פטרוס מבלואה

פֶּטְרוּס מִבְּלוּאַה (בלטינית: Petrus Blesensis, פטרוס בלסנסיס; בצרפתית: Pierre de Blois, פייר מבלואה; באנגלית: Peter of Blois, פיטר מבלואה; ) היה איש כמורה, תאולוג, משורר ודיפלומט צרפתי, שפעל בעיקר באנגליה. הוא ידוע במיוחד בזכות קובץ איגרותיו בלטינית.

ראשית חייו והשכלה
פטרוס מבלואה נולד בסביבות שנת 1130. בעבר נטו חוקרים לאחר את תאריך לידתו לסוף שנות ה-30 של המאה ה-12, אך כיום מקובל יותר תאריך מוקדם יותר. משפחתו השתייכה לאצולה זוטרה ממוצא ברטוני.

לאחר ביקור מוקדם בפריז, קיבל פטרוס את חינוכו הספרותי בבית הספר שסופח לקתדרלת טור בראשית שנות ה-40 של המאה ה-12, ככל הנראה בלוויית קרוב משפחה מבוגר שנשא את אותו השם, פייר דה בלואה, ששימש לו כחונך. הוא למד תחת שרביטו של , אשר, כפי שנזכר פטרוס לימים, הפציר בו "לעסוק באמת, לא באגדות, אלא בהיסטוריה" והורה לו לשנן את איגרותיו של , ארכיבישוף לשעבר של טור. בעבר סברו כי פטרוס למד גם אצל הפילוסוף והתאולוג האנגלי , אך סברה זו נדחית כיום על ידי רוב החוקרים.

לאחר מכן פנה פטרוס ללימודי המשפט הרומי באוניברסיטת בולוניה, שהייתה מרכז ללימודי משפטים. שם הודרך על ידי , לימים הארכיבישוף מקנטרברי, ושניהם למדו אצל אומברטו קריבלי, לימים האפיפיור אורבנוס השלישי. פטרוס נמשך הרבה יותר להיבטים הרטוריים והספרותיים של המקצוע מאשר לתורת המשפט עצמה: כפי שכתב לימים, "ההשתעשעות בקישוטיו המילוליים המפוארים ובסגנון הנאום הקסום ומלא הדמיון שלו, משך אותי בעוצמה ושיכר את מוחי".

בסביבות שנת 1155 עבר פטרוס ללמוד תאולוגיה בפריז, ושהה שם כ-11 שנים. פרטים מעטים שרדו אודות לימודיו שם. נראה כי מימן את לימודיו המתקדמים על ידי הדרכת תלמידים משלו, ובהם שני בניו של , .

כנראה במהלך שנות לימודיו חיבר פטרוס מספר מזמורי  לטיניים בסגנון הגוליארדים, שחלקם השתמרו באוסף "כרמינה בוראנה". הוא כתב גם את היצירה "Vacillantis trutine libramine" (בכפות המאזניים המתנדנדות).

ההרפתקה הסיציליאנית
בשנת 1166, כתבה עוצרת ממלכת סיציליה הנורמנית, , קרובת משפחתם של רוזני פרש (Perche), לקרוביה בצרפת, ובפרט לרוטרו, הארכיבישוף מרואן, בבקשת עזרה במהלך שנות ילדותו של בנה, גוליילמו השני. פטרוס מבלואה ואחיו גיום הגיעו לסיציליה בספטמבר של אותה שנה, כחלק ממשלחת צרפתית בת 37 איש שכללה את  ואת . פטרוס הפך למורהו של המלך הצעיר, לשומר החותם המלכותי וליועץ מרכזי של המלכה מרגרט, בעוד שגיום מונה לאב המנזר ליד . עם זאת, החוג הצרפתי שסביב העוצרות התגלה כלא פופולרי בקרב האצולה הסיציליאנית. מרד נגד השליטה הצרפתית אילץ את סטפן להתפטר מתפקיד ה וממשרת  בשנת 1169. פטרוס עזב את האי בחיפוש אחר הזדמנויות במקומות אחרים, הפליג תחילה לג'נובה ולאחר מכן חזר לצרפת.

בצרפת התברר הקשר שלו עם הארכיבישוף רוטרו כמועיל, והוא נשאב למסע כתיבת איגרות שהתמקד בסכסוך של הנרי השני, מלך אנגליה, עם תומאס בקט. דבר זה החזיר אותו לקשר עם , תלמידו לשעבר מימיו בפריז, שהיה כעת נציגו הראשי של הנרי בסכסוך. כאשר רג'ינלד מונה לבישוף של באת' בשנת 1173, תפקידו בפרשת בקט הפך את האישור האפיפיורי לבעייתי, ואיגרותיו של פטרוס בעדו התגלו כמועילות בגיוס תמיכה.

בשירות בית אנז'ו
דיפלומט וסנגור
שמאל|ממוזער|250px|הנרי השני ואלינור מאקוויטניה יישובים בחצר המלכות
בסביבות שנת 1173, יצא פטרוס לאנגליה כדי להיכנס לתפקיד כותב האיגרות הראשי של , יורשו של בקט כארכיבישוף. הוא גם נכנס לשירותו של הנרי השני, ופעל כדיפלומט במשא ומתן שניהל עם לואי השביעי, מלך צרפת, ועם האפיפיורות. הגעתו לאנגליה חפפה בערך לקרע במשפחת השלטון ולפרוץ סכסוכים אזרחיים בכל רחבי האימפריה האנז'ווינית, אשר לובו בקפידה על ידי המלוכה הצרפתית. פטרוס כתב מכתב גלוי למלכה, אלינור, דוכסית אקוויטניה, בו "הצטער בפומבי ובצער על כך שעל אף היותך אישה נבונה ביותר, עזבת את בעלך". עם זאת, כאשר מת בשנת 1183 הנרי המלך הצעיר במהלך המרד נגד אביו, כתב פטרוס לאלינור איגרת נחמה מנומקת.

פטרוס היה פולמוסן ומפיץ תעמולה מקושר היטב עבור הנרי השני. הוא כתב בשבחו לאנשי קשר ביבשת, כמו , כעת הארכיבישוף של פלרמו, והגן עליו מפני ההאשמה כי עורר במכוון את רצח תומאס בקט. כשהציג את נושא מותו של בקט, הזכיר פטרוס דרך אגב את ההסמכה הכנסייתית שלו עצמו: in verbo Domini et in ordine diaconi vobis dico – "בדבר אלוהים ובמסדר הדיאקונים אני מדבר אליכם". בשלב כלשהו בהשכלתו, הוא הוסמך לדיאקון ונראה כי נמנע מהסמכה לכמורה.

בשנת 1176 מונה פטרוס ל של ה, שומר הרשומות הראשי ומזכיר (לשפה הלטינית), תחת שירותו של ריצ'רד מדובר. כנראה באותה שנה, הוא מונה לארכידיאקון של באת', תפקיד בו החזיק עד מותו. סביר להניח שבתקופת שלטונו של הנרי מונה פטרוס  ב, מוסד אשר גילה בו שחיתות.

פטרוס שהה ברומא בשנת 1179 ושם הפגין את חוסר הזהירות הכלכלית שעתיד היה להפוך למאפיין חשוב בחייו המאוחרים. כישלונו להחזיר חוב גרם לאפיפיור אלכסנדר השלישי לכתוב לארכיבישוף בשם הנושה. זה היה  עד כדי כך שהוא נכלל בקובץ של המשפט הקאנוני שהוצא בשנת 1234 על ידי האפיפיור גרגוריוס התשיעי. ריצ'רד מדובר מת בשנת 1184 ולאחר עיכוב מה, הצליח המלך להביא למינויו של בולדווין מפורד, חברו ומורהו של פטרוס מימי בולוניה, לארכיבישוף מקנטרברי. הוא אישר מחדש את מעמדו של פטרוס ככותב איגרות, אך גם הפך אותו ליועצו המשפטי הראשי.

מחלוקת הקפיטולום של קתדרלת קנטרברי
עד מהרה עורר בולדווין סערה משפטית שעתידה הייתה לשאוב אליה את פטרוס ולאיים על הקריירה שלו. בולדווין היה נחוש לערוך רפורמה יסודית בדיוקסיה, ולגרום לה לתפקד ביעילות רבה יותר כבסיס למעמדו כאחד המגנאטים הראשיים של הממלכה. הוא ראה ב (המועצה המנהלת) של קתדרלת קנטרברי מכשול עיקרי. בדומה לרוב המוסדות הקתדרליים, הוא היה מורכב מ עד לכיבוש הנורמני, ולאחריו אורגן מחדש כקהילה של נזירים בנדיקטינים, הידועה גם כ"פריורי השילוש הקדוש" (Priory of the Holy Trinity) או "קרייסטצ'רץ'" (Christchurch). הטינה ההדדית הוחרפה בשל היריבות בין המסדרים הנזיריים השונים שלהם, שכן בולדווין היה ציסטרציאני. הוא החל בהשבת רכוש דיוקסיאני שקודמו העביר לפריורי כדי לתמוך בתנועת הצליינים, שהתרכזה סביב המקדש של תומאס בקט, וכן בהחרמת ה"קסניה" (xenia), או מנחות חג הפסחא – מהלך שקיבל את אישורו של האפיפיור לוקיוס השלישי. עם זאת, הנזירים של הקפיטולום מיהרו להתלונן בפני יורשו, אורבנוס השלישי, כי הרפורמות שלו מרחיקות לכת, והצליחו לגרום לאפיפיור להורות על השבתן של חלק מהכנסיות שהוחרמו. בתחילה קיבל אורבנוס בברכה היבטים מסוימים בתוכניתו הרחבה של בולדווין להעביר את הקפיטולום ל, מצפון לקנטרברי, ולבנות בסיס שני לדיוקסיה בלמבת', ממש מול מרכזי הכוח החילוניים בלונדון ווסטמינסטר. עם זאת, התוכנית התרחבה וכללה את החלפת הקפיטולום הנזירי בצוות אפיסקופלי חדש, המורכב מ של כמורה חילונית בהקינגטון ובלמבת'.

נזירי קנטרברי, שראו את השפעתם ועושרם חומקים מבין אצבעותיהם, ערערו הן בפני המלך והן בפני רומא. בולדווין השעה את אב המנזר (prior) בדצמבר 1186 והנזירים החלו מיד במסע כתיבת מכתבים כדי לגייס בישופים, ארכיבישופים, ואפילו את פיליפ השני, מלך צרפת, למענם. פטרוס מבלואה נשלח לחצר האפיפיור בוורונה כדי לְהָזֵם את טענות הקפיטולום, שהוצגו על ידי עורך דין רומאי מיומן בשם פיליוס (Pillius). מכיוון שאורבנוס היה מורהו למשפטים בעבר, פטרוס יכול היה לצפות לפחות לתובנה מצידו, וכנראה גם להשפעה. עם זאת, הנאתו של פטרוס מהמשפט הרומי הייתה מאז ומעולם אסתטית ולא טכנית.

ב-1 במרץ 1187, עוד בטרם הגיע פטרוס, הורה האפיפיור לבולדווין לבטל את השעייתו של אב המנזר הונוריוס (Prior Honorius), שכבר הגיע לוורונה. פטרוס הגיע לוורונה כמה ימים לאחר מכן וגילה שהאפיפיור דחה את התיק עד 10 באפריל, ולא הותיר לפטרוס שום הזדמנות לטעון רשמית בעוד שורת צווים נוספת יצאה לטובת הנזירים. אולם, פטרוס לא נחל הצלחה רבה יותר בבית הדין הפתוח, וספג סדרת תבוסות מתמשכת. ב-9 במאי הורה האפיפיור לארכיבישוף בולדווין להפסיק לבנות את כנסייתו החדשה בהקינגטון, ביטל את האחווה שהקים כדי לאייש ולתמוך בה, והביע פליאה על כך שעד כה התנגד להחזרת המצב לקדמותו כפי שהיה לפני הערעור. פטרוס נשאר בוורונה, והציג את טיעוניו בתיק עד אוקטובר, ואז עקב אחר חצר האפיפיור לפרארה. התנהגות פרובוקטיבית באנגליה לא הועילה לפטרוס. בולדווין המשיך לבנות את כנסייתו בניגוד להוראת האפיפיור אך בתמיכת המלך, אם כי הוא העביר את האתר מרחק מה מערבה, והקים בחופזה קפלה עשויה עץ במחוז הקהילה של סנט דנסטן (St Dunstan). באוגוסט הוא החרים את האחוזות (manors) של הקפיטולום, והשעה ואף נידה את חבריו כפי שראה לנכון.

ב-3 באוקטובר, לאחר שהגיע לפרארה, החריף האפיפיור את צעדיו בכך שהורה לבולדווין ממש להרוס את המטה החדש שלו, לחלל את האתר ולהשעות את הכמורה שלו, להחזיר את כל חברי הקפיטולום הקיים לתפקידם ולהימנע מפעולות נוספות נגדם בזמן שהנושא עדיין בדיון. ניתנו לו 30 יום לציית. ההיסטוריון  טוען שפטרוס פנה בתחינה אישית אחרונה למורהו הוותיק בעת שרכב מוורונה לפרארה, ושהאפיפיור כה זעם על הניסיון לעקוף את ההליך המשפטי עד שמת למחרת מהתקף לב. תיאורו של קינגספורד (Kingsford) דרמטי הרבה פחות, ללא לוח הזמנים המקוצר. נראה כי מכתבו של האפיפיור מפרארה קדם למותו בכמה שבועות: הוא מת ב-19 באוקטובר ונקבר ב-20, בעוד שהאפיפיור גרגוריוס השמיני נבחר ב-21 באוקטובר, כפי שדיווח הונוריוס לנזיריו. תיאורו המאוחר של פטרוס עצמו על מותו של אורבנוס מתאר אותו חולה בזמן החלפת סוסים, זמן קצר לאחר שפטרוס ניגש אליו, אך גם מציין שהוא חלה בדיזנטריה במסע מוורונה – סיבת מוות סבירה לחלוטין. האפיפיור החדש העביר את החצר לפיזה בדרכו לרומא. נראה שהוא גילה פחות אהדה לקפיטולום של הקתדרלה, אך לא קיבל החלטות נוספות לפני שמת בפיזה בדצמבר, והוחלף על ידי האפיפיור קלמנס השלישי.

העיכובים רק יכלו לדחות את התבוסה הבלתי נמנעת של פטרוס. בולדווין ניצל את פסק הזמן כדי לחדש את מסע ההשעיה והנידוי נגד מתנגדיו, בעוד שהונוריוס, בדומה לפטרוס, נשאר בחצר האפיפיור, לאחר שהצטווה לחזור לשם על ידי הקפיטולום. עם זאת, ב-26 בינואר 1188, קיבל קלמנס החלטה סופית בעניין, אותה העביר במכתב לבולדווין. הוא נזף בארכיבישוף על חוסר המתינות שלו, שפגעה ביוקרת תפקידו, ועל חוסר הציות שלו, לפני שחזר על כל דרישותיו של אורבנוס:  החדשה נאסרה ויש להחזיר את המצב לקדמותו. בולדווין המשיך במסע הנקם שלו נגד הנזירים, שנכלאו במנזר שלהם בקתדרלה עד אוגוסט 1189, חודש לאחר מותו של הנרי השני, כאשר ריצ'רד הראשון כפה פתרון.

אולם, הסנגוריה המשפטית של פטרוס ספגה תבוסה מוחצת, עם השלכות חמורות על המוניטין שלו. הוא חזר לאנגליה. בדיווחיו המאוחרים על הנושא, הוא התעלם מהסוגיות הפוליטיות והכלכליות, והציג אותו לחלוטין כניסיון כושל לתקן את ההתעללויות המוסריות של הקפיטולום של קתדרלת קנטרברי.[28]

שנותיו האחרונות
במסע הצלב
שמאל|ממוזער|250px|החותם הגדול של המלך ריצ'רד הראשון משנת 1189. מוצג במוזיאון ההיסטוריה של ואנדה
לאחר מותו של הנרי ב-1189, נראה שסר חינו של פטרוס – אולי לא במפתיע, לאור תמיכתו הגלויה במלך הזקן. הוא הקדיש את מרצו לתעמולה לטובת משלחת חדשה, מסע הצלב השלישי, כדי להציל את ממלכת ירושלים לאחר קרב קרני חיטין, ולכתיבת ביוגרפיה של הצלבן רנו משאטיון.

פטרוס, שהיה נאמן לאמונותיו, והארכיבישוף בולדווין יצאו לארץ הקודש בסוף 1189, בליווי המלך ריצ'רד עד סיציליה. הם המשיכו הלאה כדי להצטרף לצלבנים בצור, שם בולדווין מת ב-20 בנובמבר 1190. פטרוס מצא את דרכו חזרה לסיציליה. אז ככל הנראה ליווה את אלינור מאקוויטניה במסע חזרה דרך איטליה וצרפת, ולבסוף הגיע לאנגליה בסתיו 1191.

השפעה מתמשכת וקשיים כלכליים
נראה שפטרוס שיקם את יחסיו עם אלינור מאקוויטניה. גם לואי ברייה  וגם קינגספורד מתארים את פטרוס כמזכירה של אלינור במהלך תחילת שנות ה-90 של המאה ה-12. עם זאת, סאות'רן רק מזכיר את שלושת המכתבים שכתב בשמה לאפיפיור במחאה נגד מעצרו של ריצ'רד הראשון על ידי לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה. סאות'רן מכחיש בתוקף שפטרוס הועסק על ידי אלינור.

כאשר מונה  כארכיבישוף של קנטרברי בשנת 1193, פטרוס כבר לא הועסק בשום תפקיד רשמי על ידי הארכידיוקסיה, אם כי עדיין נועצו בו. הוא ניסה לשקם את היחסים עם קפיטולום הקתדרלה, בטענה שהנרי השני אילץ אותו לפעול כפי שפעל ושהוא הוטעה באכזריות – טענה שכנראה נתקלה בחוסר אמון. הוא גם המשיך להפעיל השפעה ניכרת על אנשי כנסייה בכירים אחרים.

העניינים נרגעו מעט לאחר מותו של ריצ'רד ונראה שגם השפעתו וגם מצבו החומרי התאוששו בשנים הראשונות לשלטונו של ג'ון. הוא מונה לארכידיאקון של לונדון ב-1202. עם זאת, אף על פי שעדיין החזיק במספר תפקידים רווחיים בפוטנציה, נראה שהוא תמיד היה בקשיים כלכליים. הוא מחה במכתב לאינוקנטיוס השלישי בסביבות 1200 שהכנסתו מהארכידיוקסיה שלו בקושי כיסתה את הוצאותיו הבסיסיות.

פרשת קולג' וולברהמפטון
אף על פי שכנראה היה הדקאן של וולברהמפטון במשך זמן מה, כנראה מאז ימי הנרי השני, הראיה הקיימת הוותיקה ביותר לעניינו בכנסייה הקולגיאלית מתוארכת לסביבות 1190. הוא כתב לוויליאם דה לונגשאמפ, לורד צ'נסלור ו, כדי להוקיע את "עריצותו של ויקונט סטפורד" – כנראה  – שלטענתו, רמס את הפריבילגיות העתיקות של הכנסייה ודיכא את תושבי העיר. ניתן לתארך זאת במידה סבירה של ודאות, שכן עלייתו לגדולה של לונגשאמפ הייתה קצרת ימים, והוא נאלץ לברוח מהמדינה ב-1191. יתר על כן, השריף באותה תקופה היה , שהיה למעשה , בן בריתו של העוצר ג'ון ואויב מושבע של לונגשאמפ.

סביר להניח שמעורבות פוליטית מופחתת נתנה לפטרוס יותר הזדמנות לגלות עניין בענייני העיר והכנסייה הקולגיאלית. יתרה מזאת, הוא גילה עניין גובר בחיים הרוחניים, במיוחד של הציסטרציאנים והקרטוזיאנים. פטרוס החליט לטפל במה שראה כשוחד ונפוטיזם של הקאנונים בוולברהמפטון. אחד הקאנונים שפגע בו במיוחד היה , שהפך ל בשנת 1197, כנראה ללא בחירות, ובוודאי מבלי להתפטר מה שלו בוולברהמפטון. פטרוס כתב ישירות לרוברט, הוקיע את התנהגותו במונחים חריפים ושיבח את סגולת העוני הכנסייתי – למרבה האירוניה, לאור הפלורליזם הידוע לשמצה שלו עצמו. (על פי נתונים היסטוריים, במהלך ימי הביניים, תופעת הפלורליזם – החזקת מספר משרות כנסייתיות במקביל – הייתה נפוצה, וכ-20% מכלל אנשי הכמורה הבכירים באנגליה במאה ה-13 החזיקו ביותר ממשרה אחת).

פטרוס התפטר מתפקיד הדקאן בסביבות 1202, והסביר את המצב במכתב לאינוקנטיוס השלישי. הוא טען כי הכנסייה כפופה רק לארכיבישוף ולמלך, תחת האפיפיור: מאוחר יותר הדקאנים היו מחפשים חופש גם מהארכיבישוף, במידת הצלחה מסוימת. הוא טען שחוסר המשמעת של הקאנונים היה כזה שהוא עורר קריאות בוז ולעג מכלל האוכלוסייה. הפתרון שהציע היה להחליף את המוסד במנזר ציסטרציאני. פטרוס כבר העלה את התוכנית בפני הוברט וולטר וזכה לתמיכתו ולתמיכת ג'ון. וולטר פירק את הכנסייה הקולגיאלית ועם אישור אפיפיורי, ג'ון מסר לו את הדאקנות והפרבנדות בינואר 1203, כהכנה למיזם החדש. שנה לאחר מכן, העניק המלך צ'רטר חוקי של חירויות (charter of liberties) למנזר והעניק לו נכסים, כולל אחוזות וולברהמפטון ו. נזירים ציסטרציאנים כבר החלו לעבור לאתר, אף על פי שג'ון מינה אחד, ניקולס, לדקאן עם התפטרותו של פטרוס. אולם, עם מותו של הוברט וולטר בשנת 1205, המיזם כולו קרס וג'ון מינה כדקאן את הנרי, בנו של .

כתבים
פטרוס מקושר בטעות ל של . עם זאת, רבים ממכתביו ושיריו קיימים עדיין. לדברי סאות'רן, מכתביו של פטרוס נקראו בהרחבה עד למאה השבע-עשרה, "להנאה והדרכה על ידי קוראים משכילים". הם העבירו "הדרכה מוסרית, משפטית ותאולוגית, ו... סאטירה על אנשים ומוסדות". הוא חיבר מספר חיבורים מעוררי מחלוקת באורכים שונים.

בשלב כלשהו בשנות ה-90 של המאה ה-12, למשל, הוא כתב את "נגד בוגדנות היהודים" (בלטינית: "Contra perfidiam Judaeorum"), ש, כנראה  שיבח בהקדמה לספר. עבודה אנטי-יהודית מובהקת זו, היא בעיקרה פריסת טיעונים, כביכול מכתבי הקודש, לטובת הדוקטרינה של השילוש הקדוש ותורות נוצריות ספציפיות אחרות, ונועדה כספר הדרכה להתנצחות מול יהודים. עם זאת, הוא לא השלה את עצמו בנוגע לאפשרות של המרת דת: "שעתם טרם הגיעה, אך הוא עיוור אותם עד לזמן שבו יומרו עובדי האלילים". בהערותיו על הפסיון של ישו, הוא הוקיע את היהודים כמי ש"מתמידים בזדונם".

"נגד בוגדנות היהודים" השפיע על טקסטים רשמיים. "הנימה המתלהמת שבו... מאומצת בבולות אפיפיוריות, בדרשות, בכרוניקות נזיריות ובטקסטים רבים אחרים... אוצר מילים נפוץ של דיבור על היהודי מתפתח... בדיוק כפי שהתקופה יוצרת סטריאוטיפ רב-שנים של היהודי".

משפחה
אחיו של פטרוס היה , משורר נוסף, שלפעמים מבלבלים בינו לבין , . אחותו, כריסטיאנה מבלואה, הייתה נזירה, שפטרוס עודד בייעודה.

לקריאה נוספת
Ferrante, Joan (editor) (2014). Epistolae: Medieval Women's Latin Letters, Columbia University, accessed 23 September 2014.
Cotts, John D. (2009). The Clerical Dilemma: Peter of Blois and Literate Culture in the Twelfth Century. Washington, DC: Catholic University of America Press.
Giles, I.A. (1847). Petri Blesensis Bathoniensis archidiaconi opera omnia : nunc primum in Anglia ope codicum manuscriptorum editionumque optimarum, Oxford. The standard collection of the works of Peter of Blois in Latin, in four volumes, available on-line at Internet Archive.
Volume I: Epistolae
Volume II: Epistolae &c.
Volume III: Opuscula
Volume IV: Sermones &c.

Halsall, Paul (editor) (2011). Internet History Sourcebooks Project, Fordham University, accessed 23 September 2014.

Marx, A. (2014): Die Passio Raginaldi von Petrus von Blois: Märtyrertum, Emotionalität und Eschatologie, University of Vienna.
Stubbs, William (1865). Epistolae cantuarienses: the letters of the prior and convent of Christ Church, Canterbury, from A.D. 1187 to A.D. 1199, at Internet Archive.

קישורים חיצוניים


ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:משוררים צרפתים
קטגוריה:דיפלומטים צרפתים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פריז
קטגוריה:אנשי דת אנגלים
קטגוריה:לונדון: נצרות
קטגוריה:ילידי 1130
קטגוריה:נפטרים ב-1211