דיוקן עצמי כנגנית לאוטה

דיוקן עצמי כנַגָּנִית לאוטה הוא אחד מבין דיוקנאות עצמיים רבים שיצרה האמנית האיטלקייה מתקופת הבארוק, ארטמיזיה ג'נטילסקי. היצירה נוצרה בין השנים 1615–1617 עבור משפחת מדיצ'י בפירנצה. כיום היא מוצגת במוזיאון וודסוורת' אתנאום לאמנות שבהרטפורד, קונטיקט, ארצות הברית. היצירה מציגה את האמנית בדמות נגנית לאוטה, כשהיא מביטה ישירות אל הצופה. בציור משולבים יסודות סמליים, ובהם המטפחת והלבוש, המציגים את ג'נטילסקי בתלבושת המזכירה אישה צוענייה. היצירה פורשה כייצוג של האמנית כמוזיקאית בקיאה, כדיוקן עצמי המרמז על עיסוק בזנות, וכן כביטוי פיקטיבי לאחד מהיבטי זהותה.

 היסטוריה 
 האמנית 
באיטליה בתקופת הבארוק למדה ארטמיזיה ג'נטילסקי את מלאכת הציור מאביה, אורציו ג'נטילסקי. אביה היה מממשיכי דרכו של קאראווג'ו, וג'נטילסקי הושפעה אף היא מיצירותיו. "דיוקן עצמי כנַגָּנִית לאוטה" מדגים את שילובם של מאפיינים קאראווג'יסטים ביצירתה, ובהם שימוש דרמטי באור, ניגודי אור וצל חריפים ותיאור מציאותי חי ומוחשי.

דיוקנאות עצמיים, כציורים אלגוריים, כהצגה בדמות אנשים אחרים או כדיוקן ישיר של עצמה, מהווים למעלה משני שלישים מן היצירות המוכרות שלה. "דיוקן עצמי כנַגָּנִית לאוטה" נוצר לאחר נישואיה של ג'נטילסקי ומעברה מרומא לפירנצה, בעקבות משפט אונס שנמשך ארבעה עשר חודשים נגד אגוסטינו טאסי. יצירה זו ודיוקנאות עצמיים נוספים שלה צוירו עבור אוספים פרטיים ואפשרו לה לבטא את שנינותה ואת ידיעותיה התרבותיות.

 פטרון האמנות 
משפחת מדיצ'י הייתה משפחה איטלקית אמידה שהחלה את דרכה כבנקאים ובהמשך התקדמה למעמדות שלטוניים. בני המשפחה מילאו תפקיד מרכזי במימון ובקידום התפתחותם של אמנים בחוגי האצולה ותמכו בקבלתה של ג'נטילסקי אל האקדמיה לעיצוב, מוסד שנשלט ברובו בידי גברים.

מקובל להניח כי "דיוקן עצמי כנַגָּנִית לאוטה" צויר עבור אחד מבני משפחת מדיצ'י בפירנצה, על סמך רישום משנת 1638 במלאי של הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בארטימינו. היצירה תוארה שם כ"דיוקנה של ג'נטילסקי המנגנת בלאוטה מעשה ידיה". התקופה והקשר למשפחת מדיצ'י עשויים להעיד כי הציור הוזמן בידי קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול. משנת 1638 ואילך אין ידוע על תולדות הבעלות ביצירה עד שנמכרה בבית המכירות סותבי'ס בלונדון בשנת 1998. כיום היא מוצגת במוזיאון וודסוורת' אתנאום לאמנות שבהרטפורד, קונטיקט, ארצות הברית.

 תיאור היצירה 
מידות הציור הן 30 וחצי על 28 ורבע אינץ', שהם 77.5 על 71.8 סנטימטרים, בהתאם למידות המתוארות במלאי של משפחת מדיצ'י. המאפיינים העיקריים של ג'נטילסקי התומכים בזיהוי היצירה כדיוקן עצמי כוללים שיער ערמוני בעל מרקם עשיר, מצח גבוה, עצמות לחיים מודגשות, גשר אף בולט, גבות קמורות, שפתיים קפוצות ועיניים בצבע השקד.

הדמות מתוארת מן המותניים ומעלה, כשגופה פונה ימינה וראשה מוטה שמאלה לעבר הצופה. מאחוריה רקע שחור אחיד, והדמות מוארת באופן המדגיש אותה כאילו היא נתונה תחת אלומת אור ממוקדת. ג'נטילסקי מציגה את עצמה כשהיא מנגנת בלאוטה, אולם במקום להצמיד את הכלי במקביל לפלג גופה, היא מפנה אותו לכיוון שאליו פונה פניה, וכך מאפשרת לצופה לראותו בבירור. הדיוק בתיאור הלאוטה ובמיקום האצבעות הוביל חוקרים להניח כי לאמנית היה ניסיון ישיר בנגינה בכלי.

בדיוקן היא עוטה בד לבן הרקום בחוטי זהב הכרוך סביב ראשה, ושערה נשמט מקדמתו ומצדו השמאלי. לחייה סמוקות ביחס לשאר פניה, והיא מביטה ישירות בצופה. יצירת קשר עין ישיר עם המתבונן היא מאפיין רווח בדיוקנאות עצמיים, וציור זה אינו יוצא מן הכלל. ג'נטילסקי לובשת בגד רחב ושכבתי, הכולל חולצה לבנה שמתחתיה בגד עליון כחול. הבגד הכחול מעוטר בדגמים רקומים בחוטי זהב, הדומים לדגמים שעל כיסוי הראש הלבן. הקפלים הרבים בבדים מצוירים תוך משחקי אור וצל. נטייתה של ג'נטילסקי לצייר את עצמה מחופשת בדמות אחרת מקשה לקבוע כמה מן הדיוקנאות הקיימים הם אכן דיוקנאות עצמיים שלה.

 סמליות 
טקסט=Michelangelo_Merisi_da_Caravaggio_-_The_Fortune_Teller_-_WGA04082|ממוזער|350x350 פיקסלים|קאראווג'ו, "מגדת העתידות", 1593 עד 1594, פינקוטקה קפיטולינה, רומא.
בשונה מדיוקנאות עצמיים של אמנים אחרים בני התקופה, "דיוקן עצמי כנַגָּנִית לאוטה" אינו כולל סמלים ישירים הקושרים את ג'נטילסקי לעיסוקה כציירת, ואף אינו משקף את מעמדה החברתי. ההיסטוריונית מרי גאררד הציעה כי כיסוי הראש שהיא עוטה עשוי לקשר לרישום דיוקן של מיכלאנג'לו החובש כיסוי דומה. באותו רישום משמש הכיסוי כסימן מזהה לסיווגו של האמן מתקופת הרנסאנס, ובמקרה של מיכלאנג'לו כפסל. הרישום נשמר בבית בואונרוטי והיה נגיש לצפייה בידי ג'נטילסקי, ולפיכך ייתכן שכיסוי הראש בציור מהווה סמל עקיף לאמנותיות

ג'נטילסקי מציגה את עצמה בדמות מוזיקאית צוענייה, כפי שמרמזים כיסוי הראש והחולצה בעלת המפתח העמוק. סגנון לבוש זה אפיין מופיעות שהופיעו בחצרות איטלקיות. כיסוי הראש דומה לזה שצייר קאראווג'ו ביצירה "מגדת העתידות", ולבושה של ג'נטילסקי תואם תיאורים חזותיים אחרים של צוענים מן התקופה. גאררד מציינת כי דמותה של המוזיקאית הרומנייה הייתה נפוצה בתיאטרון, ולעיתים ייצגה את המוזיקה כ"מזון האהבה".

הדיוקן העצמי כנגן לאוטה מתאר את ג'נטילסקי כמוזיקאית צוענייה, אך התיאור הטיפוסי של אישה רומנית מרמה מישהו אחר בציור חסר. לדברי לוקר, לציירים היה מוניטין של רמאים במקצועם מכיוון שיצרו יצירות אמנות שרימו את הצופים להאמין שמה שראו מצויר הוא מציאות. גארארד מקדמת רעיון זה באומרה שג'נטילסקי כונתה מכשפה נדיבה על ידי משורר. היעדר אדם מרומה ביצירה וקשר העין עם הצופה מרמזים שהאדם המרומה הוא הקהל.

 פרשנויות 
ממוזער|387x387 פיקסלים|ארטמיסיה ג'נטיליסקי, קתרין הקדושה מאלכסנדריה, בערך. 1614–15, שמן על בד, 77 על 62 ס"מ. גלריית אופיצי, פירנצה.
ממוזער|312x312 פיקסלים|ארטמיסיה ג'נטילסקי, דיוקן עצמי כקתרינה הקדושה מאלכסנדריה, בערך 1615, שמן על בד, 71 x 71 ס"מ. הגלריה הלאומית, לונדון
ייתכן כי הציור קשור לאירועי הבלו דלה זינגרה, מופע "ריקוד הנשים הצועניות" שתועד בידי צ'זארה טינגי, רשם חצר מדיצ'י. טינגי תיאר את תלבושות הרומניות כבעלות חוטי זהב וכסף מפוארים, בדומה לאלה המצוירים בבגד העליון ובכיסוי הראש של ג'נטילסקי. קהל פלורנטיני היה מזהה בקלות את הבד כחומר איכותי, והוא שימש במופעים אלה להחזרת אור ולהעצמת הרושם החזותי של המופע עתיר התנועה.

בני התקופה, ובהם ציירים, מלחינים, מחברי ליבריות ורקדנים, נטלו חלק במופעי חצר. תיעוד האירוע מזכיר "סיגנורה ארטימיסיה", המזוהה בדרך כלל עם ג'נטילסקי, כמי ששרה בדמות רומנייה במופע. השתתפותה האפשרית באירוע ואיכות הבדים המתוארים בציור מחזקים את הזיהוי של היצירה כהצגה עצמית שלה בדמות הקשורה לאותו מופע.

הצגת עצמה כמוזיקאית עשויה להעיד כי ג'נטילסקי ביקשה למצב את עצמה בשורה אחת עם אמניות ידועות אחרות, כגון סופוניסבה אנגוויסולה ולוויניה פונטנה. אמניות אלו יצרו אף הן דיוקנאות עצמיים שבהם הוצגו כשהן מנגנות בכלי נגינה, במטרה להפגין השכלה, תרבות ומידות טובות. עם זאת, ג'נטילסקי נודעה כזמרת ולא כנגנית לאוטה.

השימוש של ג'נטילסקי בלחיים סמוקות ובלבוש בעל מפתח עמוק המדגיש את חזהּ מעניק לציור קונוטציה מינית שלא הופיעה בדיוקנאות העצמיים של האמניות שקדמו לה, ויש הרואים בו את הדיוקן הידוע הראשון שבו אישה מבטאת את משיכתה המינית באופן מפורש. ג'ודית מאן העלתה את האפשרות כי התלבושת מצביעה על כך שג'נטילסקי מציגה את עצמה כזונה באופן וידויי, בדומה לאופן שבו רמברנדט תיאר את עצמו בכמה מציוריו. מנגד, לוקר טוען כי המאמצים הרבים שעשתה משפחת ג'נטילסקי כדי לטהר את שמה לאחר משפט האונס הופכים פרשנות זו לבלתי סבירה. גאררד מציעה כי ג'נטילסקי עוסקת במעין התחפשות מודעת, ומאמצת זהות אחרת באופן זמני כדי להרחיב ולבחון היבטים שונים של זהותה שלה במסגרת בטוחה. באמצעות ציוריה הבדיוניים היא מסווה את ריבוי מופעיה העצמיים, וכך נמנעת מהצמדת תפקיד נשי יחיד שנבנה על ידי גברים.

הקומפוזיציה של היצירה קשורה באופן הדוק לשני תיאורים בני התקופה של קתרינה הקדושה מאלכסנדריה, עובדה המרמזת כי האמנית השתמשה בדיוקנאותיה העצמיים כאמצעי לביסוס מעמדה בפירנצה. קתרינה מאלכסנדריה הייתה דמות פופולרית בעיר, וג'נטילסקי יצרה דיוקנאות ודיוקנאות עצמיים רבים שבהם גילמה את הקדושה. יש הסבורים כי הפופולריות של הקדושה נבעה גם מן הזיקה לשמה של קתרינה דה מדיצ'י, אחותו של הדוכס קוזימו השני.

"דיוקן עצמי כנַגָּנִית לאוטה" חולק מאפיינים קומפוזיציוניים עם דיוקנאותיה העצמיים של ג'נטילסקי בדמות קתרינה הקדושה המצויים בגלריית אופיצי ובלונדון, ובהם תנוחת הגוף, זווית הראש והשימוש בכיסוי הראש. מאחר ששלוש היצירות דומות בגודלן, מתוארכות לאותה תקופה ונושאות תנוחה כמעט זהה, סביר להניח כי ג'נטילסקי עשתה שימוש חוזר באותו מתווה בסיסי בשלושתן. השערה זו מתחזקת נוכח צילום רנטגן של גרסת אופיצי, המראה כי האמנית ציירה מעל רישום של דמות הזהה לזו שבדיוקן העצמי כלונדון בדמות קתרינה הקדושה.

הדמיון הרב בקומפוזיציה של שלוש היצירות מדגים, על פי פרשנות אחת, גישה פמיניסטית המערערת על זהויות נשיות שעוצבו בידי גברים, באמצעות השוואה בין דמות המוזיקאית הרומנייה המינית לבין דמותה של קתרינה הקדושה.

 תולדות הבעלות 
הציור נמכר בבית המכירות סותבי'ס בלונדון ב־9 ביולי 1998, פריט מספר 68. הוא הוצע למכירה בבית המכירות כריסטי'ס בניו יורק ב־29 בינואר 2014, אולם ההצעות עבור פריט מספר 36, שהוערך בסכום של שלושה עד חמישה מיליון דולר, נעצרו בשני מיליון דולר בלבד והיצירה לא נמכרה. קודם לכן הושאלה היצירה בידי מירון קונין מגלריות קרטיס למכון לאמנות של מיניאפוליס בין השנים 2002 ל־2013.

בפברואר 2014 נרכשה היצירה באמצעות קרן עיזבון בסך 9.6 מיליון דולר שהוקמה לזכרו של צ'ארלס ה. שוורץ עבור אוסף מוזיאון וודסוורת' אתנאום. בהמשך הושאלה לתערוכה הנודדת "ארטמיזיה" שהוצגה בגלריה הלאומית בלונדון בשנת 2020.

 הערות שוליים 

קטגוריה:כלי נגינה באמנות
קטגוריה:ארטמיזיה ג'נטילסקי: ציורים
קטגוריה:דיוקנאות עצמיים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:זנות בציור