פריחת הדובדבן (סרט, 2008)

פריחת הדובדבן – הנאמי (בגרמנית: Kirschblüten – Hanami) הוא סרט דרמה גרמני עטור פרסים משנת 2008, שנכתב ובוים על ידי דוריס דרי. הסרט עוסק באהבה, אבל, החמצה וזקנה, תוך שילוב אלמנטים מהתרבות היפנית. הסרט שואב השראה מובהקת מהיצירה הקלאסית "סיפור טוקיו" של יאסוז'ירו אוזו.

 עלילה 
טרודי אנגרמאייר (הנלורה אלסנר) מגלה כי בעלה רודי (אלמר וופר) חולה במחלה סופנית. היא מסתירה ממנו את המידע ומשכנעת אותו לנסוע לביקור אצל ילדיהם בברלין, שם הם נתקלים בניכור ובחוסר פנאי מצד הילדים. במהלך טיול המשך לים הבלטי, טרודי מתה בפתאומיות. רודי ההמום מחליט לטוס ליפן כדי לבקר את בנו הצעיר ולראות את הר פוג'י – חלומה של טרודי שלא מומש. בטוקיו הוא פוגש נערה צעירה בשם יו, שמשנה את חייו ועוזרת לו להתאבל.

דמויות מרכזיות
רודי (אלמר וופר): גבר בווארי מרובע המנהל חיים של שגרה נוקשה. לאורך הסרט הוא עובר מטמורפוזה רגשית ופיזית כשהוא מתחיל ללבוש את בגדי אשתו כדי "לקחת אותה איתו" למקומות שרצתה לראות.

יו (איה איריזוקי): נערה יפנית שחיה בפארק ורוקדת בוטו. היא הופכת למדריכה הרוחנית של רודי. יו מאבדת את אמה ומזדהה עם אבלו של רודי, והקשר ביניהם מגשר על פערי תרבות ושפה.

ריקוד הבוטו (Butoh)
הבוטו הוא ריקוד אוונגרד יפני המאופיין בתנועות איטיות ובעיוותי גוף, כשגוף הרקדן צבוע בלבן.

ריקוד הבוטו (Butoh), המכונה ביפנית "אנקוקו בוטו" (מחול האופל), הוא אחד מביטויי האמנות העוצמתיים והמטלטלים ביותר שצמחו ביפן שלאחר מלחמת העולם השנייה. כדי להבין את הריקוד שרודי ויו מבצעים בסרט, חייבים להבין את הפצע שממנו הוא נולד.

שורשים של חורבן

הבוטו נוסד בסוף שנות ה-50 על ידי טאטסומי היג'יקאטה וקאזו אונו. הוא צמח מתוך הטראומה הלאומית של יפן בעקבות התבוסה במלחמה והטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי. בניגוד למחול המערבי (כמו בלט) השואף מעלה, אל היופי והשלמות, הבוטו פנה מטה – אל האדמה, אל הכיעור ואל הכאב.

הקשר למלחמה ולגוף

הגוף המעוות: התנועות המקוטעות, הגוף המכווץ והעיניים המגולגלות לאחור בבוטו, נועדו לדמות את גופם של ניצולי האטום או את המתים המהלכים בין ההריסות. זהו ניסיון לתת גוף לזוועה שלא ניתן לתאר במילים.

צבע הגוף הלבן: צביעת הגוף בלבן (כפי שרואים בסרט) מסמלת אפר, מוות או רוחות רפאים. היא מוחקת את הזהות האישית של הרקדן והופכת אותו ללוח חלק שעליו נרשם הסבל האנושי.

מרד בתרבות המערב: הבוטו היה אקט של מרד נגד ה"אמריקניזציה" של יפן לאחר המלחמה. הרקדנים ביקשו לחזור לגוף היפני המקורי – הנמוך, הכפוף והמחובר לאדמה – במקום לאמץ את אידיאל היופי המערבי שהוכתב על ידי המנצחים במלחמה.

בסרט: הריקוד מסמל את החיבור בין עולם החיים לעולם המתים. טרודי רצתה לרקוד בוטו בצעירותה אך ויתרה על כך למען בעלה.

הטרנספורמציה: רודי לומד את הריקוד מיו כדרך לתקשר עם נשמתה של טרודי. בסצנת השיא למרגלות הר פוג'י, הוא רוקד עם רוחה של אשתו כשהוא מאופר בלבן, פעולה המייצגת את ההשלמה הסופית עם מותה.

פסקול הסרט
הפסקול הולחן על ידי קלאוס בנצר (Claus Bantzer) ותורם רבות לאווירה המלנכולית והלירית של הסרט.
שילוב תרבויות: המוזיקה משלבת מוטיבים אירופאיים קלאסיים עם צלילים יפניים מסורתיים, מה שמשקף את המעבר של רודי מגרמניה ליפן.
היבט רגשי: הפסקול מדגיש את תחושת הבדידות של רודי בטוקיו הסואנת, לעומת השקט והרוחניות שהוא מוצא בטבע וריקוד הבוטו.

פרסים והוקרה
הסרט זכה לשבחים בינלאומיים רבים:

פרס הקולנוע הגרמני (Lola): זכה בפרס הכסף לסרט הטוב ביותר, פרס השחקן הטוב ביותר (אלמר וופר) ופרס עיצוב התלבושות.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בסיאטל: דוריס דורי זכתה בפרס הבימוי הטוב ביותר.
פרס מבקרי הקולנוע הגרמני: הסרט נבחר לסרט הטוב ביותר של השנה.
הפצה: הסרט נבחר לייצג את גרמניה במספר פסטיבלים יוקרתיים בעולם וזכה להצלחה בקופות בגרמניה וביפן.

סרט ההמשך: פריחת הדובדבן ושדים (2019)
ב-2019 יצא לאקרנים סרט ההמשך "פריחת הדובדבן ושדים" (Kirschblüten & Dämonen), המתמקד בבנם של רודי וטרודי, קארל (גולו אוילר). קארל, הנאבק באלכוהוליזם ובטראומות מהעבר, נפגש שוב עם יו בגרמניה. השניים יוצאים למסע משותף ליפן שבו קארל מתעמת עם רוחות הרפאים של הוריו ועם ה"שדים" האישיים שלו.

קישורים חיצוניים

קטגוריה:סרטים גרמניים