פיידרוס (ממשיל משלים)

גָּאיוּס יוּלְיוּס פַיידְרוּס (בלטינית: Gaius Julius Phaedrus, ביוונית עתיקה: Φαῖδρος; ) היה ממשיל משלים רומאי מן המאה ה-1, והראשון שעיבד לקובץ בחרוזים את משלי איזופוס בשפה הלטינית. דבר לא תועד על אודות חייו מלבד מה שניתן להסיק משיריו, ויצירתו זכתה לאזכורים מעטים בלבד במהלך שלהי העת העתיקה. חשיבותו, הן כמחבר והן בהעברת המשלים מדור לדור, התבררה רק עם גילויים של כמה כתבי יד פגומים במהלך תקופת הרנסאנס ולאחריה.

ביוגרפיה
המשורר מתאר את עצמו כמי שנולד ב (כיום במחוז מרכז מקדוניה שביוון), אולי ב, ומונה את המוזיקאים התראקים  ואורפאוס כבני ארצו. הכתובות והחתימות במסורת כתבי היד מזהות אותו כ של אוגוסטוס קיסר. יש שהסיקו מנתונים אלה כי פיידרוס הובא לרומא בילדותו כעבד בעקבות המערכה התראקית של .

בין אם ברומא ובין אם במקום אחר, פיידרוס למד ספרות לטינית בנעוריו, שכן הוא מצטט שורה מאת אניוס ומציין שקרא אותה כשהיה נער. לאחר שפרסם את שני ספרי המשלים הראשונים שלו, הוא הועמד לדין במשפט שבו, לדבריו, שימש סיאנוס כמאשים, כעד וכשופט. אף שלא ברור איזה עונש ספג המשורר, הוא מתחנן בפני אדם בשם אאוטיכוס שיתערב למענו בפרולוג לספרו השלישי. באפילוג של הספר השלישי, המשורר מתאר את עצמו כגבר בגיל העמידה המאוחר, והשיר החותם את ספרו החמישי של פיידרוס רומז כי הגיע לזקנה מופלגת.

אין כל ראיה חיצונית שבאמצעותה ניתן לשפוט אם המשורר דיבר אמת על עצמו, וחוקרים ייחסו דרגות שונות של חשיבות לרמזים הביוגרפיים הטמונים בשיריו. הביוגרפיה "Fedro" מאת אטיליו דה לורנצי ספגה ביקורת מצד פרי כ"תמונה מקיפה, עקבית ומשכנעת של האיש" שאין בה "שום דבר בלתי סביר או בלתי הגיוני באף אחת ממסקנות המחבר", אך ספגה לעג ממבקר אחר שכינה אותה "רומן" שנולד מתוך "דמיונו המבריק של דה לורנצי", אשר "משעשע לקריאה, אך לא תמיד קל להאמין לו". גם פרנץ דה רויט מזלזל באלמנטים מהשחזור של דה לורנצי וטוען שהם נשענים על בסיס רעוע ובעלי אופי של רומן בדיוני, ומכריז כי "Fedro" היא יצירה מקורית ושימושית בסך הכל, אך כזו שיש להתייחס אליה בזהירות בכל הנוגע לעובדות ביוגרפיות. , על אף שהוא מכיר בכך שהתיאור המסורתי של חיי פיידרוס "עובר מדור לדור בספרות המחקרית", לועג אפילו לקווים הכלליים ביותר המקובלים בדרך כלל, מכנה אותם "פנטזיה מוחלטת", וטוען שאת מה שהיה לפיידרוס לומר על עצמו ניתן לפרש מחדש באותה מידה של סבירות כהוכחה לכך שנולד ברומא ובילה בה את כל חייו כאזרח חופשי. עם זאת, על בסיס "עניין מתוחכם להפליא במשפט הרומי" הניכר בשירים, צ'מפלין קובע כי "פיידרוס היה עורך דין".

לאון הרמן טען כי מצא מידע ביוגרפי חדש במשלים בצורת אקרוסטיכונים, שרבים מהם לא ניתן היה למצוא בטקסט ללא התערבויות עריכה חדשניות. הרמן אף ייחס לפיידרוס את יצירות ה,  ואת רוב הפואמה קולקס (Culex, יתוש), וסרק טקסטים אלה בחיפוש אחר רמזים ביוגרפיים נוספים. החלק השני של ספרו של הרמן היה מהדורה של המשלים (בסדר חדש ומחולקת לארבעה ספרים) ושל היצירות האחרות שייחס לפיידרוס. ק. ג'. פורדייס תיאר את ספרו של הרמן בפשטות כ"מלא הפתעות", שהגדולה שבהן הייתה שהרמן היה "עורך של פיידרוס, ופרופסור ללטינית, שעבורו אורך ההברות נראה כחסר כל משמעות, ושבאמצעות השערותיו שלו הופך שורות שקולות לבלתי שקולות בכל עמוד שני".  לעג לעורך מאוחר יותר על שציטט את הרמן, והתייחס אליו בסרקזם כ"אותו מומחה ידוע למשקל".  העיר כי בעוד שישאיר את התיאוריות הביוגרפיות של הרמן לדיון בקרב היסטוריונים של הספרות, הוא יכול רק להצר על שפע השגיאות מכל סוג שניתן למצוא במהדורה של הרמן.

שם
שמו של פיידרוס מופיע בטקסט שלו עצמו ובכתביו של מרטיאליס ביחסת השייכות (גניטיב) כ-Phaedri. הוא מופיע בנומינטיב (יחסת הנושא), כ-Phaedrus, באיגרתו של  לתאודוסיוס, ובכותרות של שלושה מהמשלים, שכנראה הוספו על ידי מעתיקים בהסתמך על אביאנוס. כמה מבקרים טענו כי נכון יותר לכתוב את שמו של המשורר כ-Phaeder בנומינטיב, בדומה לשמות לטיניים כמו אלכסנדר, מנאנדר ואנכסימנדר המשקפים מקורות יווניים המסתיימים ב--δρος (-דרוס), טענה הנתמכת בראיות מכתובות עתיקות על שימוש בצורה Phaeder.

עבדים רומאים היו מוכרים בשם יחיד, בניגוד לשלושת השמות (tria nomina) שנשאו אזרחים. עבדים ששוחררו בראשית ימי האימפריה אימצו בדרך כלל את ה (השם הפרטי) וה (שם בית האב) של אדונם לשעבר, ושמרו על שם עבדותם כ (שם משפחה או כינוי). לפיכך, מספר מקורות מציינים את שמו המלא של המשורר כגאיוס יוליוס פיידרוס (או פיידר), עם הפראינומן והנומן של אוגוסטוס קיסר.

תאריכים
מכיוון שסיאנוס מת בשנת 31 לספירה, הצהרתו של פיידרוס כי שיריו פגעו בסיאנוס נתפסת בדרך כלל כהוכחה לכך ששני הספרים הראשונים נכתבו לפני תאריך זה. הסברה ששני הספרים הראשונים פורסמו (יחד או בנפרד) בתקופת שלטונו של טיבריוס נתמכת בשיר II.5.7, שבו נראה כי ישנה התייחסות לטיבריוס כאדם חי. רוב החוקרים מסיקים מן האופן העוין שבו כותב פיידרוס על סיאנוס, כאילו אין לו עוד ממה לחשוש מפניו, שהספר השלישי נכתב לאחר מותו של סיאנוס, אך לא זמן רב לאחר מכן, שכן פיידרוס עדיין סבל מהשלכות הרדיפה של סיאנוס. הצהרתו של פיידרוס בספר השלישי כי הוא נמצא בגיל העמידה המאוחר תומכת אפוא בתאריך לידה משוער של שנת 15 לפנה"ס או 18 לפנה"ס. בהתבסס על רמיזת המשורר בספר החמישי כי הוא תשוש מזקנה כמו הכלב במשל, חוקרים מסיקים כי הוא מת כאדם זקן בתקופת שלטונו של קלאודיוס (41–54) או נירון קיסר (54–68); ג'וזפה זאגו סבור כי פיידרוס ערך מחדש את ספרו הראשון לאחר שקרא את "מכתבי מוסר" ואת הספרים "על החסדים" (De beneficiis) מאת סנקה, ובמקרה זה פיידרוס מת בתקופת שלטונו של נירון או אספסיאנוס (69–79).

מקורות טקסטואליים
המקורות הבאים הם בעלי חשיבות לקביעת הטקסט של פיידרוס:
 קודקס פיתואנוס (Codex Pithoeanus) (ניו יורק, ספריית פירפונט מורגן, M. 906, דפים 33–87), הנקרא כך בשל בעלותו הקודמת של  שהשתמש בו לעריכת המהדורה הראשונה (editio princeps), הועתק על ידי מספר ידיים בשלהי המאה ה-9 ומכיל 94 ממשלי פיידרוס המחולקים לארבעה ספרים, כרוכים יחד עם ה. הוא נכרך מחדש במאה ה-16, וכעת כולל בחלקו הקדמי עותק של פיידרוס על נייר בכתב ידו של פיטו. הוא עבר בירושה לנינו של פיטו, , שמשפחתו קיבלה את התואר מרקיז דה רוזנבו מידי לואי הארבעה עשר, ולכן נודע גם ככתב יד רוזנבו. מהדורה פלאוגרפית פורסמה בשנת 1893 באישורו של המרקיז דה רוזנבו, אך לאחר מכן מנעה המשפחה מחוקרים גישה לכתב היד, מה שהוביל את החוקר פרי להעיר כי הקודקס נמצא ב"בעלות פרטית מאוד" ואת פוסטגייט להשוות את הבעלים הנוכחי לדרקון מאחד ממשלי פיידרוס. הוא הפך לנגיש יותר לאחר שספריית פירפונט מורגן רכשה אותו בשנת 1961.
 קודקס רמנסיס (Codex Remensis), שהוחזק בעבר ב, הועתק בערך בשנים 830–850 והושמד בשריפה ב-16 בינואר 1774. את גרסאות הטקסט של מקור אבוד זה יש לקבוע על פי דיווחים ממהדורות מודפסות והשוואות של כתבי יד או העתקות שנעשו על ידי מי שהייתה להם היכרות ישירה עם כתב היד. הוא הכיל את אותם שירים כמו קודקס פיתואנוס באותו הסדר, כרוכים יחד עם המחזה הכתוב בלטינית, שמחברו אלמוני, .
קודקס רגיננסיס לטינוס 1616 (Codex Reginensis Latinus), השמור בספריית הוותיקן, מכיל את ההקדשה של הספר הראשון ומיד אחריה שמונה משלים מתוכו (11–13 ו-17–21) שהועתקו באמצע המאה ה-9 בדפים 17r–18r. למרות קוצרו של הפרגמנט,  הכריז עליו כמקור הטוב ביותר עבור המשלים הכלולים בו. פרגמנט זה נקרא גם "vetus Danielis chartula" (המסמך הקצר והעתיק של דניאל) או "scheda Danielis" (הפרגמנט של דניאל) בשל בעלותו הקודמת של , אשר רכש רבים מספריי  לאחר שהמנזר נבזז על ידי ההוגנוטים בשנת 1562. ספריו של דניאל נמכרו לאחר מותו ל ו, וחלקו של פטו נרכש ברובו בשנת 1650 על ידי  כנציגה של כריסטינה, מלכת שוודיה, שלקחה את ספרייתה לרומא לאחר שהתפטרה מכס המלכות. ספריה עברו לספריית הוותיקן, ולכבודה הם מקוטלגים כ-reginenses, כלומר הספרים ה"מלכותיים" ("של המלכה").
 קודקס נאפוליטנוס (Codex Neapolitanus) או פרוטינוס (נאפולי, , IV F 58) הוא המקור העצמאי היחיד ל"תקציר משלי איזופוס, אביאנוס ופיידרוס" (Epitome fabellarum Aesopi Auieni et Phaedri) שחובר על ידי . הוא מורכב משירים שחוברו על ידי פיידרוס,  ופרוטי עצמו, בכתב ידו של פרוטי ונראה שנכתב לאחר 1474. כתב היד הספוג במים התגלה בספרייתו של  בתחילת 1727 על ידי . כעשור לאחר תגליתו של ד'אורוויל, הקודקס הועבר מפארמה לנאפולי בעקבות ירושת ספרי משפחת פארנזה וכיבוש ממלכת נאפולי על ידי קרלוס השלישי, מלך ספרד. כתב היד מכיל 66 שירים מאת פיידרוס, או ליתר דיוק 63, שכן פרוטי העתיק משל אחד פעמיים, ושני משלים חולקו כל אחד לשניים. 30 מתוך 63 השירים הללו לא הופיעו בקודקס פיתואנוס או בקודקס רמנסיס. מצבו של כתב יד זה הידרדר כל כך עם הזמן בשל נזקי המים, עד שבמקומות רבים לא ניתן עוד לקרוא בו, ויש להסתמך על עותקים ישנים יותר והשוואות כדי לקבוע את גרסאותיו. כמעט את כל ה (החסרים בטקסט) ניתן להשלים על ידי עיון בשני קודקסים בספריית הוותיקן.
 קודקס אורבינס לטינוס 368 (Codex Urbinas Latinus 301), דפים 100–146, המכיל את ה"תקציר" (Epitome) המלא, הועתק מהנאפוליטנוס בסביבות שנת 1482 על ידי פדריקו וטרנו. כתב היד נחשף על ידי  בסביבות שנת 1830.
 קודקס אורבינס לטינוס 301, המקור היחיד ליצירה מאת פרוטי שכותרתה "קרנוקופיה" (Cornucopiae, "קרן השפע"), כולל שני משלים של פיידרוס (III.17 בדף 644r ונספח 4 בדפים 126r–v).
מה שמכונה "schedae d'Orvillianae" (הפרגמנט של ד'אורוויל) (אוקספורד, הספרייה הבודליינית, MS. d'Orville 524) הוא עותק של הנאפוליטנוס שנעשה על ידי ד'אורוויל בשנת 1727. כתבי היד של ד'אורוויל נמכרו על ידי נכדו לג'. קליוור בנקס, אשר מכר אותם לספרייה הבודליינית בשנת 1804.
 קודקס וטיקנוס לטינוס 5190, דפים 111r–125r, מכיל 22 ממשלי פיידרוס שהועתקו על ידי שתי ידיים בשלהי המאה ה-15 מעורבבים עם משלים של אביאנוס, כולל 8 שירים המוכרים בדרך אחרת רק דרך הנאפוליטנוס, אף על פי שברור כי הוא בלתי תלוי בפרוטי.

פרפרזות בפרוזה
מספר אוספי משלים מימי הביניים עשו שימוש נרחב בפיידרוס "בתמיסה", כלומר, כאשר החרוזים השקולים עובדו לפרוזה. האוספים הבאים מכילים 54 משלים שהשתמרו במסורת הישירה, 28 שאבדו ממנה, ו-16 ממקורות שאינם קשורים לפיידרוס. כל אחד מהם מודפס אצל ארביו משנת 1894, והמשלים הכלולים בהם שאין להם מקבילה בטקסט השקול הקיים של פיידרוס מתורגמים או מתומצתים אצל פרי משנת 1965.
 קודקס ליידנסיס ווסיונוס לטינוס O. 15 (Codex Leidensis Vossianus Latinus O. 15) (ספריית אוניברסיטת ליידן), שהועתק בראשית המאה ה-11 על ידי , מכיל 67 משלים בדפים 195r–203v, אשר כולם מלבד בודדים הם פרפרזות לפיידרוס.
 קודקס ויסמבורגנסיס (Codex Wissemburgensis) (וולפנביטל, ספריית הדוכס אוגוסט, Codex Gudianus Latinus 148), שהועתק במאה ה-10 והיה בעבר ב כפי שמעיד חותם האקס ליבריס מהמאה ה-15, מכיל 62 משלים המסודרים בחמישה ספרים בדפים 60v–82r.
  הוא המחבר המשוער של אוסף בן 83 משלים המחולק לארבעה ספרים; אוסף זה שרד בכתבי יד רבים ונערך באופן ביקורתי על ידי .

מספר וחלוקת המשלים
חמשת הספרים
אביאנוס כותב בסביבות שנת 400 לספירה כי פיידרוס כתב חמישה ספרי משלים. 94 המשלים הכלולים בקודקס פיתואנוס מחולקים לארבעה ספרים, אך הטקסט בקודקס רמנסיס הסתיים בחתימה "PHAEDRI AVG(VSTI) LIBERTI LIBER QVINTVS EXPLICIT FELICITER" ("כאן מסתיים בהצלחה ספרו החמישי של פיידרוס, העבד המשוחרר של אוגוסטוס"), מה שמצביע על כך שבכתב היד שממנו הועתקו הפיתואנוס והרמנסיס, השירים היו מחולקים לחמישה ספרים.

השרידים מחמשת ספריו של פיידרוס שהועברו בפיתואנוס וברמנסיס הם באורכים לא שווים, ונראה שהם מעידים על כך שחומר הלך לאיבוד. סברה זו נתמכת בהתנצלות המופיעה בפרולוג לספר הראשון על הכללת משלים על "עצים מדברים", שכן אין לכך דוגמאות בטקסט ששרד, אף על פי שהייתה דוגמה אחת בנספח של פרוטי. למעשה, רק 59 מתוך 94 המשלים בכתב היד של פיטו היו משלי חיות.

נספח פרוטי (Appendix Perottina)
30 השירים שהתגלו בקודקס נאפוליטנוס ידועים כ"נספח של פרוטי" (Appendix Perottina). פרוטי, שככל הנראה לא היה מודע לערכו הייחודי של כתב היד שממנו העתיק, ליקט משלים בסדר שרירותי. מספר חוקרים ניסו להשיב את המשלים הללו למקומם בתוך חמשת הספרים, והגיעו למסקנות שונות, אך בדרך כלל הם מודפסים בנפרד בסדר שבו הם נמצאים ב"תקציר" (Epitome) של פרוטי. פרוטי השמיט את האפימיתיום (מוסר ההשכל בסוף המשל) ואת הפרומיתיום (מוסר ההשכל בראש המשל), ולעיתים העביר את הניסוח שלהם לכותרות משלו המציינות את מוסר ההשכל, אותן הוסיף לכל המשלים.

משלים חדשים (Fabulae novae)
 ערך בשנת 1709 את משלי פיידרוס שהועברו בפרוזה ("בתמיסה"). מספר עורכים לקחו על עצמם לשחזר את צורתם השקולה המקורית, ושחזורים אלה מכונים בדרך כלל fabulae novae, או "משלים חדשים". הניסיון הראשון נעשה על ידי  בנספח למהדורתו משנת 1718, אותו השמיט ממהדורתו משנת 1727;  טוען כי ההשמטה הייתה נבונה, שכן בורמן ביצע שינויים מוגזמים ושרירותיים במילים, ופגע בהכרח בכמה מעקרונות המשקל של פיידרוס, שהובנו בצורה לקויה במאה ה-18.

 מצהיר כי אין ולא יכול להיות משפט לטיני שלא ניתן להפוך לסנאריוס (שורת שיר בת שש רגליים יאמביות) בנוסח פיידרוס על ידי התאמה קלה, תוך שהוא "משחזר" באופן פרודי משפטים מ"מלחמת גאליה" ומ"הדיגסטה" של יוסטיניאנוס לצורה שקולה. פוסטגייט מגן על ההליך של "הוצאתם מהקבר" של שירי פיידרוס מתוך אוספי הפרוזה באמצעות חריזה, אף שהוא מודה כי "בשחזורים אלה... אנו דורכים על קרקע בוגדנית" וכי "במקרים מסוימים לא ניתן כיום לשחזר את הצורה השקולה בשלמותה או בוודאות". פוסטגייט ערך רק עשרה "משלים חדשים" (fabulae novae) במהדורתו, באומרו שעורכים קודמים, שהאמינו כי חובתם כלפי פיידרוס היא לשחזר כל דבר שהיה שלו, לא לקחו בחשבון כראוי את גבולות מה שניתן להשיג.

בשנת 1921 פרסם  30 "משלים חדשים". דאף שיבח את השחזור של זנדר כבעל ערך רב יותר ממאמצי קודמיו בשל "הקמצנות המחמירה שלו בשינויים" והמידע הברור שסיפק על בסיס הפרוזה של השחזור ואילו מילים סופקו על ידי העורך.

יצירתו

סביר להניח שאוסף משלי איזופוס שחובר על ידי דמטריוס מפלרון היה המקור העיקרי של פיידרוס. פיידרוס עצמו מציין בפרולוג לספר 1 ש"איזופוס" הוא המקור שלו, וסביר להניח שספרו של דמטריוס הוא זה שראה בו את קאנון משלי איזופוס, להבדיל ממשלים שנשאבו ממקורות אחרים או שהומצאו על ידו, שאותם הוא מכנה "ממין איזופי אך לא של איזופוס". האוסף של דמטריוס היה מדריך של חומרים שסופרים ונואמים יכלו לעבד כדי להעביר מסר בהקשר של יצירה מז'אנר אחר. פיידרוס יצר צורה חדשה של ספרות גבוהה בכך שהעלה את המשל לדרגת ז'אנר עצמאי, שנועד להיקרא כספרות בפני עצמה ולא כנספח ליצירה מסוג אחר. המשל האיזופי נכתב באופן מסורתי בפרוזה; לפני פיידרוס, שולבו כמה משלים בחרוזים ביצירות מז'אנרים אחרים, אך הוא המחבר הראשון בלטינית או ביוונית שפרסם ספרים שלמים של משלים מחורזים. שירתו של פיידרוס כתובה בסנאריוס יאמבי (שורות של שש רגליים יאמביות) והיא סדירה מאוד.

מטרתו של המחבר בתחילה הייתה ללכת בעקבות איזופוס וליצור יצירה ש"מעוררת צחוק ומזהירה בעצה נבונה". אולם, ככל שהעבודה התקדמה, הוא הרחיב את המיקוד שלו וטען כעת שהוא "מלטש" את החומר האיזופי ואף מוסיף עליו. בספרים מאוחרים יותר אנו מוצאים סיפורים על אירועים רומיים זמן רב לאחר תקופתו של איזופוס, כגון "טיבריוס והעבד" (II.5) ו"אוגוסטוס והאישה המואשמת" (III.9), וכן את תגובתו האישית של המשורר למלעיזיו הקנאים (IV.21); ישנן גם אנקדוטות שבהן איזופוס מככב מתוך המסורת הביוגרפית המאוחרת יותר (II.3; III.3; IV.5; נספח 9; נספח 20). לבסוף הוא עושה הבחנה בין התוכן לבין הסגנון באפילוג לספר החמישי, ומעיר:
כאיזופוס אכתוב, אך לא תחת שמו,
ואת רוב הנושאים כאן אדרוש לעצמי.
אף אם קטע קצר הוא חיבר בעצמו,
את הרוב אעלה מדמיוני הפנימי.
הסגנון הוא עתיק, אך התוכן חדש וטרי.

הוא גם תובע לעצמו מקום במסורת הספרותית הלטינית על ידי הדהוד סופרים ידועים ומוערכים. עם זאת, כאשר פיידרוס והמשורר שקדם לו במעט, הורטיוס, עיבדו את אותו משל לנושאים סאטיריים, הם השתמשו לעיתים קרובות בגרסאות שונות שלו. אצל הורטיוס, עורב (cornicula) הוא נושא המשל על "הציפור בנוצות שאולות"; אצל פיידרוס זהו קאק (graculus). במקרה של המשל "הסוס שאיבד את חירותו", פיידרוס מתאר אותו מתעמת עם חזיר בר, בעוד הורטיוס מתאר עימות עם צבי. הם גם אינם מסכימים בתיאורם את "הצפרדע והשור". הורטיוס הולך בעקבות הסיפור המצוי במקורות יווניים; המניע של הצפרדע שונה אצל פיידרוס, ואת הגרסה שלו מרטיאליס מאמץ מאוחר יותר. יתר על כן, בהליכתו בעקבות המודל של איזופוס, העבד שזכה לחירותו, הסאטירה של פיידרוס חדה יותר ומשיבה את "תפקידו הקדום של המשל כביטוי עממי נגד המעמדות השליטים". פרשן אחר מציין כי "המשל האיזופי היה יצור פוליטי מראשית ימיו, ולפיידרוס (שהיה המודל של לה פונטן), אף על פי שהיה חתרני יותר בגלוי, יש טענה להיותו המשורר הסאטירי הפרולטרי הראשון".

עדויות (Testimonia) וקבלתו בעת העתיקה
סנקה וקאסיוס לונגינוס

סנקה הצעיר, שכתב בסביבות שנת 43 לספירה, המליץ במכתב לעבדו המשוחרר של קלאודיוס, פוליביוס, שישלח את ידו בלטיניזציה של איזופוס, "משימה שעד כה לא נוסתה על ידי הגאונות הרומית" (Ad Polybium 8.3). ייתכן שדבר זה מצביע על כך שסנקה לא שמע על יצירותיו של פיידרוס, שסנקה התעלם במכוון מיצירותיו של פיידרוס או לא החשיב אותן כיצירות של "גאונות רומית", או שיצירותיו של פיידרוס טרם היו קיימות והתיארוך המסורתי של שלושת ספריו הראשונים לתקופת שלטונו של טיבריוס שגוי. עם זאת, סביר מאוד להניח שסנקה הכיר את יצירותיו של פיידרוס.

אולפיאנוס מתעד כי , שמת לא הרבה לאחר שנת 70 לספירה, נהג להשתמש במונח "שותפות אריות" (Societas leonina) עבור שותפות שבה שותף אחד לוקח את כל הרווחים והשותפים האחרים נושאים בכל הסיכון, מה שמצביע על כך שקאסיוס הכיר משל שהמציא פיידרוס על האריה שלוקח את כל הרווחים משותפותו עם החיות האחרות (I.5).

מרטיאליס
עד אמצע שנות ה-80 לספירה, מרטיאליס חיקה את פיידרוס ומזכיר את ההומור השובב שלו (improbi jocos Phaedri, "הבדיחות של פיידרוס השובב"). השאלה אם מרטיאליס התייחס למחבר המשלים או לאדם אחר בעל אותו שם הייתה נתונה במחלוקת. בפרשו את שם התואר improbi כמתאר את jocos, טען  כי לא ניתן לכנות בצדק את משליו של פיידרוס joci משום שאינם נוטים לעורר צחוק, וכן אינם improbi (בפירוש של דרישה לעבודה קשה להשגתם) משום שפיידרוס כתב חרוזים קלילים על דברים יומיומיים ורגילים. פישר האמין שהשיר התייחס ל. אחרים הציעו שפיידרוס של מרטיאליס הוא מחבר של פנטומימות שאינו מוכר ממקור אחר.  טוען שמרטיאליס משתמש לעיתים קרובות ב-improbus כמילה נרדפת ל-lascivus, או "זימתי", ומשליו של פיידרוס אינם עונים לתיאור זה, אך מרטיאליס אכן מקשר את המילה improbus לפנטומימות.  מקבל את קו המחשבה של פרידלנדר.

 פירש את המילה improbus כמשמעותה "נועז" או "חצוף", וסבר שהיא מוסברת דיה בעובדה שפיידרוס הציג חיות ועצים כמדברים במשליו, ובעובדה שבאמצעות משליו, הוא שם ללעג את התנהגותם של בעלי השררה בתקופתו. לאופולד ארביו סבר שגרונוביוס הוכיח מעל לכל ספק שמרטיאליס התייחס לממשיל המשלים.  דוחה את ההשערה של פרידלנדר כחסרת סבירות.  מזהה מספר משלים כמכילים תוכן מגונה שיכול להסביר את הכינוי improbus, ומציין שייתכן שתוכן נוסף כזה נכלל בכתביו האבודים של פיידרוס.

השאלה אם שורה זו של מרטיאליס התייחסה במקור ל-jocos גם היא שנויה במחלוקת. כתבי היד הטובים ביותר גורסים locos או locus. כתבי יד מאוחרים יותר גורסים jocos, גרסה שאומצה על ידי העורכים, אך ייתכן שאינה יותר מתיקון של הומניסט איטלקי. בעקבות הצעה שהעלה במקור , מספר עורכים מאז 1925 תיקנו מילה זו למילה היוונית λόγους (לוגוּס), ששימשה בלטינית כמילת שאילה שמשמעותה "משלים". אלפרד אדוארד האוסמן מודה שגם ל-improbi וגם ל-jocos יש אסוציאציות כאלה שצירוף המילים הזה יכול להתפרש כמרמז על שירים זימתיים, ושאין שירים קיימים בגוף יצירתו של פיידרוס שהיו ראויים לתיאור זה, אך טוען שמלבד העובדה שפיידרוס עצמו מכנה את משליו joci, המילה improbus לא חייבת להיות בעלת משמעות מעבר לכך שפיידרוס היה "חסר כבוד", מה ש"עשוי לרמוז על אותן עקיצות כלפי רמי המעלה שמשערים שעוררו את מורת רוחו של סיאנוס", והתיקון ל-λόγους "מותיר את improbi חופשי יותר להיות בעל המשמעות שהוא צריך להיות".

מחברים מאוחרים
קווינטיליאנוס אינו מזכיר את פיידרוס בשמו, אך ממליץ כתרגיל בית ספר שהתלמידים יחברו גרסאות פרוזה למשלי איזופוס מחורזים, סוגה שפיידרוס היה חלוצה. קטע זה מפורש על ידי  כדברי שבח למשורר מסוים (שפוסטגייט מניח כי הוא פיידרוס) אשר סיפר את משלי איזופוס ב"סגנון טהור". עם זאת, פרשנות זו שנויה במחלוקת; החוקר פ. ה. קולסון טוען כי המונח "סגנון טהור" (sermo purus) בקטע זה אינו מכוון למשורר מסוים, אלא מתייחס לרמת הסגנון והשפה שנדרשה מהתלמידים עצמם בחיבוריהם.

ההתייחסות הספרותית הבאה היא מחווה מאת עמיתו של פיידרוס לממשיל המשלים, , סמוך לתחילת המאה ה-5, אשר מציין את חמשת ספרי המשלים כאחד ממקורותיו בהקדשה ליצירתו שלו. נראה כי גם מחבר המחזה , טרטוליאנוס, , אוסוניוס, , , מחבר ה ומחבר ה קראו וחיקו את פיידרוס, אך אף מחבר מהעת העתיקה אינו מזכיר אותו בשמו מלבד מרטיאליס ואביאנוס. לא ברור אם יובנאליס קרא את פיידרוס.

אישטוואן סמושקזי גילה את השורה nisi utile est quod facimus, stulta est gloria "מעשה שאין בו תועלת, תהילתו איוולת") חרוטה על קבר באלבה יוליה, ופרסם אותה בשנת 1593. מאוחר יותר זוהתה שורה זו כשורה מאת פיידרוס. לדברי , כתובת זו הייתה עדיין קיימת בשנת 1666. תאודור מומזן אינו מחשיב את הכתובת כמקורית.

היחס אליו בעת החדשה
שמאל|ממוזער|250px|עותק של המהדורה המודפסת הראשונה של משלי פיידרוס משנת 1596, השמור בספרייה הלורנציאנית

 גילה את קודקס פיתואנוס בשנת 1596, תקופה שבה יצירתו של פיידרוס שקעה בשכחה מוחלטת, ושלח את כתב היד לאחיו , שהשתמש בו כדי לפרסם את המהדורה הראשונה (editio princeps). פיטו לא הותיר תיעוד לגבי המקום שבו נמצא כתב היד, למעט הערה בסוף מהדורתו שאמרה "vet. ex. Cat."  הניח בסבירות גבוהה כי זהו קיצור של vetus exemplar Catalaunense ("עותק עתיק משאלון-אן-שמפאן") או Catuacense ("מ").  הוציא לאור מהדורה בשנת 1599 שהתבססה הן על הפיתואנוס והן על הדף של דניאל (scheda Danielis), ומהדורה חדשה ב-1617 (עם תיקונים קלים ב-1630) שלקחה בחשבון את העדויות של קודקס רמנסיס.

קודקס נאפוליטנוס התגלה בפארמה על ידי  בשנת 1727. ד'אורוויל עדכן את הפרופסור שלו, , על התגלית, אך בורמן לא ניסה לערוך את השירים שלא היו מוכרים עד אז, משום שכתב היד היה בלתי קריא במקומות רבים.

הנאפוליטנוס התגלה מחדש בנאפולי בשנת 1808 על ידי הישועי .  הוציא לאור בחופזה מהדורה שלו על בסיס עותק שהוכן בספרייה על ידי אחיו, בעוד אנדרס, שלא היה מודע לעבודתו של קאסיטו, הזמין את  להפיק מהדורה; מהדורתו של יאנלי הייתה כבר בידי המדפיסים כאשר מהדורתו של קאסיטו הופיעה במפתיע. בעקבות זאת פרצה מחלוקת מחקרית מרה, שכן יאנלי שאף להוכיח את עליונותה של מהדורתו. המהדורה הראשונה של קאסיטו הודפסה בחמישים עותקים בלבד, ואין לה כל ערך מלבד היותה קוריוז ביבליוגרפי. שתי המהדורות איבדו חלק ניכר מהעניין בהן כאשר  פרסם עותק שמור הרבה יותר של ה"תקציר" (Epitome) של פרוטי בשנת 1831.

משלי פיידרוס החלו עד מהרה להתפרסם כמהדורות לבתי ספר, הן בלטינית המקורית והן בתרגום לפרוזה. מאז המאה ה-18 היו גם ארבעה תרגומים מלאים לשירה באנגלית. הראשון נעשה על ידי  לצמדי שורות (קופלטים) בני שמונה הברות (לונדון 1753). "משלי איזופוס של פיידרוס" מאת  נכללו בספרו "משלים וסאטירות" (אדינבורו, 1809) וגם הם השתמשו בשורות בנות שמונה הברות, אך בצורה תמציתית יותר:
את שלימד איזופוס ביוונית כל חיה,
פיידרוס בלטינית שם מיד בפיה:
לאנגלית כעת ממנו אתרגם,
ואת סגנונו התמציתי אדגים.
לאחר מכן הופיעה "גרסה פואטית של משלי פיידרוס" מאת הכומר פרדריק טולר בשנת 1854. אלה תורגמו באופן מפוזר יותר לשורות לא סדירות בנות חמש רגליים שקולות, וכל משל לווה בפרשנות בפרוזה. תרגומו של פ. פ. וידואוז כולל גם את המשלים מהנספח של פרוטי, וכולם עובדו לגרסה חופשית של שירה אנגלו-סקסית המבוססת על אליטרציה (מצלול עיצורי חוזר).

גרסאות של פיידרוס תורגמו באופן פרטני על ידי מגוון משוררים אחרים לשפות שונות. מבחר קטן בצורות פואטיות שונות הופיע בספר "שירים ותרגומים" (לונדון 1769) מאת אשלי קופר (1701–1788). היו עוד שירים רבים בסגנון ייחודי במשליו של לה פונטן; אחרים בעקבותיהם מאת איוואן קרילוב ברוסית; הריהורי סקובורודה ו באוקראינית; ואוסף שלם יותר מאת וולודימיר ליטווינוב בשנת 1986.

לקריאה נוספת

 Albrecht, Michael von,A History of Roman Literature (Leiden: Brill, 1997), pp. 1002–7


 Currie, H. MacL., "Phaedrus the Fabulist," in Aufstieg und Niedergang der römischen Welt, part II, volume 32/1 (Berlin: De Gruyter, 1984), pp. 497–513.



 Ellis, Robinson, The Fables of Phaedrus. London: Henry Frowde, n.d. [1894].

 Glauthier, Patrick. “Phaedrus, Callimachus and the Recusatio to Success.” Classical Antiquity, 28.2, 2009, pp. 248–278.
 Hartman, Jacobus Johannes, De Phaedri fabulis commentatio, (Leiden: S. C. Van Doesburgh, 1890)

 Hausrath, August, "Phaedrus," in Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft, vol. 19 (Stuttgart, 1938), coll. 1475–1505.

 Hervieux, Léopold, Les Fabulistes latins, vol. I, 2nd ed. (Paris, 1893)
 Jennings, Victoria. "Borrowed Plumes: Phaedrus' Fables, Phaedrus' Failures." Writing Politics in Imperial Rome. Leiden/Boston: Brill, 2009.
 Lefkowitz, Jeremy B. "Grand Allusions: Vergil in Phaedrus." AJPh 137.3, 2016, pp. 487–509.
 Lefkowitz, Jeremy B. "Innovation and Artistry in Phaedrus' Morals." Mnemosyne 70.3, 2017, pp. 417–435.
 Libby, Brigitte B. “The Intersection of Poetic and Imperial Authority in Phaedrus' Fables.” The Classical Quarterly, 60.2, 2010, pp. 545–558.
 Mayer, Roland, "The Early Empire: AD 14–68," in Stephen Harrison, ed., A Companion to Latin Literature (Blackwell, 2005), pp. 58–68.


 Polt, Christopher B. , “Polity Across the Pond: Democracy, Republic and Empire in Phaedrus' Fables 1.2.” The Classical Journal, 110.2, 2015, pp. 161–190.

 Schiesaro, Alessandro, "Phaedrus (4)," in Oxford Classical Dictionary, 4th ed. (Oxford University Press, 2012), p. 1119.


קישורים חיצוניים


 Works by Phaedrus at LibriVox (public domain audiobooks)
 Works of Phaedrus at Packard Humanities Institute Latin Texts (text from Guaglianone 1969)
 Works of Phaedrus at Perseus Digital Library

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:משוררים רומאים
קטגוריה:ממשילי משלים
קטגוריה:מחברים כותבי לטינית
קטגוריה:רומאים בתקופת הקיסרות
קטגוריה:נפטרים במאה ה-1