הזכות לסביבה בריאה

הזכות לסביבה בריאה או לסביבה בריאה ובת-קיימא היא רעיון לזכות אדם שמקדמים ארגוני זכויות אדם וארגוני סביבה כדי להגן על המערכות האקולוגיות המספקות את בריאות האדם. הזכות הוכרה על ידי מועצת זכויות האדם של האו"ם במושב ה-48 שלה באוקטובר 2021 ולאחר מכן על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-28 ביולי 2022.

הזכות קשורה לזכויות אדם אחרות המתמקדות בבריאות, כמו , הזכות למזון והזכות לבריאות. הזכות לסביבה בריאה משתמשת בגישה של זכויות אדם לשמירה על איכות הסביבה, והיא מתמקדת בהשפעת הנזק הסביבתי על בני אדם בודדים, בניגוד לגישה המסורתית יותר של רגולציה סביבתית המתמקדת בהשפעות על מדינות או על הסביבה עצמה. גישה נוספת להגנה על הסביבה היא באמצעות שימוש ב, שמנסה להרחיב את הזכויות שנהנים מהן בני אדם ותאגידים גם לטבע עצמו.

 תפקיד המדינה 
לפי תומכי הזכות, המדינה מחויבת להסדיר ולאכוף חוקים סביבתיים, לשלוט בזיהום הסביבה, ולספק צדק והגנה לקהילות שנפגעו מבעיות סביבתיות. הזכות לסביבה בריאה הובילה ליצירת תקדימים משפטיים סביבתיים בתביעות בנושא שינויי אקלים ונושאים סביבתיים נוספים.

תיקון זכויות סביבתיות הוא סוג של תיקון שמוצע בדרך כלל לחוקה או למגילת זכויות, בשאיפה להגדיר ולהגן על זכויות הסביבה של בני אדם, כגון מים נקיים, אוויר נקי ואקלים יציב. זכויות קשורות הכלולות בהצעות כאלו כוללות לעיתים זכות לאקלים יציב, אוויר ומים נקיים, צדק סביבתי, שימור ערכים טבעיים, נופיים, אסתטיים והיסטוריים של הסביבה.

הזכות לסביבה בריאה יכולה להיות מיושמת במגוון דרכים, באמצעות ניסוח חוקתי כמו בתוניסיה, או באכיפה באמצעות תביעות שינויי אקלים כמו בקולומביה. בארצות הברית, רוב התומכים מתמקדים בתיקון חוקות המדינות או באכיפת חוקות קיימות.

 קידום הזכות באמנות בין-לאומיות 
היסטורית, כלי זכויות אדם מרכזיים של האומות המאוחדות, כמו ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות או האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, אינם מכירים בזכות לסביבה בריאה. הצהרת סטוקהולם מ-1972 מכירה בזכות, אך היא אינה מסמך מחייב מבחינה משפטית. הצהרת ריו בנושא סביבה ופיתוח מ-1992 אינה משתמשת בשפה של זכויות אדם, אם כי היא קובעת כי לאנשים תהיה גישה למידע בנושאים סביבתיים, השתתפות בקבלת החלטות וגישה לצדק. ההחלטה המוצעת כיום של האו"ם, , אם תאומץ, תהיה הכלי הראשון של האו"ם לזכויות אדם שיכלול את הזכות לסביבה בריאה.

למעלה מ-150 מדינות באו"ם הכירו בזכות לסביבה בריאה באופן עצמאי באמצעות חקיקה, ליטיגציה, דיני הסכמים או סמכות משפטית אחרת. האמנה האפריקאית בדבר זכויות אדם ועמים, האמנה האמריקאית לזכויות אדם, ,  ו כוללות כולן את הזכות לסביבה בריאה. מסגרות זכויות אדם אחרות, כמו אמנת זכויות הילד, מתייחסות לנושאים סביבתיים בהקשר הרלוונטי לנושא שהן עוסקות בו, כמו זכויות ילדים.

 מוסדות האו"ם 
בשנת 2021, במהלך המושב ה-48, אימצה מועצת זכויות האדם של האומות המאוחדות החלטה (שהוצגה על ידי קבוצת הליבה שכללה את קוסטה ריקה, מרוקו, סלובניה, שווייץ והמלדיביים), שהכירה ב"זכות האנושית לסביבה נקייה, בריאה ובת קיימא". ההחלטה אינה מחייבת מבחינה משפטית, אך היא "מזמינה את העצרת הכללית של האומות המאוחדות לדון בנושא".

בשנת 2022, במהלך המושב ה-76, אימצה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה שהוצגה על ידי קבוצת ליבה שכללה את קוסטה ריקה, מרוקו, סלובניה, שווייץ והמלדיביים, והכירה שוב בזכות האדם לסביבה נקייה, בריאה ובת קיימא. אף על פי שהחלטות העצרת הכללית אינן מחייבות מבחינה חוקית, החלטה זו התקבלה בברכה על ידי משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם, מיצ'ל בצ'לט וארגונים נוספים.

 היסטוריה 
מושג הזכות האנושית לסביבה בריאה התפתח לאורך כמה עשורים, ועוצב הן על ידי יוזמות בין-לאומיות והן על ידי חקיקה לאומית. ההכרה הרשמית המוקדמת ביותר נובעת מכנס האומות המאוחדות לסביבה האנושית ב-1972 בסטוקהולם, שוודיה, שהכיר בכך שלבני אדם יש זכות יסודית ל"חירות, שוויון ותנאי חיים הולמים, בסביבה באיכות המאפשרת חיים של כבוד ורווחה". כנס זה הניח את היסודות לשילוב של דאגות סביבתיות במסגרת של זכויות אדם. עם זאת, גישות מצמצמות של זכויות אדם המתמקדות בחירות שלילית, נוטות לשלול את האפשרות למצב זכות כזו כזכות אדם.

בסוף המאה ה-20, מספר חוקות אפריקאיות, כולל אלו של דרום אפריקה ותוניסיה, הכירו במפורש בזכות לסביבה בריאה. באופן דומה,  (1998) באירופה קבעה זכויות פרוצדורליות הקשורות להגנה על הסביבה, כולל גישה למידע, השתתפות ציבורית וגישה לצדק. בהמשך, כאמור, הגיו גם ההחלטות במועצת זכויות האדם של האו"ם ובעצרת הכללית שלו.

 בישראל 
בבג"ץ אדם טבע ודין נגד ראש ממשלת ישראל קבע בית המשפט העליון כי לא ניתן להכיר בזכות לסביבה בריאה כזכות חוקתית הנגזרת מהזכות לכבוד (המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו), והשאלה אם יש להכיר בזכות זו מכוח הפסיקה (כזכות "הלכתית"), הותרה בצריך עיון. עם זאת, יש משופטי בית המשפט העליון שסברו לאורך השנים כי יש להכיר בזכות זו.עע"מ 683/13 רשות שדות התעופה נ' טויטו, פסק דינה של השופטת דפנה ברק-ארז (ניתן ב־3 בספטמבר 2015)

 ראו גם 
 צדק סביבתי

 לקריאה נוספת 
 יובל שני הזכות לאיכות סביבה ראויה כזכות אדם במשפט הבינלאומי המשפט ו-297 (2001)

 הערות שוליים 

קטגוריה:זכויות האדם
קטגוריה:זיהום אוויר
קטגוריה:זיהום מים
קטגוריה:סביבה
קטגוריה:בריאות הציבור
קטגוריה:דיני סביבה