פייר ד'איי

פְּיֵיר דְּ'אַיִי (בצרפתית: Pierre d'Ailly; בלטינית: Petrus Aliacensis, או גם Petrus de Alliaco; ) היה תאולוג, אסטרולוג וקרדינל צרפתי של הכנסייה הקתולית.

קריירה אקדמית
ד'איי נולד בקומפיין בשנת 1350 או 1351 למשפחה בורגנית מבוססת. הוא למד בפריז בקולז' דה נוואר, קיבל תואר  באמנויות ב-1367 ותואר מוסמך שנה לאחר מכן, והיה פעיל בענייני האוניברסיטה החל מ-1372. ד'איי לימד את הביבליה ב-1375 ואת ה"משפטים" (Sententiarum) של פטר לומברד בשנים 1376–1377, וקיבל תואר ליצנציאט ותואר דוקטור בתאולוגיה ב-1381. הוא היה מקושר לאוניברסיטה, ושימש כרקטור ב-1384; בין תלמידיו היו  ו.

הקרע הגדול של הכנסייה, בין שני אפיפיורים, פרץ ב-1378. באביב 1379, ד'איי, כשהוא מקדים אפילו את החלטתה של אוניברסיטת פריז (שהתלבטה במי לתמוך), נשא אל האפיפיור של אביניון, קלמנס השביעי, את "מגילת הבקשות" של האומה הצרפתית. למרות תמיכה מהירה זו, הוא היה נחוש ברצונו לשים קץ לקרע, וכאשר, ב-20 במאי 1381, קבעה האוניברסיטה כי האמצעי הטוב ביותר למטרה זו הוא כינוס מועצה כללית, ד'איי תמך בהצעה זו בפני מועצת המלך בנוכחות . חוסר שביעות הרצון שהפגינה הממשלה זמן קצר לאחר מכן אילץ את האוניברסיטה לוותר על תוכנית זו, וזו הייתה כנראה הסיבה לפרישתו הזמנית של פייר ד'איי ל, שם החזיק במשרת קאנון. שם הוא המשיך במאבק למען הצד שלו ביצירה הומוריסטית, שבה תומכי המועצה ננזפים באופן משעשע על ידי השד לווייתן.

ד'איי חזר לקדמת הבמה כשהוא מוביל את מאמצי האוניברסיטה להבטיח את הדחתו של ז'אן בלנשארד מכהונת קנצלר של האוניברסיטה, שבמסגרתם הואשם בלנשארד על ידי ד'איי בפני האנטי-אפיפיור מאביניון קלמנס השביעי, בניצול לרעה של משרתו. לאחר מכן, ד'איי הופקד פעמיים על שליחות אל קלמנס השביעי: ב-1388 כדי להגן על דוקטרינות האוניברסיטה, ובמיוחד אלו הנוגעות ל של הבתולה, נגד הנזיר הדרשן , וב-1389 כדי להגיש עתירה בשם המלך לקאנוניזציה של החשמן הצעיר . ההצלחה שליוותה את מאמציו בשתי הזדמנויות אלו, והרטוריקה שהפגין, אולי תרמו לבחירתו ל ולמוודה של המלך. באותו זמן, באמצעות חילופים, הוא זכה למשרה המכובדת ביותר באוניברסיטה, והפך ל של נוטרדאם דה פריז. העובדה שהיה מקובל על גורמים רבים עוזרת להסביר את קידומו.

ד'איי כיהן כנשיא האוניברסיטה משנת 1389 עד 1395, וגרסון ירש אותו בתפקיד. שניהם היו מעורבים בגירוש מסדר הדומיניקנים מהאוניברסיטה על שסירבו לקבל את רעיון העיבור ללא חטא ובמאמץ שהוזכר לעיל לסיים את הקרע הגדול באמצעות מועצה אקומנית.

כאשר האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר ירש את קלמנס השביעי באביניון ב-1394, ד'איי נשלח על ידי המלך במשימת ברכה לאפיפיור החדש. שפתו המתחנפת בהזדמנות זו, והטובות שבהן תוגמל, עמדו בניגוד חריף מדי לעמדתה הנחרצת של אוניברסיטת פריז, אשר עייפה מהקרע, ודרשה כבר אז את התפטרותם של שני האפיפיורים. ד'איי עצמו לקח חלק לא זמן רב לפני כן בניסוח מכתב למלך שבו פורטו היתרונות של התפטרות כפולה זו, אך מאז נראה היה שלהטו התקרר מעט. אף על פי כן, עם שובו מאביניון, הוא שוב, בנוכחות המלך, הרחיב על היתרונות שמציעה הדרך שעליה המליצה האוניברסיטה.

החשדות שהתעוררו בעקבות התנהגותו מצאו אישור נוסף כאשר גרם לכך – או הרשה לעצמו – להתמנות לבישוף של  על ידי בנדיקטוס ב-2 באפריל 1395. המספר הגדול של בנפיקיומים שהחזיק הותיר מקום לספק באשר לטוהר מניעיו. מעתה ואילך הוא היה תחת חשד באוניברסיטה, והודר מהאסיפות שבהן נדונה שאלת האיחוד.

קריירה כנסייתית
מינויים
הקריירה הכנסייתית של ד'איי בכל זאת שגשגה. לאחר לה פווי-אן-ולה, הוא מונה ל ול (1397). מתוקף תפקיד זה הוא הפך גם ל. על מנת לתפוס את  החדש שלו, היה עליו להתמודד באומץ עם זעמו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, לגבור על התנגדות הכמורה והבורגנות, ואף לעמוד בפני מתקפה חמושה מצד מספר אצילים; אך מגינו, דוכס אורליאן, דאג לכך שהסמכתו תבוצע על ידי ונצלס, מלך הרומאים. האחרון, אף שהיה תומך באפיפיור של רומא, ניצל את ההזדמנות להורות לד'איי ללכת בשמו ולהתווכח עם האפיפיור של אביניון, צעד שמטרתו הייתה לשכנע את בנדיקטוס להתפטר, צעד שנחיצותו הלכה והתבררה יותר ויותר. עם זאת, נראה כי אופן התבטאותו של ד'איי באותו מעמד לקה בחוסר החלטיות; כך או כך, זה לא הוביל להצלחה. מנקודה זו ואילך, הוא השקיע את רוב מרצו בטיפול בקרע. אף על פי שבתחילה התמהמה באימוץ הפתרון של כינוס המועצה כדי לפתור את הקרע, בהגיע שנת 1409 הוא כבר השתתף במועצות.

לחצים הנוגעים לקרע המערבי
צרפת ניסתה אז להפעיל לחץ כבד כדי להתגבר על סרבנותו של בנדיקטוס השלושה עשר, על ידי איום בהתנערות רשמית מסמכותו. ד'איי, אשר למרות מסירותו לאפיפיור נסחף אחר צעדיה של הממלכה, היה בין הראשונים אשר בשנת 1403, לנוכח השתלשלות העניינים, שהמליץ על חידוש הציות לאפיפיור ואף בירך עליו. הוא נשלח על ידי שארל השישי, מלך צרפת בשליחות אל בנדיקטוס וניצל הזדמנות זו כדי להרעיף על האפיפיור ברכות ידידותיות המעורבות בעצות שימושיות. שנתיים לאחר מכן, בפני אותו אפיפיור, נשא דרשה בעיר ג'נובה שהובילה להנהגת חג השילוש הקדוש במדינות הנשמעות לאביניון.

במועצה הכנסייתית שהתקיימה בפריז ב-1406, עשה ד'איי כל מאמץ למנוע ביטול נוסף של הציות ובהוראת המלך לקח על עצמו את תפקיד מגינו של בנדיקטוס השלושה עשר, מסלול שחשף אותו שוב להתקפות מצד סיעת האוניברסיטה. בשנה שלאחר מכן, הוא ותלמידו גרסון היו חלק מהמשלחת הגדולה שנשלחה על ידי הנסיכים לשני האפיפיורים, ובעודו באיטליה הוא היה עסוק במאמצים ראויים לשבח, אך לשווא, לשכנע את אפיפיור רומא לעבור לעיר בחוף האיטלקי, בקרבת יריבו, שם קיוו שתתרחש התפטרות כפולה. מיואש מכישלונו להוציא זאת לפועל, הוא חזר למחוז קמברה בתחילת 1408. בשלב זה הוא עדיין היה נאמן לבנדיקטוס, וחוסר רצונו להצטרף לאנשי הכמורה הצרפתית שעמדו לאשרר את ההצהרה המלכותית על נייטרליות, עורר את כעסה של ממשלת שארל השישי, וניתן צו פקודה (mandate) שהורה על מעצר הבישוף, אם כי הוא לא מומש.

מועצות הכנסייה
רק לאחר שהקרדינלים של שני הקולג'ים הובילו לכינוס  (1409), חזר בו ד'איי מתמיכתו בבנדיקטוס השלושה עשר, ובהיעדר מדיניות טובה יותר, שב וחבר למטרה שבה תמך בנעוריו. כעת, כפי שעולה מדבריו, הסיכוי היחיד להצלה היה נתון בידי המועצה; ולאור דרישות המצב, הוא החל לטעון שבמקרה של קרע, כל אחד מהמאמינים רשאי לכנס מועצה, ושתהיה לה הזכות לשפוט ואף להדיח את האפיפיורים היריבים. זה היה למעשה ההליך של מועצת פיזה, שבה השתתף ד'איי. לאחר ההכרזה על הדחת אפיפיור רומא גרגוריוס השנים עשר ובנדיקטוס השלושה עשר, המשיכה המועצה ובחרה באלכסנדר החמישי (26 ביוני 1409). אפיפיור זה כיהן עשרה חודשים בלבד; יורשו, יוחנן העשרים ושלושה, העלה את ד'איי לדרגת קרדינל (6 ביוני 1411), וכן, כדי לפצותו על אובדן הבישופות של קמברה, העניק לו את ניהול  (3 בנובמבר 1412), שהוחלפה זמן קצר לאחר מכן ב. הוא גם מינה את ד'איי ללגאט שלו בגרמניה (18 במרץ 1413).

תוך התעלמות מהטבות אלו, היה ד'איי לאחד מיריביו הקשים ביותר של יוחנן העשרים ושלושה בוועידת קונסטנץ (1414–1418); ד'איי, יחד עם גרסון, היה אחד התאולוגים המובילים במועצה. בהיותו משוכנע בנחיצות האיחוד והרפורמה, הוא תרם יותר מכל אחד אחר לאימוץ העיקרון, שמאחר שהקרע שרד את מועצת פיזה, יש לשוב ולקחת לידיים את עבודת האיחוד הבסיסי, מבלי להתחשב בזכויותיו של יוחנן העשרים ושלושה יותר מאשר התחשבו בזכויותיהם של גרגוריוס השנים עשר ובנדיקטוס השלושה עשר. מנקודת מבט זו, מילא ד'איי, יחד עם בן ארצו הקרדינל , את התפקיד המכריע במהלך החודשים הראשונים. לאחר מכן, כשראה את כיוון השתלשלות האירועים, הפגין חוסר נוחות והיסוס מסוימים. עם זאת, הוא סירב לקבל על עצמו את הגנתו של יוחנן העשרים ושלושה, והופיע במשפטו של אפיפיור זה רק כדי למסור עדויות נגדו, שהיו לעיתים בעלות אופי מוחץ.

נושאים אחרים שדרשו את תשומת ליבו בקונסטנץ כללו את גינוי ג'ון ויקליף ואת משפטו של יאן הוס. הקריאה הפומבית של שתי מסותיו, "על הסמכות הכנסייתית" (De Potestate ecclesiastica) ו"על הרפורמה של הכנסייה" (De Reformatione Ecclesiae), חשפה, מלבד רעיונות שהיו ייחודיים לו מאוד על הרפורמה ומבנה הכנסייה, את תוכניתו לצמצם את כוחם של האנגלים במועצה על ידי שלילת זכותם להוות אומה נפרדת (1 באוקטובר – 1 בנובמבר 1416). מאבק זה, אשר העמיד אותו בפני התגובה החריפה ביותר של האנגלים, סימן את תחילת פועלו כ"נציגו ומגינו של מלך צרפת".

כאשר לבסוף התעוררה השאלה לגבי הענקת אפיפיור חדש לעולם הנוצרי, הפעם יחיד וללא עוררין, הגן ד'איי על זכותם של הקרדינלים, אם לא לשמור את הבחירה לגמרי בידיהם, לפחות להשתתף בבחירות, והוא הציג שיטה ליישוב דרישות המועצה עם זכויות קולג' הקרדינלים. בדרך זו נבחר האפיפיור מרטינוס החמישי (11 בנובמבר 1417), ומשימתו של ד'איי הסתיימה לבסוף.

פרישה
לאחר המועצה חזר ד'איי לפריז. במהלך מלחמת האזרחים בצרפת, השתלטה סיעת הבורגונדים בהנהגתו של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, על פריז ב-1419, וביצעה הרג מספר פרופסורים תוך כדי התהליך. ד'איי נמלט דרומה ופרש לאביניון. תלמידו לשעבר גרסון התיישב בקרבת מקום, במנזר של . פייר ד'איי, שנודע כקרדינל מקמברה, מת בשנת 1420 באביניון.

כתביו
שמאל|ממוזער|230px|מהדורה של Tractatus de Imagine Mundi מאת פייר ד'איי, שיצאה לאור על ידי יוהנס דה וסטפאליה בלוון (בסביבות 1483).
שמאל|ממוזער|230px|Lectura ad formandos libellos, כתב יד. ספריית קתדרלת טולדו.
ד'איי כתב בהרחבה על הקרע, על רפורמה, על אסטרולוגיה ועל נושאים אחרים. לרעיונותיו על סמכויות קולג' הקרדינלים ועל האלטעות של המועצה הכללית הייתה השפעה רבה. חיבורו של ד'איי מ-1410, "Imago Mundi" (תמונת העולם), יצירה העוסקת בקוסמוגרפיה, השפיע על כריסטופר קולומבוס בהערכותיו לגבי גודל העולם. שאלות רבות במדע ובאסטרולוגיה, כגון ה, משכו את תשומת ליבו. השקפותיו על אסטרולוגיה, שהובעו במספר חיבורים, ניסו לאזן בין ידיעת-הכול האלוהית לבין בחירה חופשית של האדם. כתביו של ד'איי על הקרע הציבו את המשבר ואת הצורך ברפורמה בהקשר אפוקליפטי. האסטרולוגיה שלו הייתה קשורה אף היא לקרע, בניסיון לקבוע האם פילוג הכנסייה היה סימן לבואו של האנטיכריסט. יצירותיו החלו להופיע בדפוס לפני סוף המאה ה-15.

מורשת
בחיבורו "השמונה עשר בברימר של לואי בונאפארט", טען קרל מרקס באופן שגוי כי ד'איי אמר לתומכי הרפורמה האתית בוועידת קונסטנץ: "רק השטן בכבודו ובעצמו יכול עדיין להציל את הכנסייה הקתולית, ואתם מבקשים מלאכים".

המכתש  על הירח קרוי על שמו.

רשימת כתביו
 "Destructiones modorum significandi" (הפרכות של דרכי המשמעות) (לפני 1400, מיוחס גם לתומאס מאולפלט)
 "Tractatus de materia Concilii generalis" (מסה על ענייני המועצה הכללית) (בסביבות 1403)
 "Tractatus vel capita agendorum in concilio generali de reformatione ecclesiae" (מסה או ראשי פרקים לדיון במועצה הכללית על רפורמת הכנסייה) (בסביבות 1409)
 "De Ecclesia, conciliis generalis et summi Ponitificis auctoritate" (על הכנסייה, המועצות הכלליות וסמכות האפיפיור) (1416)
 "Imago mundi" (תמונת העולם)
 "Quaestiones" (שאלות) על "Sphaera mundi" (ספרת העולם) מאת יוהנס דה סקרובוסקו, הודפס בפריז 1468
 "Meditationes super septem psalmos poenitentiales" (הגיגים על שבעת מזמורי התשובה), [קלן] : [ארנולד טר הורנן], [בסביבות 1472]
 "Tractatus et sermones" (מסות ודרשות). אחי החיים המשותפים, בריסל 9 ביוני 1481 - 1483
 "Quaestiones super libros sententiarum cum quibusdam in fine adjunctis" (שאלות על ספרי הסנטנציות עם כמה נספחים בסוף) (הודפס בשטרסבורג 1490)
 "Tractatus et sermones" (מסות ודרשות) (הודפס בשטרסבורג 1490)
 "Concordantiae astronomiae cum theologia necnon historicae veritatis narratione" (התאמות של האסטרונומיה עם התאולוגיה וכן עם תיאור האמת ההיסטורית) (הודפס באאוגסבורג 1490)
 "De quattuor gradibus scalae spiritualis" (על ארבעת שלבי הסולם הרוחני)
 "Super libros metheororum: de impressionibus aeris" (על ספרי המטאורולוגיה: על תופעות האוויר) (הודפס ללא ציון מקום ב-1504)
 "MS-B-203 - (Ps.-)Anselmus Cantuariensis. Bonaventura. (Ps.-)Augustinus. (Ps.-)Bernardus Claraevallensis. Arnulfus de Boeriis. Petrus de Alliaco" (כתב יד B-203 - [פסאודו-]אנסלמוס מקנטרברי. בונאוונטורה. [פסאודו-]אוגוסטינוס. [פסאודו-]ברנאר מקלרבו. ארנולפוס מבוייריס. פטרוס דה אליאקו) (אוסף כתבי יד תאולוגיים). מנזר מסדר צלב הקודש (?), דיסלדורף [בסביבות 1508]

כתבי יד
 "Lectura ad formandos libellos" (הרצאה על הכנת מסמכים [או: ספרונים]) (בלטינית), (טולדו, ספריית קתדרלת טולדו, אוסף כתבי היד). עמ' 40–10. המאה ה-18 לספירה.

לקריאה נוספת













 Roberts, Agnes E. (1935). "Pierre d'Ailly and the Council of Constance: A Study in "Ockhamite" Theory and Practice". Transactions of the Royal Historical Society. 18: 123–142.

קישורים חיצוניים




ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:חשמנים צרפתים
קטגוריה:אסטרולוגים
קטגוריה:תאולוגים נוצרים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פריז
קטגוריה:סגל אוניברסיטת פריז
קטגוריה:אישים שעל שמם מכתשים בירח
קטגוריה:ילידי 1351
קטגוריה:נפטרים ב-1420