הקונגרס ה-37 של ארצות הברית

הקונגרס ה־37 של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהורכב מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית. הקונגרס התכנס בוושינגטון די. סי. בין 4 במרץ 1861 ל־3 במרץ 1863, במהלך השנתיים הראשונות לנשיאותו של הנשיא אברהם לינקולן. חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1850.

לראשונה מאז הקמת המפלגה, הרפובליקנים זכו ברוב בשני הבתים, וכך בשליטה מלאה בקונגרס. עם השבעתו של אברהם לינקולן ב־4 במרץ 1861 כנשיא הרפובליקני הראשון, השיגו הרפובליקנים לראשונה בהיסטוריה שלהם שליטה מלאה בממשל הפדרלי ('טריפקטה').

 אירועים מרכזיים 
4 במרץ 1861: רוב רפובליקני תופס את מושבי הסנאט ובית הנבחרים, והופך לרוב שלטוני בשני הבתים בשל מושבים פנויים של מדינות הדרום. ללואיזיאנה נותרו 2 מתוך 4 נציגים. מיזורי וקנטקי, אף שהיו מיוצגות גם בקונגרס הקונפדרציה, נותרו עם משלחות מלאות בקונגרס ה־37.
4 במרץ 1861: אברהם לינקולן מושבע לנשיא ארצות הברית.
12–14 באפריל 1861: קרב פורט סאמטר – תחילת מלחמת האזרחים.
19 באפריל 1861: מצור האיחוד על הדרום מתחיל בפורט מונרו, וירג'יניה.
27 באפריל 1861: הנשיא לינקולן משעה את צו הביאס קורפוס בין וושינגטון הבירה לפילדלפיה ומגייס 75,000 אנשי מיליציה.
6 במאי 1861: ועידת הפרישה של ארקנסו מאשרת צו פרישה.
20 במאי 1861: ועידת הפרישה של קרוליינה הצפונית מאשרת צו פרישה.
23 במאי 1861: משאל עם בווירג'יניה מאשר את צו הפרישה; 5 מתוך 12 חברי בית הנבחרים של ארצות הברית נשארים. שני סנאטורים מממשלת וירג'יניה המשוקמת מחליפים שניים שפרשו.
8 ביוני 1861: משאל עם בטנסי מאשר את צו הפרישה; 3 מתוך 10 חברי בית הנבחרים נשארים. הסנאטור אנדרו ג'ונסון נשאר בתפקידו.
21 ביולי 1861: קרב בול ראן הראשון – ניסיון האיחוד להתקדם לריצ'מונד נהדף.
17 בספטמבר 1862: קרב אנטיאטם – פלישת הקונפדרציה למרילנד נהדפת.
22 בספטמבר 1862: צו שחרור העבדים מוכרז, להיכנס לתוקף ב־1 בינואר 1863.
נובמבר 1862: בחירות לבית הנבחרים ולסנאט – הדמוקרטים הוסיפו 31 מושבים בבית הנבחרים (31%) ואיבדו 5 מושבים בסנאט (19%).

 שני מושבים מיוחדים 
הסנאט כונס למושב מיוחד על ידי הנשיא לינקולן בין 4 ל־28 במרץ 1861. מדינות הגבול וטקסס עדיין היו מיוצגות. זמן קצר לאחר נעילת המושב הותקף פורט סאמטר. ארבע מדינות נוספות הצטרפו לקונפדרציה, ולינקולן כינס את הקונגרס למושב חירום ב־4 ביולי 1861. הסנאט אישר גיוס כוחות וגיוס כספים לדיכוי המרד בהתאם לחוקה.

שני הבתים התכנסו ב־4 ביולי 1861. שבע מדינות ערכו בחירות לנציגים בין מאי ליוני 1861. חברי הקונגרס נבחרו לפני משבר הפרישה, במהלך הקמת ממשלת הקונפדרציה ולאחר פורט סאמטר.

עם השגת מניין חוקי בבית הנבחרים, אישר הקונגרס את הרחבת סמכויות המלחמה של לינקולן כדי לשמר את האיחוד. לאחר התבוסה הפדרלית בקרב הראשון על מנאסס התקבלה החלטת קריטנדן , שקבעה כי מלחמת האזרחים נכפתה על המדינה על ידי פורשי מדינות הדרום ונועדה לשמור על החוקה ועל האיחוד – ולאחר מכן על המלחמה להסתיים. הדמוקרטים הדגישו במיוחד את ההבטחה שלא לבטל מוסדות פנימיים, כלומר העבדות.

בעקבות התפטרויות והדחות עקב המלחמה, חמש מדינות זכו לייצוג כפול מסוים בקונגרסים של ארצות הברית והקונפדרציה. הקונגרס הכיר בחברים שנבחרו במדינות אלה כאנשי האיחוד, דמוקרטים, אנשי 'איחוד חוקתי' ורפובליקנים. כל עשרת נציגי קנטקי ושבעת נציגי מיזורי התקבלו. מווירג'יניה התקבלו 4 מתוך 13, מטנסי 3 מתוך 10 ומלואיזיאנה 2 מתוך 4.

 עבדים ועבדות 
מדיניות הקונגרס והאסטרטגיה הצבאית היו קשורות זו בזו. במושב מרץ ביטלו הרפובליקנים את החלטת קריטנדן והסירו את האיסור על שחרור עבדים.

בקרוליינה הדרומית פרסם הגנרל דייוויד האנטר במאי 1862 צו ששחרר את כל העבדים בפלורידה, ג'ורג'יה וקרוליינה הדרומית. לינקולן ביטל את הצו במהירות. מאוחר יותר הכריז הגנרל  בפורט מונרו כי עבדים נמלטים הם 'שלל מלחמה'. הקונגרס העביר בעקבות זאת את חוק ההחרמה הראשון, באוגוסט 1861.

במיזורי הכריז הגנרל ג'ון פרימונט כי עבדי מורדים במחוזו ישוחררו. הסנאטור ליימן טראמבל הציג חוק להחרמת רכוש מורדים ולשחרור עבדיהם. ב־13 במרץ 1862 אסר הקונגרס על קציני צבא לאכוף את חוק העבדים הנמלטים. באפריל 1862 בוטלה העבדות במחוז קולומביה עם פיצוי לאזרחים נאמנים. חוק החרמה נוסף ביולי שחרר עבדים של אזרחים במרד, אך ללא השפעה מעשית רחבה.

צו השחרור הראשוני של לינקולן פורסם ב־22 בספטמבר 1862 והפך לנושא מרכזי בבחירות האמצע לקונגרס ה־38. הרפובליקנים שמרו על הרוב שלהם ואף הגדילו אותו בסנאט.

ב־1 בינואר 1863 הורה צו נשיאותי לצבא ולצי להתייחס לעבדים נמלטים כחופשיים בשטחי הדרום. הקונגרס העביר חקיקה ליישום הצו, כולל חקיקה להקמת 'לשכת המשוחררים'.

 הוועדה המשותפת לניהול המלחמה 
הקונגרס קיבל תפקיד פיקוח באמצעות ועדות חקירה, במיוחד הוועדה המשותפת לניהול המלחמה. שמונה כרכים של עדויות תיעדו תבוסות האיחוד ושערוריות קבלנים. הוועדה השפיעה על דעת הקהל ועל הקריירות של גנרלים, כולל ביקורת חריפה על מערכת חצי האי של הגנרל ג'ורג' מקללן.

 מטרות מצע המפלגה הרפובליקנית 
הרוב הרפובליקני העביר חוקים מרכזיים: חוק המטבע החוקי (1862), העלאת מכסים, חוק בית ונחלה, חוק מענקי הקרקע של מוריל, וחוק הרכבת הפסיפית להקמת מסילת ברזל חוצת־יבשת. שר האוצר סלמון צ'ייס הוביל חידושים פיננסיים, כולל מס הכנסה ומטבע לאומי.

 הקונגרס כמנגנון בחירות 
נאומי חברי הקונגרס נועדו לפרסום בעיתונות מפלגתית עבור הבוחרים בבית. ועדות מפלגתיות בקונגרס ארגנו קמפיינים והפיצו חומרי תעמולה בדואר ללא תשלום. למרות זאת, פחות ממחצית חברי הקונגרס נבחרו מחדש.

 חקיקה מרכזית 
5 באוגוסט 1861: חוק ההכנסות של 1861
6 באוגוסט 1861: חוק ההחרמה של 1861
19 בפברואר 1862: חוק אנטי־קולי 
25 בפברואר 1862: חוק המטבע החוקי
16 באפריל 1862: חוק שחרור עבדים במחוז קולומביה
15 במאי 1862: הקמת מחלקת החקלאות
20 במאי 1862: חוק בית ונחלה
19 ביוני 1862: חוק החירות בטריטוריות
1 ביולי 1862: חוק מוריל נגד ריבוי נשים
1 ביולי 1862: חוק הרכבת הפסיפית
2 ביולי 1862: חוק מכללות מענקי הקרקע
17 ביולי 1862: חוק המיליציה
25 בפברואר 1863: חוק הבנק הלאומי
2 במרץ 1863: חוק התביעות הכוזבות
3 במרץ 1863: חוק הגיוס
3 במרץ 1863: חוק השעיית הביאס קורפוס

 מדינות שהתקבלו וטריטוריות שאורגנו 
31 בדצמבר 1862: וירג'יניה המערבית מתקבלת לאיחוד (נעשתה מדינה ב־20 ביוני 1863).
1862 — שינוי גבול נבדה–יוטה
24 בפברואר 1863 – הקמת טריטוריית אריזונה
3 במרץ 1863 — הקמת טריטוריית איידהו

 מדינות במרד 
הקונגרס לא הכיר בפרישה. רוב חברי הקונגרס ממדינות שפרשו עזבו או הודחו.

פרישות שהוכרזו בקונגרס קודם:
קרוליינה הדרומית, מיסיסיפי, פלורידה, אלבמה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה וטקסס.

פרישות בתקופת הקונגרס ה־37:
17 באפריל 1861 – וירג'יניה
6 במאי 1861 — ארקנסו
20 במאי 1861 — קרוליינה הצפונית
8 ביוני 1861 — טנסי

למרות החלטות פרישה במיזורי (31 באוקטובר 1861) ובקנטקי (20 בנובמבר 1861), נותרו משלחותיהן בקונגרס — שבעה ממיזורי ועשרה מקנטקי. ממשלות בגלות פעלו עם צבא הקונפדרציה מחוץ למדינותיהן, ונציגים שנבחרו על ידי הצבא שירתו כגוש תומך בממשל ג'פרסון דייוויס בקונגרס הקונפדרציה.

 סיכום מפלגתי 
 סנאט 
ממוזער|300px|הסנאט בעת כינוס הקונגרס
 מפלגה (הצללה מציינת את מפלגת הרוב) סה"כ דמוקרטים  (D) רפובליקנים  (R) האיחוד ללא תנאי  (UU) אחר ריק פיזור  הקונגרס הקודם 25 26 0 2 53 15 כינוס 22 29 1 0 52 16 פיזור 11 30 7 48 20 שיעור ההצבעה הסופי 22.4% 61.2% 14.3% 0.0% כינוס  הקונגרס הבא 10 31 7 0 48 20

בית הנבחרים
ממוזער|300px|בית הנבחרים בעת כינוס הקונגרס
 מפלגה (הצללה מציינת את מפלגת הרוב) סה"כ האיחוד החוקתי (CU) דמוקרטים  (D) דמוקרטים עצמאים (ID) רפובליקנים  (R) האיחוד ללא תנאי  (UU) האיחוד הלאומי  (U) אחר ריק פיזור  הקונגרס הקודם 0 6 56 116 0 0 32 210 29 כינוס 2 44 1 107 21 2 0 177 62 פיזור 1 105 27 4 182 57 שיעור ההצבעה הסופי 0.5% 24.2% 0.5% 57.7% 14.8% 2.2% 0.0% כינוס  הקונגרס הבא 0 72 0 85 23 0 0 180 61

 מנהיגות 
 הסנאט 
 נשיא הסנאט של ארצות הברית: האניבל המלין (R)
 הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית: סולומון פוט (R)
 יושב ראש הסיעה הרפובליקנית: ג'ון הייל (R)

 בית הנבחרים 
 יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית: גלושה גרואו (R)

קישורים חיצוניים

 ביאורים 

37