בסיס חיל האוויר אוסאן

בסיס האוויר אוסאן (באנגלית: Osan Air Base; בקוריאנית: 오산공군기지) הוא בסיס משותף של חיל האוויר של ארצות הברית ושל חיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה. הבסיס ממוקם סמוך לתחנת סונגטאן בעיר פיונגטאק, כ־64 קילומטרים מדרום לסיאול. חרף שמו, הוא אינו מצוי בתחומי העיר אוסאן, השוכנת כ־7.5 קילומטרים מצפון לו.

הבסיס משמש כמפקדת הארמייה האווירית השביעית של חיל האוויר האמריקני, וכמשכנה של כנף הקרב ה־51 הכפופה לפיקוד חיל האוויר הפסיפי. כן פועלות בו יחידות קבע נוספות, והוא מהווה גם את מפקדת פיקוד המבצעים של חיל האוויר של קוריאה הדרומית. אוסאן משמש נקודת יציאה והגעה לטיסות “Patriot Express” המופעלות עבור ממשלת ארצות הברית, המביאות אנשי שירות ובני משפחותיהם לקוריאה הדרומית וממנה, בין היתר מנמל התעופה סיאטל–טקומה שבמדינת וושינגטון ומבסיסי מיסאווה ויוקוטה שביפן.

כנף הקרב ה־51, הנחשבת לכנף הקבע הקדמית ביותר של חיל האוויר האמריקני, מצוידת במטוסי A-10 Thunderbolt II ובמטוסי F-16 Fighting Falcon (כ־48 מטוסים). הכנף מופקדת על ביצוע משימות קרב, קליטת כוחות תגבור והגנה על הבסיס מפני תקיפה. כמרכיב האווירי של כוחות ארצות הברית בקוריאה ושל הפיקוד המשולב, מספקת הארמייה האווירית השביעית את מערכי הפיקוד, השליטה והכוח האדם הדרושים להפעלת עוצמה אווירית וחללית מדויקת ומתמשכת להגנת הרפובליקה של קוריאה.

בסיס אוסאן הוא אחד משני בסיסי חיל האוויר המרכזיים שמפעילים פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה, לצד בסיס חיל האוויר קונסאן.

 היסטוריה 
בסיס האוויר אוסאן הוא אחד משני שדות התעופה המרכזיים שמפעיל חיל האוויר של ארצות הברית ברפובליקה של קוריאה, והיחיד בחצי האי שתוכנן ונבנה כולו בידי חיל האוויר האמריקני במהלך מלחמת קוריאה. הבסיס ממוקם כ־7.5 קילומטרים מדרום־מערב לעיירה אוסאן-ני, שעל שמה נקרא, וכ־32 קילומטרים מדרום לסיאול. טרם פלישת קוריאה הצפונית לדרום בשנת 1950, האזור כלל כפרים חקלאיים קטנים ושדות אורז לאורך נהר צ'ין־ווי, במקום שבו שוכן כיום מסלול ההמראה.

בעבר ניצב במקום עץ גינקו עתיק, בן יותר מ־1,200 שנה ונחשב לאוצר לאומי, והוא עדיין עומד כיום בתחומי מגרש הגולף של הבסיס.

 מלחמת קוריאה והקמת הבסיס 
אוסאן היה גם זירת “קרב גבעת הכידונים” ב־7 בפברואר 1951, באזור גבעה 180, שם ממוקמים כיום מרכז הבקרה האווירי המבוצר ומפקדת כנף הקרב ה־51. הקרב התרחש במסגרת מבצע Thunderbolt של הארמייה השמינית האמריקנית. קפטן לואיס מילט הוביל הסתערות כידונים של פלוגת “איזי” מדיוויזיית החי"ר ה־27 נגד כוחות סיניים שהתבצרו בראש הגבעה. הפלוגה הביסה את הכוחות הסיניים, ומילט עוטר במדליית הכבוד של הקונגרס.

בעקבות הקרבות נדחקו הכוחות הסיניים מצפון לקו הרוחב ה־38, וחיל האוויר החמישי שב והפעיל יחידות קרב טקטיות בחצי האי. מהנדסי תעופה סקרו אזורים בדרום קוריאה להקמת בסיס שיתמוך במטוסי סילון, ובחרו באזור שמדרום־מערב לאוסאן-ני. הבסיס הוקם בנובמבר 1951 ונקרא תחילה “אוסאן-ני”, וכן נשא את הסימון K-55.

העבודות החלו בראשית 1952. ב־9 ביולי אותה שנה החלה סלילת המסלול, אך גשמי מונסון עיכבו את העבודות. שלושה גדודי הנדסה אווירית — ה־839, ה־840 וה־841 — השלימו בתוך כחודשיים וחצי מסלול בטון באורך 9,000 רגל ובעובי 8 אינץ'. ב־26 בדצמבר 1952 הגיעה כנף הקרב-הפצצה ה־18 עם טייסות F-51, ובהמשך עברה למטוסי F-86F. בפברואר 1953 החלה הכנף לבצע משימות עליונות אווירית מבסיס אוסאן-ני.

 תקופת שביתת הנשק והמלחמה הקרה 
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק ב־27 ביולי 1953, נותרה כנף הקרב-הפצצה ה־18 בבסיס לצורכי הגנה עד נובמבר 1954. בינואר 1954 הועברה מפקדת חיל האוויר החמישי לבסיס אוסאן-ני, שהפך למרכז העיקרי של העוצמה האווירית האמריקנית בדרום קוריאה.

בשנת 1955 הוצבה בבסיס כנף הקרב-הפצצה ה־58, וב־18 בספטמבר 1956 שונה שמו הרשמי של הבסיס ל”בסיס האוויר אוסאן”. בשנת 1958 פורקה כנף זו, ובתקופת ממשל אייזנהאואר שימש הבסיס כבסיס מרכזי להפעלת טילי הקרקע־קרקע הטקטיים מדגם “מטדור”. במקביל המשיך חיל האוויר להציב בו באופן סבבי יחידות קרב.

בשנת 1959 שופץ המסלול המרכזי, אך הבסיס המשיך להתבסס על תשתיות מתקופת מלחמת קוריאה.

 משברי סוף שנות השישים והתחזקות הבסיס 
אירוע תפיסת הספינה USS Pueblo בידי קוריאה הצפונית בינואר 1968 הביא לתגבור נרחב של כוחות באוסאן, כולל הגעת אלפי טונות ציוד וכוח אדם נוסף. המשבר הדגיש את חשיבות הבסיס והוביל להשקעות בתשתיות ביטחוניות, מקלטים ממוגנים למטוסים ומגדל פיקוח חדש.

באפריל 1969, לאחר הפלת מטוס סיור אמריקני מדגם EC-121 בידי קוריאה הצפונית, גבר שוב המתח והוגברו הכוחות המוצבים בחצי האי.

 שנות השבעים והשמונים – ביסוס קבוע 
בשנת 1971 הוקמה בבסיס כנף בסיס האוויר ה־51, ובהמשך הועברה אליו טייסת הקרב ה־36. בשנת 1974 שונה שמה של היחידה לכנף המשולבת ה־51, ובהמשך שוב לכנף הקרב ה־51.

במהלך שנות השבעים חלו שינויים תשתיתיים משמעותיים, נבנו מגורי משפחות ומבני תמיכה חדשים. בשנת 1978 הוקם הפיקוד המשולב (Combined Forces Command), וב־1986 הופעלה מפקדת הארמייה האווירית השביעית בבסיס.

בשנת 1988 הוכנסו לשירות מטוסי F-16, דבר שחייב בניית מקלטים ממוגנים, אזורי אחסון חימוש חדשים ושדרוג מגורי כוח אדם.

 שנות התשעים – מודרניזציה ואתגרים 
בשנות התשעים חלו שיפורים מתונים בלבד, לצד תחזוקה שוטפת של מסלולים ותשתיות. בשנת 1993 הגיעה טייסת הקרב ה־25 עם מטוסי A-10, וב־1994 הוצבה סוללת טילי פטריוט.

בשנת 1998 השיק פיקוד חיל האוויר הפסיפי את יוזמת “Fix Korea Initiative”, במסגרתה הושקעו למעלה מ־200 מיליון דולר בשדרוג מערכות מים, ביוב וחשמל, ובבניית מגורים ומתקנים חדשים.

 המאה ה־21 והתאמת הכוחות 
בסוף שנות התשעים וראשית שנות ה־2000 בחנו ארצות הברית וקוריאה הדרומית מחדש את פריסת הכוחות בחצי האי. לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 חלה התאמה במדיניות הביטחונית האמריקנית, והוחלט על טרנספורמציה של מבנה הכוחות. במסגרת תוכנית Land Partnership Plan (2002) ויוזמת מדיניות הביטחון (2003) הוחלט על ארגון מחדש של הכוחות האמריקניים בקוריאה, כולל חיזוק והרחבת בסיס אוסאן.

תהליכים אלו עיצבו מחדש את תפקידו של בסיס האוויר אוסאן כמרכז קדמי חיוני להגנה על הרפובליקה של קוריאה ולשיתוף הפעולה הביטחוני בין שתי המדינות.

 ארגון 
 טייסת התקשוב ה־51- מאפשרת את פעילותה המבצעית של הארמייה האווירית השביעית, של כנף הקרב ה־51 ושל כלל יחידות הבסיס. היא מספקת יכולות סייבר מאובטחות, אמינות וכשירות למשימה, התומכות בהגנת הבסיס, בביצוע משימות חירום ובהבטחת רציפות הכשירות המבצעית.
 טייסת התמיכה הייעודית ה־51- טייסת זו כוללת אנשי צבא, אזרחים, עובדים במימון לא־תקציבי, עובדים קוריאנים ועובדי קבלן. היא מורכבת מחמש מחלקות ומפעילה 55 פעילויות קהילתיות ותמיכת לחימה, הכוללות כ־100 מתקנים ושירותי פנאי בבסיס אוסאן.
 טייסת ההנדסה ה־51- המכונה “Haetaes”, היא טייסת הנדסה קדמית המוצבת בקו הראשון. היא מספקת תמיכה לכוחות הארמייה האווירית השביעית, לכנף הקרב ה־51, ל־24 יחידות נלוות ולכ־7,000 תושבים המתגוררים בתחומי הבסיס.
 טייסת כוחות הביטחון ה־51- לוחמי טייסת כוחות הביטחון ה־51 מתאמנים ופועלים בשילוב עם מקביליהם הקוריאנים, מתוך מחויבות להיות מוכנים תמיד להגנת הבסיס ולשמירה על ביטחונם וחירותם של כ־51 מיליון תושבי הרפובליקה של קוריאה.
 טייסת התמיכה המבצעית ה־51- יחידת התמיכה המבצעית הקדמית ביותר המוצבת דרך קבע. היא מספקת שירותים ליחידות הטיסה ומופקדת על הכשרה, תפעול טיסות, מודיעין, תכנון מבצעי, ניהול שדה התעופה, חיזוי מזג אוויר ותמיכה בבקרת תעבורה אווירית.
 כנף הקרב ה־51- שמפקדתה בבסיס אוסאן, מספקת כוחות כשירים ללחימה למשימות סיוע אווירי קרוב, שליטה בתקיפות אוויריות, בקרת אוויר קדמית מוטסת, חיפוש והצלה קרביים, הגנה אווירית ותקיפה בעומק, להגנת הרפובליקה של קוריאה.
 טייסת הקרב ה־36- היא טייסת F-16 מדגם Block 40 (C/D) בעלת כשירות מלאה ללחימה, המסוגלת לבצע משימות תקיפה בעומק, סיוע אווירי קרוב והגנה אווירית, ביום ובלילה.
 טייסת התחזוקה ה־51- היא יחידת תחזוקת הציוד הקבועה הקדמית ביותר בעולם. היא אחראית לביצוע תחזוקה שוטפת ומעמיקה למטוסי A-10 ולמטוסי F-16, שערכם הכולל נאמד בכ־1.1 מיליארד דולר.
 טייסת החימוש ה־51 - מקיימת אימונים אינטנסיביים להגנת הרפובליקה של קוריאה ופועלת ברוח סיסמת הכנף: “מוכנים להילחם הלילה”.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:בסיסי חיל האוויר של ארצות הברית
קטגוריה:קוריאה הדרומית: צבא וביטחון

קטגוריה:הכוחות המזוינים של ארצות הברית בקוריאה הדרומית