ששית מצויה

שֵׁשִׁית מְצוּיָה (שם מדעי: Sherardia arvensis) המכונה באנגלית: field madder ונקראה בעבר בספרות הבוטנית העברית “שֶׁרַרְדְּיָה מְצוּיָה”, היא צמח עשבוני חד-שנתי נמוך, שרוע או נטוי, ממשפחת הפואתיים. זהו מין קטן ובלתי בולט, שקל להחמיץ בשדות, בשולי דרכים ואף במדשאות ובנוסף עלי המעטפת ארוכים מהפרחים, ולכן הפרחים אינם בולטים לעין. זהו צמח חורפי הפורח בעיקר במרץ ובאפריל.

היא מאופיינת בעלים פשוטים הערוכים בדורים בני ארבעה עד שישה סביב הגבעול, ובתפרחות דמויות קרקפת קטנות הנושאות פרחים בעלי ארבע אונות כותרת המאוחות לצינור דקיק בצבע לילך או סגול בהיר, וגביע בן שש אונות. שילוב זה – כותרת בת ארבע אונות וגביע בן שש אונות – איננו שכיח ומהווה סימן היכר למין.

המין יחיד בסוגו בעולם ואין לו תת-מינים מוכרים. תפוצתו הטבעית באירופה ובאגן הים התיכון, אך הוא התפשט ליבשות נוספות בעקבות זיקתו לשדות חקלאיים והפצתו הבלתי מכוונת עם תבואות. עם זאת, החקלאות האינטנסיבית המודרנית הובילה במקומות רבים להקטנת אוכלוסיותיו ואף להיעלמותן המקומית.

 מקור השם 
שמה של ששית מצויה בשפות זרות משקף הן הנצחה היסטורית והן תיאור של בית גידולה או זיקתה לצמחי הפואה, ואילו שמה העברי מדגיש תכונה מורפולוגית את המספר שש.

השם המדעי Sherardia arvensis פורסם בידי קרל לינאוס בשנת 1753 במסגרת Species Plantarum. שם הסוג Sherardia נקבע עוד קודם לכן, בשנת 1718, בידי הבוטנאי הצרפתי סבסטיאן ויילאן (Sébastien Vaillant), שהקדיש אותו לבוטנאי והקונסול האנגלי באיזמיר ויליאם שררד . שררד נמנה עם הדמויות הבולטות בבוטניקה האירופית בראשית המאה ה-18; פועלו ושיתופי הפעולה שלו עם בוטנאים בני דורו תרמו להתגבשות הידע הטקסונומי שעליו התבססה לימים שיטתו של לינאוס. לינאוס אימץ את שם הסוג במסגרת שיטתו והעניק למין את השם התקני. שם המין arvensis הוא מונח לטיני שפירושו "של השדה", והוא מציין את בית גידולו האופייני של הצמח – שדות מעובדים ושטחים מופרים.

באנגלית מכונה המין גם field madder ולעיתים blue field madder. המילה madder שימשה במקור בעיקר לציון פואת הצבעים (Rubia tinctorum), שממנה הופק צבע אדום, אך בהרחבה היא משמשת כשם עממי לצמחי משפחת הפואתיים בכלל. התוספת field מציינת את בית גידולו האופייני בשדות, ואילו blue מתייחסת לגוון הלילך-כחלחל של הכותרת.

בספרות הבוטנית העברית נקרא המין “שֶׁרַרְדְּיָה מְצוּיָה”, כתעתיק ישיר של השם המדעי. בשנת 2003 החליפה האקדמיה ללשון העברית שם זה ל“ששית מצויה” במסגרת עִברוּת שמות הסוגים והתאמתם למבנה עברי תקני. מקור השם “ששית” הוא בשש השיניים של הגביע המתבלטות בקודקוד הפרי לאחר הפריחה – שלוש בכל אחת משתי הפרודות; ויש המוצאים בו גם סימן למספר העלים בדור, הנע בדרך כלל בין ארבעה לשישה.

 מאפיינים מורפולוגיים 
ששית מצויה היא צמח עשבוני חד-שנתי עדין ונמוך, המסתעף לעיתים קרובות מבסיסו וגובהו 10 עד 30 ס"מ. בתחילתו הוא שרוע או נטוי ובהמשך מזדקף. הצמח מחוספס למגע ולעיתים אינו נעים במישוש בשל שערות זעירות וקשות הנטויות לאחור (כלפי הבסיס) – תכונה האופיינית לחלק ממיני משפחת הפואתיים.

הגבעולים רבועים, כלומר בעלי ארבע צלעות, הבולטות פחות מן הצלעות בעלות פינות חדות האופייניות למשפחת השפתניים.

העלים פשוטים, תמימים וחסרי לוואים, וערוכים בדורים בני 4 או 6, למעט הזוג התחתון הערוך נגדית. העלים התחתונים דמויי ביצה הפוכה; העלים העליונים משתנים בצורתם: אליפטיים רחבים ובעלי חוד זעיר בקצה, או דמויי אזמל ומתחדדים בהדרגה.

התפרחות אמיריות או חיקיות, דמויות קרקפת צפופה, ומוקפות במעטפת חפים ירוקים העוטרת אותן. לעיתים צידם העליון של החפים נצבע בגוון ארגמני. עלי המעטפת 8 או –10, מאוחים בבסיסם – במיוחד בשלב הפרי – דמויי אזמל וארוכים מן הפרחים, ולכן הקרקפת אינה בולטת לעין במבט ראשון. הקרקפות בנות 4 עד 8 פרחים.

הפרחים קטנים, קוטרם כ-6 מ"מ, בעלי סימטריה רדיאלית ודו-מיניים; הם כמעט יושבים (ללא עוקץ ניכר). המבנה הדק שמתחת לאוגן הכותרת הוא צינור הכותרת הארוך, העלול להיראות כעוקץ הפרח, אך אינו עוקץ פרח אמיתי.

הגביע מאוחה בבסיסו ויוצר צינור קצר, נפוח במקצת, שלועו מוצר ונושא אוגן מפותח היטב. האוגן בעל שש שיניים ארוכות ומשוננות; שיני הגביע דמויות אזמל-מרצע, בלתי שוות באורכן, ושוליהן מחוספסים ומשוננות. האוגן ושיניו משתיירים לאחר הפריחה, ממשיכים לגדול עם התפתחות הפרי ואינם נושרים; בשלב ההבשלה הם מתארכים ומתקשים.

הכותרת מאוחת-עלים, דמוית מסמר (hypocrateriform), וצבעה סגול בהיר או לילך, בהתאם לאוכלוסייה. ארבע האונות מאוחות בבסיסן ויוצרות צינור דקיק וארוך (5 מ"מ), שבקצהו אוגן קטן שטוח (קוטרו 3 מ"מ) בן ארבע אונות. צינור הכותרת ארוך בהרבה מן האונות, והוא עלול להיראות כעוקץ הפרח, אף שאינו עוקץ אמיתי אלא חלק מן הכותרת. אונות הכותרת חסרות יותרות בבסיסן, כלומר אינן נושאות קשקשים או שלוחות זעירות בלוע הכותרת.

האבקנים 4, מעורים בעלי הכותרת.

השחלה תחתית, מורכבת משני עלי שחלה, שתי מגורות; עמוד השחלה יחיד ומתפצל בקודקודו לשתי אונות. הצלקות דמויות קרקפת.

הפרי מפרדת, באורך 3 מ"מ העשויה משתי פרודות יבשות חד-זרעיות, כל אחת מהפרודות עטורה בשלושה שיני הגביע המשתיירות והמתקשות בקודקודה.

מספר הכרומוזומים הוא 2n = 22.

 תפוצה עולמית 
תחום תפוצתה הטבעי של ששית מצויה רחב ומשתרע בעיקר באזורי אקלים ממוזג וים-תיכוני. היא מצויה ברוב אירופה – מדרום סקנדינביה ועד אגן הים התיכון – לרבות מערב ומרכז רוסיה האירופית. תחומה נמשך מזרחה דרך הקווקז ומערב אסיה עד איראן וטורקמניסטן, ואף חודר למערב סיביר. בדרום היא נפוצה במקרונזיה (האיים האזוריים, מדיירה והאיים הקנריים), ברחבי אגן הים התיכון ובצפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ולוב), וכן בלבנט ובחלקים מצפון חצי האי ערב.

המין התאזרח באזורים ממוזגים וסובטרופיים ברחבי העולם, ובהם חלקים מצפון, מזרח ודרום אפריקה; דרום-מזרח סין, טאיוואן והמזרח הרחוק הרוסי; אוסטרליה, ניו זילנד ואיים סוב-אנטארקטיים; צפון אמריקה (מקסיקו, ארצות הברית וקנדה); האיים הקריביים ומרכז אמריקה; ודרום אמריקה מאזור האנדים ועד ארגנטינה ואורוגוואי.

 תפוצה בישראל 
בישראל גדלה ששית מצויה בשדות ובבתות באזור הים-תיכוני והיא נפוצה למדי. היא גדלה גם במדשאות, מצוקים מוגנים, דיונות חול, שדות מעובדים, קרקעות מופרות, צדי דרכים ושוליהן.

תחום תפוצתה כולל את חוף הגליל, עמק עכו, חוף הכרמל והשרון, וכן את הגליל העליון והתחתון, עמק יזרעאל, הכרמל, השומרון, השפלה והרי יהודה. היא מצויה גם בבקעת חולה, בבקעת כנרות ובגלבוע, וחודרת מזרחה לגולן, לגלעד, לעמון, למואב ולאדום. תפוצתה פוחתת בהדרגה דרומה והיא נדירה או חסרה באזורי המדבר הקיצוני.

דגם תפוצתה בישראל משקף אלמנט ים-תיכוני מובהק בעל שלוחה מערב אירנו-טוראנית, התואם את תחום תפוצתה הטבעי הרחב. עם זאת, נתונים עולמיים עדכניים מצביעים על כך שתחומה כולל גם אזורים אירו-סיבריים, מעבר להגדרה הים-תיכונית המסורתית.

 פנולוגיה 
נביטת ששית מצויה וראשית התפתחות העלווה חלות בתחילת נובמבר, והצמח קמל בראשית מאי. הפריחה נמשכת מסוף נובמבר ועד תחילת מאי. החנטה מתחילה בסוף מרץ, ופיזור הזרעים הבשלים נמשך עד אמצע יוני.

 בית גידול ואקולוגיה 
ששית מצויה היא עשב חד-שנתי של קרקעות פתוחות ומופרעות. בית גידולה הטיפוסי כולל שדות מעובדים, שולי שדות, בתות עשבוניות, קרקעות חשופות ושטחים מופרעים בעלי צמחייה דלילה. היא מעדיפה אזורים יבשים יחסית ובעלי ניקוז טוב, ואינה אופיינית לבתי גידול מוצלים או לחים.

מעבר לבתי גידול חקלאיים קלאסיים, מופיעה ששית מצויה גם בסביבות אנתרופוגניות כגון שולי דרכים, קרקעות עירוניות חשופות ולעיתים אף במדשאות ציבוריות. מדשאה מהווה קרקע מופרעת באופן קבוע – בשל כיסוח, דריכה ולעיתים עיבוד קרקע קודם – ולכן נוצרים בה אזורים דלילים או קרקע חשופה המתאימים להתבססות מינים חד-שנתיים של שדות. כאשר הכיסוח אינו תכוף מדי בעונת החורף והאביב, יכולה ששית מצויה להשלים את מחזור חייה ולחנוט פרי, וכך להתקיים גם בסביבה עירונית.

יכולתה של ששית מצויה להתבסס בבתי גידול מופרעים נובעת ממחזור חיים חד-שנתי מהיר, ייצור זרעים רב ובנק זרעים חיוני בקרקע במשך מספר שנים. תכונות אלה מאפשרות לה לנצל פרקי זמן קצרים שבהם הקרקע חשופה ולהתחדש לאחר הפרעה.

תכונות אלו – ובכללן גמישות בהאבקה (האבקה על ידי זבובים לצד האבקה עצמית) והתאמה לבתי גידול מופרעים בשדות מעובדים – תרמו ליכולתו להתפשט על פני תחום גאוגרפי רחב. זיקתו לשדות חקלאיים אפשרה את פיזורו הבלתי מכוון באמצעות תנועת קרקע וזרעים, מסחר בתבואות ועיבוד חקלאי, וכך התפשט המין בעקבות פעילות האדם.

בעבר הייתה ששית מצויה עשב שדה שכיח באירופה. מאז אמצע המאה ה-20 חלה ירידה חדה בשכיחותה, בעיקר בעקבות אינטנסיפיקציה של החקלאות – שימוש נרחב בקוטלי עשבים, דישון מוגבר, ניקוי זרעים יעיל ואובדן שוליים חקלאיים. ירידה זו תועדה בגרמניה ובבוואריה, שם נכלל המין ברשימות האדומות, וכן בבריטניה ובאירלנד, שבהן הוא מצוי כיום בצטמצמות אוכלוסיותיה ובאזורים אחדים אף להעמדתה בסכנת הכחדה.

הקשר ההדוק לשדות חקלאיים שימש בעבר מנוף להתפשטות המין, אך בעידן החקלאות המודרנית האינטנסיבית הפך לגורם סיכון, שהוביל להקטנה בגודל האוכלוסיות עד למצב של סכנת הכחדה.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:פואתיים
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס