הטיסה הטרנס-אטלנטית של אלקוק ובראון

שמאל|ממוזער|פסל של אלקוק ובראון בנמל התעופה הית'רו בלונדון (כיום מוצב במוזיאון ברוקלנדס)
שמאל|ממוזער|אנדרטה לציון הטיסה, ליד נקודת המוצא - שדה לסטר בעיר סנט ג'ונס, ניופאונדלנד, קנדה
ג'ון אלקוק וארתור בראון היו טייסים בריטים אשר בשנת 1919 ביצעו את הטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה ללא עצירות ביניים. המטוס שלהם היה מפציץ ויקרס "וימי" ממלחמת העולם הראשונה אשר המריא מסנט ג'ונס, ניופאונדלנד, ונחת בקליפדן, מחוז גאלוויי, במערב אירלנד.

מזכיר האווירייה הבריטית, וינסטון צ'רצ'יל, העניק להם את פרס הדיילי מייל בסך 10,000 ליש"ט (שווה ערך לכ-£580,000 בשנת 2023) על חציית האוקיינוס האטלנטי הראשונה במטוס ב"פחות מ-72 שעות רצופות". הטיסה נשאה כ-200 מכתבים שהיו דואר האוויר הטרנס-אטלנטי הראשון. שני הטייסים קיבלו תואר אבירות על ידי המלך ג'ורג' החמישי בטירת וינדזור שבוע לאחר מכן.
 רקע 
ג'ון אלקוק (ג'ק) נולד בשנת 1892 במנצ'סטר, אנגליה. הוא החל התעניין בטיסה בגיל שבע עשרה וקיבל את רישיון הטייס שלו בנובמבר 1912. אלקוק היה מתחרה קבוע בתחרויות מטוסים שנערכו בהנדון בשנים 1913–1914. ג'ק היה טייס צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה ונפל בשבי בטורקיה לאחר שמפציץ ההנדלי פייג' שלו הופל מעל הים. לאחר המלחמה, אלקוק המשיך בקריירת הטיסה שלו ונענה לאתגר להיות הראשון לחצות בטיסה את האוקיינוס האטלנטי.

ארתור ויטן בראון (טדי) נולד בגלאזגו, סקוטלנד, בשנת 1886 להורים אמריקאים אשר זמן קצר לאחר מכן עברו למנצ'סטר. טדי בחר בלימודי הנדסה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.

באפריל 1913 הציע העיתון הלונדוני " דיילי מייל" פרס של 10,000 ליש"ט ל: "איש האוויר אשר יהיה הראשון לחצות את האוקיינוס האטלנטי במטוס מכל נקודה בארצות הברית, קנדה או ניו-פאונדלנד לכל נקודה בבריטניה או אירלנד ב-72 שעות רצופות"

התחרות על הפרס הושעתה עם פרוץ המלחמה בשנת 1914 אך חודשה לאחר כניסת שביתת הנשק לתוקף בשנת 1918.

בעוד בראון המשיך לפתח את כישורי הניווט האווירי שלו, אלקוק פנה לחברת ההנדסה והתעופה ויקרס בוויברידג', ששקלה להגיש את המפציץ הדו-מנועי שלה, מדגם ויקרס וימי 4, לתחרות אך טרם מצאו טייס. הווימי יוצר במקור בויקרס בקרייפורד, ושנים עשר המטוסים הראשונים יוצרו שם ונבדקו בשדה התעופה ג'ויס גרין בדארטפורד. בשל המורכבות והסירבול בפירוק המטוסים בכדי להעבירם לג'ויס גרין, הועבר הייצור לוייברידג'. ה"ווימי" השלושה עשר שהורכב היה זה ששימש לחצייה הטרנס-אטלנטית. סר הנרי נורמן היה מעורב בתכנון המפורט של טיסה טרנס-אטלנטית מוצעת באמצעות הווימי. התכנון כלל את מסלול הטיסה, מקום אחסון וטיפול ואספקת הדלק הדרוש.

התלהבותו של אלקוק הרשימה את צוות הוויקרס והוא מונה לטייס בחברה. העבודה על הסבת הווימי לטיסה הארוכה החלה, והוחלפו מכלי דלק נוספים. זמן קצר לאחר מכן, בראון, שהיה מובטל, פנה לוויקרס בחיפוש עבודה. הידע שלו בניווט למרחקים ארוכים שכנע אותם להעסיקו כנווט של אלקוק.

 הטיסה 
טקסט=Black & white photo of a plane|ממוזער|קפטן ג'ון אלקוק מאחסן אספקה על המטוס לפני הטיסה, 14 ביוני 1919
שמאל|ממוזער|הווימי לאחר הגעתו לאירלנד. בעוד שהנחיתה הייתה חלקה, המטוס נחת על ביצת כבול ולא על עשב כפי שתכנן אלקוק, ובסופו של דבר שקע שם.
מספר צוותים נרשמו לתחרות, וכאשר אלקוק ובראון הגיעו לסנט ג'ונס, ניופאונדלנד, צוות הנדלי פייג' היה בשלבים הסופיים של בדיקות המטוס שלהם לקראת הטיסה, אך המוביל, אדמירל מארק קר, היה נחוש בדעתו לא להמריא עדיין. צוות ויקרס הרכיב במהירות את מטוסם, ובסביבות השעה 13:45 ב-14 ביוני 1919, המריא הווימי משדה לסטר. אלקוק ובראון הטיסו את הווימי המשופר, שהונע על ידי שני מטוסי רולס-רויס איגל. המנועים סיפקו 360 כוחות סוס וטופלו על ידי צוות רולס-רויס באתר בראשות המהנדס אריק פלטפורד .

המטוס העמוס התקשה להמריא מהשדה ורק בקושי עבר את צמרות העצים. בשעה 17:20 התקלקל גנרטור החשמל המונע על ידי רוח, מה שגרם להם לאבד קשר רדיו, אינטרקום וחימום. צינור פליטה התפוצץ זמן קצר לאחר מכן, וגרם לרעש מפחיד שהפך שיחה לבלתי אפשרית עם אינטרקום מקולקל.

קודם לכן, בשעה 17:00 ערפל סמיך, מנע מבראון לנווט באמצעות הסקסטנט שלו. אלקוק איבד פעמיים שליטה על המטוס וכמעט פגע בים לאחר צלילה חריפה. הוא נאלץ להתמודד גם עם בקרה מקולקלת שהפכה את המטוס לכבד בצידו הקדמי ככל שנצרך דלק.

בשעה חצות ורבע, בראון הציץ בכוכבים ולאחר שהשתמש בסקסטנט שלו, גילה שהם היו במסלולם. הגנרטור התקלקל, והחשמל לחימום החליפות שלהם פסק משאיר את השניים בקור עז בתא הפתוח.

בשעה 3:00 לערך, המטוס נכנס לתוך סופת שלגים גדולה. השניים היו ספוגים מהגשם, מכשיריהם קפאו, והמטוס היה בסכנת התקרחות ואי-יכולת להמשיך להטיסו. גם המאיידים התכסו בקפאה; על פי הנאמר, בראון נאלץ לטפס אל הכנפיים כדי לנקות את המנועים, אם כי הדבר לא הוזכר על ידו.

לאחר פחות משש עשרה שעות טיסה, בשעה 08:40 בתאריך 15 ביוני 1919, הם הגיעו לחוף במחוז גאלוויי ונחתו בקרבת נקודת הנחיתה המתוכננת שלהם. המטוס התהפך וניזוק עם הנחיתה משום שנחת על מה שנראה היה מהאוויר כשדה ירוק מתאים, אך התברר כביצת דריגימלאך, ליד קליפדן במחוז גאלוויי באירלנד. איש מהטייסים לא נפגע. בראון אמר שאם מזג האוויר היה טוב, הם היו יכולים להמשיך ללונדון.

גובה הטיסה נע בין פני הים ל-12,000 רגל. המטוס המריא עם 3,900 ליטר (865 גלונים אימפריאליים ) של דלק. הם חצו את החוף בשעה 16:28, לאחר כארבע עשרה וחצי שעות מעל צפון האוקיינוס האטלנטי. המטוס עבר 1,890 מייל (3,040 ק"מ) תוך 15 שעות ו-57 דקות במהירות ממוצעת של 115 מייל לשעה (185 קמ"ש; 100 קשר).
ימין|ממוזער|עמודו הראשון של הניו יורק טיימס, 16 ביוני 1919
אלקוק ובראון זכו ליחס של גיבורים עם סיום טיסתם. המונים באירלנד הריעו להם בכל תחנת רכבת בדרכם לדבלין. כשהגיעו לבריטניה, הם הוטסו בהוליהד, ומטוסים ליוו את נסיעת הרכבת שלהם ללונדון, שם רבע מיליון איש עמדו לאורך הרחובות כדי לצפות בהגעתם. באותו היום העניק להם מזכיר האווירייה, וינסטון צ'רצ'יל, את פרס הדיילי מייל בסך 10,000 ליש"ט על הטיסה ההיסטורית. בנוסף, אלקוק קיבל 2,000 גינאות (2,100 ליש"ט) מחברת הסיגריות סטייט אקספרס ו-1,000 ליש"ט מלורנס ר. פיליפס על היותו הבריטי הראשון שחצה את האוקיינוס האטלנטי. שני הגברים קיבלו תואר אבירות שבוע לאחר מכן על ידי המלך ג'ורג' החמישי בטירת וינדזור .
ממוזער|אלקוק ובראון טסו למנצ'סטר ב-17 ביולי 1919, שם נערכה להם קבלת פנים מטעם ראש העיר.
אלקוק ובראון טסו למנצ'סטר ב-17 ביולי 1919, שם נערכה להם קבלת פנים אזרחית מטעם ראש העיר.

 אנדרטאות 
אלקוק נהרג ב-18 בדצמבר 1919 כשהתרסק ליד רואן בעת שהטיס את מטוס הוויקרס ויקינג האמפיבי החדש לתערוכת האוויר בפריז. בראון מת ב-4 באוקטובר 1948.

שתי אנדרטאות לזכר הטיסה ממוקמות ליד נקודת הנחיתה במחוז גאלוויי, אירלנד. הראשונה היא תחנת האלחוט הטרנס-אטלנטי של מרקוני, ארבעה קילומטרים דרומית לקליפדן, ממנה שידרו הטייסים את הצלחתם ללונדון, במרחק של כ-500 מטרים מהמקום בו נחתו. בנוסף, הוצב פסל של זנב מטוס על גבעת אריסלנן, שני קילומטרים צפונית לנקודת הנחיתה שלהם, שנחנך ביום השנה הארבעים לנחיתתם, 15 ביוני 1959.

שלוש אנדרטאות מסמנות את נקודת המוצא של הטיסה בניופאונדלנד. אחד הוקם על ידי ממשלת קנדה בשנת 1952 בצומת הרחובות למרצ'נט ופטריק בסנט ג'ונס, אנדרטה שנייה ממוקמת ברחוב למרצ'נט, בעוד שהשלישית נחנכה על ידי ראש ממשלת ניופאונדלנד ולברדור ג'ואי סמולווד ברחוב בלאקמארש.
ימין|ממוזער|הוויקרס וימי של אלקוק ובראון במוזיאון המדע, לונדון
פסל שיצר ויליאם מקמילן הוקם בנמל התעופה הית'רו בלונדון בשנת 1954 כדי לציין את טיסתם. הפסל נלקח לאירלנד כחלק מחגיגות ציון המאה ב-2019 לפני שהועבר למוזיאון ברוקלנדס, שם הוצג רשמית בפברואר 2020. ישנה גם אנדרטה בנמל התעופה מנצ'סטר. מטוסם (שנבנה מחדש על ידי חברת ויקרס) ממוקם במוזיאון המדע בדרום קנזינגטון, לונדון.
ממוזער|אתר הנחיתה, מחוז גאלוויי
ממוזער|אנדרטת זנב המטוס, מחוז גאלוויי
הדואר המלכותי הנפיק בול בשווי 5 פני לציון 50 שנה לטיסה ב-2 באפריל 1969. ביוני 2019, הבנק המרכזי של אירלנד הנפיק 3,000 מטבעות כסף בערך נקוב של 15 אירו, לציון 100 שנה לטיסה.

מאפריל ועד אוקטובר 2019 נערכו אירועים שונים בקרייפורד ובבקסלי לציון מאה שנה לטיסה, ואת ביקורם של אלקוק ובראון שם ביולי 1919. האירועים כללו הרצאות, תערוכות, יום חגיגה בהול פלייס ובגנים בהשתתפות כ-3,500 איש, ובעיקר ביקור של הדוכס מקנט לחשיפת ספסל חדש במרכז קרייפורד עם אלקוק ובראון בגודל טבעי יושבים בכל קצה, ולצפייה ביצירות אמנות ציבוריות שעוצבו על ידי בתי ספר מקומיים.

 מזכרות 
ב-19 במרץ 2017 שודרה מהדורה של Antiques Roadshow בבריטניה, בה הציגה נכדתו של בן דודו של אלקוק פתק בכתב יד, אותו נשא אלקוק בטיסה. על הפתק ששוויו הוערך בכ-1,000-1,200 ליש"ט, נכתב כך:



 טיסות אחרות 
שבועיים לפני טיסתם של אלקוק ובראון, בוצעה לראשונה חציית האטלנטי עם עצירה שבוצעה על ידי ה־NC-4, מטוס ימי של צי ארצות הברית, שהמריא מבסיס רוקאווי, ניו יורק, לפלימות' עם צוות של חמישה אנשים, במשך 23 ימים, עם שש עצירות בדרך.

חודש לאחר הישגם של אלקוק ובראון, ספינת האוויר הבריטית R34 ביצעה את חציית האוקיינוס האטלנטי הכפולה הראשונה. היא עזבה את אנגליה ב-2 ביולי והגיעה ליעדה ב-4 ביולי כשעליה 31 אנשים (אחד מהם נוסע סמוי) וחתול. בטיסה חזרה היו עליה 29 אנשי הצוות, בתוספת שני מהנדסי טיסה וצופה אמריקאי ששבו לאירופה.

ב-2–3 ביולי 2005, ההרפתקן האמריקאי סטיב פוסט וטייס המשנה מארק רבולץ שחזרו את טיסת אלקוק ובראון בהעתק של מטוס ויקרס וימי. הם לא נחתו בביצה ליד קליפדן, אלא כמה קילומטרים משם, על מגרש הגולף קונמארה .

העתק המטוס נבנה באוסטרליה ובארצות הברית בשנת עבור פיטר מקמילן, שהטיס אותו מאנגליה לאוסטרליה עם לאנג קידבי בשנת 1994 לשיחזור הטיסה הראשונה בין אנגליה לאוסטרליה של רוס וקית' סמית' עם Vimy G-EAOU משנת 1919.

בשנת 1999, מארק רבולץ וג'ון לה נואו שיחזרו את הטיסה הראשונה מלונדון לקייפטאון עם אותו העתק ובסוף 2006 נתרם המטוס למוזיאון ברוקלנדס בוויברידג', סארי .

לציון 90 שנה לטיסתם של אלקוק ובראון, בין יוני לנובמבר 2009 ביצע ה-Vimy את טיסותיו האחרונות. כעת הוא מוצג לציבור כמרכז תערוכת טיסות טרנס-אטלנטיות חדשה "מהראשון למהיר ביותר" בביתן וימי של המוזיאון, אך מתוחזק כמטוס "חי" ומדי פעם מבצע הדגמות של הפעלת מנועיו.

אחד המדחפים של הוויקרס וימי ניתן לארתור ויטן בראון ונתלה במשך שנים רבות על קיר משרדו בסוונסי לפני שהעניק אותו למכללת חיל האוויר המלכותי בקראנוול. ככל הנראה הוא הוצג במשרדי חיל האוויר המלכותי בהולבורן עד 1990. יש הטוענים כי כיום הוא מותקן כמאוורר תקרה במסעדת לואיג'י מאלון בקורק, אירלנד.

המדחף השני ניתן במקור למנהל מפעלי ויקרס בברוקלנדס, פרסי מקסוול מולר, והוצג במשך שנים רבות תלוי בתוך הטרמינל הטרנס-אטלנטי בנמל התעופה הית'רו בלונדון. באוקטובר 1990 הוא נתרם על ידי BAA (באמצעות היו"ר לשעבר, סר פיטר מייספילד) למוזיאון ברוקלנדס, שם הוא מוצג כיום כחלק מציור קיר בגודל מלא של Vimy בבניין ויקרס.

כמות קטנה של דואר, 196 מכתבים וחבילה אחת, הובאה בטיסתם של אלקוק ובראון. ממשלת דומיניון ניופאונדלנד הדפיסה בול מיוחד עבור תובלה זו עם הכיתוב "פוסט אווירי טרנס-אטלנטי 1919".

עם נחיתתו בפריז לאחר טיסת הסולו שלו משנת 1927, אמר צ'ארלס לינדברג לקהל שקיבל את פניו כי "אלקוק ובראון הראו לי את הדרך!"

 חיל האוויר המלכותי בציון 60 שנים לחציה - 1979 
שמאל|ממוזער|קמע חתול הצעצוע של בראון, "טווינקלטואס", שחצה את האוקיינוס האטלנטי בשנת 1919 וגם בטיסה לציון 60 שנה בשנת 1979.
ממוזער|מטוס הפנטום FGR.2 של חיל האוויר המלכותי בתוכנית לציון 60 שנה.
לציון החצייה הטרנס-אטלנטית המקורית, ב-1 ביוני 1979, שני מטוסי מקדונל דאגלס פנטום FGR.2 של חיל האוויר המלכותי - XV424 ו-XV486 נצבעו בסכמות מיוחדות לציון הטיסה. הסכימה עוצבה על ידי אמן התעופה וילפרד הארדי. בנוסף לציון יום השנה לחצייה, הסכימה התייחסה גם לשימוש במנועי רולס-רויס בשני המטוסים: רולס-רויס איגל בווימי ורולס-רויס ספיי בפנטום FGR.2, ובנוסף לכך, היא ציינה גם את יום השנה ה-30 לנאט"ו.

ב-19 ביוני, ה-XV424 המריא מנמל התעופה סנט את'ן לגוס ביי בקנדה, משם יבוצע המעבר. הצוות שנבחר למעבר היה: מפקד טייסת AJN "טוני" אלקוק (טייס ואחיינו של סר ג'ון אלקוק שביצע את המעבר המקורי) והנווט "נורמן" בראון. למסע השניים לקחו איתם את קמע הצעצוע החתולי המקורי של בראון, "טווינקלטואס".

ב-21 ביוני, המריא XV424 מגוס ביי, לברדור, והחל את המעבר לאירלנד. המסע ארך 5 שעות ו-40 דקות, במהלכם תודלק המטוס חמש פעמים על ידי מכלית מדגם Handley-Page Victor K.2.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:הממלכה המאוחדת: תעופה