהי ההתגלות המקראית אסור שייכלא במסגרת התייחסות פילוסופית. משום כך יצא נגד אישים כמו רודולף בולטמן או , שבהתבסס על היידגר ראו בתאולוגיה הבהרה של מושגים ואת "הבאתו של אלוהים לידי שפה". כנגד כך טען פיכט: "אם התאולוגיה רוצה להביא את האמת של ישו לידי שפה בעזרת הפילוסופיה של היידגר, יהיה עליה לבדוק תחילה כיצד האמת, שאינה מהעולם הזה, מתייחסת לאמת ההוויה (Sein), כפי שהיא 'באה לידי שפה' אצל היידגר. אם היא נמנעת מכך, הרי זה בלתי נמנע שהתאולוגיה, בצורה הלכאורה עדכנית של ההרמנויטיקה, תיפול חזרה לאותו מיזוג של אסכטולוגיה ואונטולוגיה, שהטביע בה את חותמו בעידן המטאפיזיקה".

אין זה אומר שפיכט דחה עיסוק במטאפיזיקה. נהפוך הוא – בשאלת אמת ההוויה כלולה השאלה בדבר אופק בר-ההכרה. ואת האופק הזה ראה פיכט בזמן, שבאמצעותו הנוכחות של כל אמת ההוויה הופכת לבלתי אפשרית ומתבטלת שוב ושוב.

יציאתו של האדם מהזמן ניתנת רק דרך המוות. "כאן אין עוד שום דבר שניתן לחשוב עליו. אך המעבר עד לחוויה זו פותח בפנינו, כביכול במבט לאחור, את אופק העולם שעלינו להכיר, משום שהוא תחום האחריות שלנו".

הספר "תאולוגיה - מהי?" הוא מסמך פילוסופי-דתי מסוג מיוחד. פיכט הזמין 15 מרצים להעביר כל אחד הרצאה בת שעתיים, שעליה השיב כל פעם לאחר יומיים בלבד עם תגובה, כך שהרצאתו עסקה בנושאים שלא נקבעו על ידו והוא העמיד את עצמו לדיאלוג בינתחומי. חוויות התקופה הנאצית והאיום של מלחמה אטומית, שעליהם שוחח עם וייצזקר כבר בשנת 1939, הפכו את שאלת האחריות לנושא המרכזי שלו, שנוכח בכל עבודותיו ושבא לידי ביטוי מפורש בשם הספר "לפלסף אחרי אושוויץ והירושימה", המרמז על אדורנו, שכלפיו היה לו יחס חיובי במיוחד בפילוסופיה של האמנות. כך היה פיכט בין הראשונים שכבר בשנות ה-60 דיברו על האיום הגלובלי ודרשו אחריות גלובלית.

מכתביו
 Die deutsche Bildungskatastrophe. Analyse und Dokumentation, Freiburg i. Br. 1964, 2. Auflage, München 1965.
 Die Verantwortung des Geistes. Pädagogische und politische Schriften, Stuttgart 1965.
 Der Gott der Philosophen und die Wissenschaft der Neuzeit, Stuttgart 1966.
 Mut zur Utopie. Die großen Zukunftsaufgaben. Zwölf Vorträge. Piper-Verlag, München 1969.
 Mut zur Utopie ist enthalten in: Hier und Jetzt. Band II, 1981.
 Wahrheit. Vernunft. Verantwortung. Philosophische Studien, Stuttgart 1969.
 Die Verantwortung des Geistes: Pädagogische und politische Schriften, Stuttgart 1969.
 Prognose, Utopie, Planung: die Situation des Menschen in der Zukunft der technischen Welt, 3. Auflage, Stuttgart 1971.
 Hier und Jetzt, Philosophieren nach Auschwitz und Hiroshima, Bd. I, Stuttgart 1980.
Inhalt: I. Anthropologische Grundlagen des Rechts und der Ethik, II. Die geschichtliche Natur des Menschen, III. Philosophieren gegen öffentliche Meinung, IV. Zum philosophischen Verständnis der Sprache, V. Zum Thema: Zeit und Sein (u. a. über Aristoteles und Kant; über Verantwortung).
 Hier und Jetzt. Philosophieren nach Auschwitz und Hiroshima, Bd. II, Stuttgart 1981.
Inhalt: I. Die globale Krise der wissenschaftlich-technischen Zivilisation, II. Probleme der Friedensforschung, III. Jetzt und Hier (Ist eine philosophische Erkenntnis der politischen Gegenwart möglich?), IV. Ökologie und Umweltschutz, V. Erziehung-Bildung-Wissenschaft; Über das Böse.
 (Hrsg.): Theologie – was ist das?, Stuttgart 1977.
 Humanökologie und Frieden, hrsg. v. Constanze Eisenbart, Stuttgart 1979 (drei Aufsätze von Picht).
 Vorlesungen und Schriften in 11 Bänden, hrsg. v. Constanze Eisenbart unter Mitwirkung von Enno Rudolph bei Klett-Cotta, Stuttgart:
 Kants Religionsphilosophie, Einführung Enno Rudolph, [1985], 3. Aufl. 1998, ISBN 978-3-608-91395-8.
 Kunst und Mythos, Einführung Carl Friedrich von Weizsäcker, [1986], 5. Aufl. 1996, ISBN 978-3-608-91414-6.
 Aristoteles „De Anima“, Einführung Enno Rudolph, [1987], 2. Aufl. 1992, ISBN 978-3-608-91415-3.
 Nietzsche, Einführung Enno Rudolph, [1988], 2. Aufl. 1993, ISBN 978-3-608-91419-1.
 Der Begriff der Natur und seine Geschichte, Einführung Carl Friedrich von Weizsäcker, [1989], 4. Aufl. 1998, ISBN 978-3-608-91420-7.
 Platons Dialoge „Nomoi“ und „Symposion“, Einführung Wolfgang Wieland, [1990], 2. Aufl. 1992, ISBN 978-3-608-91417-7.
 Glauben und Wissen, Einführung Christian Link, [1991], 2. Aufl. 1994, ISBN 978-3-608-91418-4.
 Zukunft und Utopie, Einführung Enno Rudolph, 1992, ISBN 978-3-608-91621-8.
 Geschichte und Gegenwart, Einführung Ernst Schulin, 1993, ISBN 978-3-608-91421-4.
 Die Fundamente der griechischen Ontologie, Einführung Hellmut Flashar, 1996, ISBN 978-3-608-91416-0.
 Von der Zeit, Einführung Kuno Lorenz, 1999, ISBN 978-3-608-91422-1.

קישורים חיצוניים
ריאיון עם גאורג פיכט על קטסטרופת החינוך
 Literature by and about Georg Picht in the catalog of the German National Library

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:פילוסופים גרמנים
קטגוריה:פילוסופים של המאה ה-20
קטגוריה:פילוסופים של הדת
קטגוריה:סגל אוניברסיטת היידלברג
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1913
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1982