משפט על ידי דו־קרב

ממוזער|דו-קרב משפטי בין הבורגני מתייה קוקיל (Mathieu Cocquiel) לז'אקוטין פלוביה (Jacotin Plouvier) בשנת 1455, שנערך בכיכר הגדולה (Grand-Place) של ולנסיין
ממוזער|"דו-קרב משפטי" תחריט מהמאה ה-19
ממוזער|דו-קרב משפטי. כתב יד מהמאה ה-15
משפט על ידי דו־קרב או "דו-קרב משפטי" (אנגלית: Trial by combat או wager of battle או trial by battle או judicial duel) היה שיטה במשפט הגרמני הקדום ליישוב האשמות במשפט פלילי ובמשפט אזרחי כאשר לא היו עדים או הודאה. בשיטה זו היינו, כאשר בית משפט לא היה מסוגל להכריע, פסק כי הצדדים יילחמו בדו-קרב והמנצח יזכה בדין. שיטה זו נובעת בין היתר מהאמונה כי המנצח הוא הצודק על פי משפט האל. צורת פסיקה זו התקיימה לאורך ימי הביניים באירופה, אך הלכה ונעלמה בהדרגה במהלך המאה ה-16.

הדו-קרב המשפטי החל כדרך להביא לסיום מוחלט ומהיר של סכסוכים מדממים המאיימים על יציבות הקהילה. עם זאת, בפועל, עצם האיום בקיום קרב הוביל במקרים רבים את הצדדים המסוכסכים להגיע לפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט עוד לפני שההליך הגיע לשלב הלחימה הפיזית. בכך שימש הדו-קרב לא רק ככלי ענישה, אלא גם כמנגנון הרתעה שעודד פתרון סכסוכים בדרכי שלום.

רקע

שאלת הרציונליות העומדת בבסיס הדו-קרב המשפטי נידונה במחקר המודרני, המנסה להבין מדוע בחרו שופטים ובעלי דין בימי הביניים בפרקטיקה זו על פני חלופות משפטיות אחרות. לאורך השנים התפתחו מספר גישות פרשניות מרכזיות:

במאה ה-19, בהשפעת הוגי הנאורות כמו מונטסקייה, נטו חוקרים לראות בדו-קרב המשפטי ביטוי ל"אי-רציונליות" של ימי הביניים. גישה זו תיארה את המנהג כשלב ביניים פרימיטיבי וברברי בהתפתחות של החברה המערבית לעבר ציוויליזציה המבוססת על תבונה. חוקרים מאוחרים יותר הוסיפו רובד פסיכולוגי לטיעון זה, והשוו את האמונה שהיקום מעניש את הרשע ומתגמל את הצדיק לשלבי התפתחות קוגניטיבית מוקדמים. החל משנות ה-70 של המאה ה-20, החלה להתבסס גישה פונקציונליסטית שראתה בדו-קרב כלי רציונלי לשמירה על לכידות קהילתית. לפי גישה זו, הדו-קרב שימש כלי בעל מאפיינים טקסיים המסייע לפתר סכסוכים בקהילות שבהן אלימות בלתי מבוקרת עלולה הייתה להוביל לנקמת דם אינסופית. הטקס נחשב ל"רציונלי" במובן החברתי, שכן הוא סיפק תוצאה סופית וברורה שכל הקהילה יכלה להסכים עליה. מאידך ההיסטוריון רוברט בארטלט טען כי יש להבין את הדו-קרב מתוך מערכת האמונות של התקופה. בעולם שבו אלוהים נתפס כמעורב באופן יומיומי בענייני בני האדם, הדו-קרב היה הליך משפטי רציונלי לחלוטין: אם אלוהים הוא כל-יכול וצודק, הרי שתוצאת הקרב היא הוכחה עובדתית לאמת. סטפן ווייט הוסיף זווית טקטית, והציע לראות בדו-קרב "איום פרוצדורלי" כלי כוח שנועד ללחוץ על הצדדים להגיע לפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט. המחקר העדכני מציע סינתזה המורכבת מארבעה סוגי לגיטימציה: חברתית-פוליטית, רוחנית, אתית ואפיסטמית. בניגוד למערכת המשפט המודרנית, השואפת לשחזר עובדות היסטוריות באמצעות ראיות ובסיוע מדעי, המערכת המשפטית של ימי הביניים הכירה במגבלותיה לפיכך, בתי המשפט לא ביקשו תמיד לגלות "מה קרה", אלא להעריך את הדבר היחיד שניתן היה לגלות בוודאות: את הכבוד והמוניטין של בעלי הדין. הדו-קרב היה, מעל לכל, מבחן של כבוד ובושה, שנועד להכריע סכסוכים בהווה ולמנוע את התלקחותם בעתיד.

למרות הביקורת, הדו-קרב המשפטי הוכיח עמידות יוצאת דופן. רוברט בארטלט מציין כי בניגוד למבחני המים והאש שנעלמו כמעט לחלוטין לאחר 1215, הדו-קרב שרד כיוון שהיה קשור עמוקות לתרבות הכבוד של האליטות האריסטקרטיות. למעשה, ניתן לומר כי הדו-קרב היה נתון ב"משבר" כמעט מרגע הופעתו, שכן כבר ברשומות מוקדמות ניתן למצוא ביטויי חרטה, ספק וביקורת כלפי הפרוצדורה. היעלמותו הסופית לא הייתה תוצאה של רגע יחיד של נטישה, אלא של הצטברות שינויים משפטיים, כלכליים ותרבותיים שהפכו אותו בהדרגה מאמצעי הוכחה משפטי לטקס פוליטי סמלי, ולבסוף לפרקטיקה חוץ-משפטית של כבוד אישי.

הגדרה

המושג "דו-קרב שיפוטי" הוא סוג של דו-קרב בעל 3 מאבחנים ייחודיים:
 משפט בקרב שונה במהותו מטקסי לחימה אחרים באירופה של ימי הביניים בכך שהוא אמצעי ליישוב סכסוך משפטי שבליבו עמדה האשמה והכחשתה. הסכסוך חייב להיות על עוול משפטי פשע או נזק שנדון לרוב בהליך אזרחי. עם זאת, זהות השופט יכולה להשתנות, ובימי הביניים המוקדמים היו מגוון אנשים ובתי משפט שפסקו בקרבות כאלה. קרבות שנערכו במסגרת טורנירים או שמטרתם הייתה להפגין מיומנות, אינם נכללים בהגדרה זו כמו גם דו-קרב ליישוב פגיעה בכבוד אישי.
 משפט בקרב מובדל מסוגי דו-קרב אחרים בכך שהוא תלוי בגורם שלישי בעל סמכות שיפוטית, אשר יכולה לחייב את הצדדים לקרב על תוצאותיו מבחינה משפטית. לפיכך המנהג צבאי עתיק של קרב יחיד בין אלופים לפני צבאות אינו נחשב למשפט בקרב, כך גם דו-קרב ליישוב מחלוקות בין 2 צדדים כפי שהיה נהוג במאה ה-16 ולאחר מכן.
משפט בקרב מבוסס על דו-קרב שעשוי לצאת לפועל ומתקיים בין שני אנשים בלבד גם אם אחד מהם מייצג גוף כמו מנזר. עם זאת, אין צורך שהקרב יתממש בפועל כדי שהמקרה ייחשב למשפט בקרב. במקרים רבים ההחלטה לקיים דו-קרב שיפוטי הסתיימה במשא ומתן לפני הקרב, וזה היה למעשה מטרת ההליך.

בדיני מקרקעין
ממוזער|300px|איור מימי הביניים המתאר קרב במסגרת דו-קרב משפטי בין ז'אן הרביעי דוכס ברטאן לבין לואי הראשון רוזן אנז'ו על השליטה בחבל ברטאן.
במהלך המאה העשירית והמאה ה-11, היוו סכסוכי מקרקעין את עיקר התיעוד ששרד בנוגע לדו-קרב המשפטי בצרפת ובאנגליה, במידה רבה בשל העובדה שמרבית המקורות מתקופה זו הם ארכיוני מנזרים שעסקו בשימור זכויות הקרקע של הכנסייה. בתקופה זו, בעלות על קרקע לא נתפסה כנכס כלכלי גרידא, אלא כמרכיב מהותי בזהות החברתית ואובדן קרקע נחשב לפגיעה אנושה במעמדו של האציל. סכסוכים אלו התעוררו לעיתים קרובות סביב סוגיית "פדיון הירושה" הליך שבו יורשים תבעו את החזרתם של נכסים שנמכרו או נתרמו על ידי אבותיהם, תוך ערעור על תוקף החוזים המקוריים. במקרים אלו, הדו-קרב לא נועד להוכיח בעלות פיזית, אלא להכריע מי מן הצדדים דובר אמת בנוגע להסכמות החוזיות שנערכו בעבר. התיעוד שנשמר באזור אנז'ו מתקופת ימי הביניים מכסה את המגוון הרחב של תביעות הרכוש שנדונו בדו-קרב: החל מדרישות של אדונים  פיאודליים בנוגע למיסוי מקרקעין ועד לסכסוכים על נכסים כגון טחנות קמח וזכויות כריתת עצים ביערות. במקרה מפורסם אחד, שינוי בנתיב נהר הלואר הוביל לדו-קרב בין בין נציג מנזר לבין טוחנים מקומיים על גובה המס הראוי לטחנות החדשות שהוקמו. עם זאת, החל מהמאה ה-12 החלה דעיכה הדרגתית של השימוש בדו-קרב בדיני מקרקעין. התפתחות המשפט הקנוני והשימוש הגובר בצוואות כתובות העבירו תיקים רבים לסמכות בתי הדין הכנסייתיים, ששללו לחלוטין את הדו-קרב ככלי ראייתי. תהליך זה הואץ במאה ה-13 עם התגבשות קובצי החוקים והרפורמות של לואי התשיעי, שאסר בשנת 1258 על קיום דו-קרב בתחומי שיפוטו המלכותי. הצו המלכותי של פיליפ היפה משנת 1306 הגביל את הדו-קרב לעניינים פליליים חמורים בלבד, ובכך הוציא אותו סופית מתחום המקרקעין האזרחי. באופן פרדוקסלי, המנהג שרד זמן רב יותר דווקא ברמה המדינית הגבוהה ביותר מלכים ונסיכים המשיכו להגיש "אתגרי דו-קרב" זה לזה כדי להכריע בסכסוכי ריבונות על טריטוריות שלמות, אך אלו שימשו כדרך להפגין אומץ לב אישי, ומעולם לא הגיעו לכדי מימוש פיזי בשדה הקרב.

באנגליה, התפתחות הדו-קרב המשפטי בנושאי מקרקעין הייתה קשורה באופן הדוק להליך הידוע כ "הוכחת זכות חוקית" (אנגלית: Writ of Right) תובע שביקש לערער על זכותו של מחזיק קרקע נוכחי נדרש להשיג צו מלכותי שהורה לשריף או לאדון הפיאודלי "לעשות צדק" עם התובע. במקרים אלו, נטל ההוכחה הוטל על התובע, שהיה חייב להיות מוכן להוכיח בדו-קרב כי זכותו להחזיק בקרקע עדיפה על זו של המחזיק הנוכחי. לרוב, התביעה התבססה על הטענה כי אבותיו של התובע החזיקו בקרקע כדין בעת מותם, וכי הוא היורש הישיר והחוקי שלהם. עד אמצע המאה ה-12, הדו-קרב היה אמצעי ההוכחה היחיד בהליכים מסוג זה ושימש לפתרון מגוון רחב של סכסוכים: החל מטענות על ירושה שנויה במחלוקת ועד לאתגרים שהציבו אדונים פיאודליים נגד וסלים או אריסים בנוגע לזכויות השימוש בקרקע. שינוי משמעותי חל בתקופתו של הנרי השני, מלך אנגליה. בתקופה זו הוצגה חלופה לדו-קרב בדמות גרסה מוקדמת של חבר מושבעים. בעוד שהדו-קרב היה מסוגל להכריע רק בשאלות פשוטות של "כן ולא", חבר המושבעים היה מצויד טוב יותר להתמודדות עם טיעונים משפטיים מורכבים ורב-שכבתיים. במהלך המאה ה-13 פח באופן משמעותי השימוש בדו-קרב בשל הסיכון הפיזי הכרוך בו והעדפת החלופות המוצעות על ידי החוק. עם זאת, היו מקרים שבהם בעלי דין העדיפו דו-קרב על פני חבר מושבעים, במיוחד כאשר חששו כי המושבעים המקומיים מוטים לטובת יריביהם. הדו-קרב המשפטי האחרון בנושא זכויות בקרקע נערך סביב שנת 1300, ההליך בוטל באופן רשמי בחוק האנגלי רק בשנת 1819.

ניתוח כלכלי של דו-קרב משפטי
הניתוח הכלכלי המודרני מציע פרשנות רציונלית לדו-קרב המשפטי, ורואה בו מנגנון להקצאת משאבים יעילה בתנאים של חוסר ודאות משפטית. לפי גישה זו, הדו-קרב תפקד כמכירה פומבית שבמהלכה שכירת אלופים מיומנים הייתה כרוכה בעלויות גבוהות, לבעל דין שהעריך את הנכס יותר מבחינה כלכלית או אסטרטגית היה תמריץ להשקיע משאבים רבים יותר בלוחם איכותי. כך נטה הנכס להגיע לידיו של בעל הערך הגבוה ביותר, בדומה לאופן שבו פועלת מכירה פומבית מודרנית.
יעילותו של המנגנון מוסברת על רקע המצב הכלכלי שאופיין בזכויות קניין דביקות (באנגלית: Sticky property rights).מצב שאפיין את השיטה הכלכלית הפיאודלית. זכויות הקניין נחשבו ל"דביקות" מכיוון שחסמים מוסדיים, בירוקרטיים וחברתיים הקשו מאוד על העברת בעלות או מכירה של קרקע. על פי תיאוריה שפיתח הכלכלן רונלד קוז (Coase Theorem), כי אם עלויות העסקה הן גבוהות, הקצאת הזכויות הראשונית על ידי בית המשפט היא קריטית, שכן השוק לא יוכל לתקן הקצאה שגויה באמצעות מסחר מאוחר יותר.
בהתאם לכך, הדו-קרב המשפטי שימש ככלי לזיהוי המשתמש היעיל ביותר בנקודת זמן שבה עלויות העסקה באנגליה היו גבוהות מדי מכדי לאפשר מסחר חופשי במקרקעין. דעיכת המנהג בסוף המאה ה-12 לא נבעה רק מהתפתחות מוסרית, אלא משינוי כלכלי: ככל שהמשפט האנגלי עבר רפורמות שהפכו את זכויות הקניין ל"נזילות" וסחירות יותר (כלומר, הורידו את עלויות העסקה), השוק החל להחליף את הדו-קרב בתור המנגנון המרכזי להקצאת קרקעות. כאשר המסחר הפך לדרך זולה ויעילה יותר להעביר קרקע לידיים יעילות, הדו-קרב המשפטי הפך לעלות מיותרת והמערכת זנחה אותו לטובת שיטות משפט "נאורות" וזולות יותר, כגון חבר המושבעים.

נושאים אזרחיים אחרים

בעוד שבאנגליה הוגבל השימוש בדו-קרב משפטי אזרחי כמעט אך ורק להליכי מקרקעין, ביבשת אירופה שימש ההליך להכרעה במגוון רחב של סכסוכים, ובראשם שאלת מעמדו האישי של הפרט. תיקים אלו עסקו בשאלת מעמדו החברתי של הפרט ואת זכותו לחירות. במרכזם עמדו סכסוכים שבהם אדם טען להיותו בן חורין, בעוד מוסד כנסייתי או אדון פיאודלי טענו כי הוא צמית. התיעוד המוקדם ביותר לסוג זה של דו-קרב מופיע במאה ה-11 בצרפת, במקרים כאלו, האיום בדו-קרב שימש לעיתים קרובות כאמצעי לחץ שהוביל לנסיגת הטוען לחירות עוד לפני שהקרב החל. לעיתים שימש הדו-קרב גם להגנה על כבוד בין אבירים.

במשפט ימי הביניים באנגליה ובצרפת, בהליך פלילי שבו הקורבן או הנפגע תבעו אישית את הצד שכנגד. הדרך היחידה להפוך פסק דין הייתה באמצעות תביעה נגד השופט עצמו בבית הדין של אדונו, בטענה של כשל במילוי תפקידו. הליך זה יכול היה להוביל לדו-קרב משפטי אם הועלתה טענה כי השופט פסק באופן לא ישר או לא חוקי. בצרפת, אפשרו לנפגע לקרוא את השופט לדו-קרב בבית הדין של הריבון שמעליו.עם זאת, החל מאמצע המאה ה-13, תחת שלטונו של לואי התשיעי, החלו בתי הדין המלכותיים ובראשם הפרלמנט של פריז להתרחק מהכרעה בקרב במקרי ערעור, והעדיפו הליכים פרוצדורליים מנהליים. גם המשפט האנגלי הכיר באפשרות של דו-קרב משפטי במקרי פסק דין שקרי. לפי החיבור "גלאנוויל" (Glanvill), אם אדם האשים בית דין בערכאה נמוכה במתן פסק דין שקרי, על בית הדין היה להגן על החלטתו באמצעות דו-קרב. התובע מינה לרוב "אלוף" מטעמו, אך בית הדין הנתבע היה חייב להיות מיוצג על ידי אחד מחבריו, רצוי השופט שנתן את הפסק המקורי. השימוש בדו-קרב להכרעה בערעורים דעך עם התחזקות סמכות המלוכה ומיסוד בתי הדין המרכזיים, שהחלו לראות בטעות משפטית עניין מנהלי ולא עילה למפגן של אלימות חוקית.

עבירות אלימות
לצד סכסוכי המקרקעין, שימש הדו-קרב המשפטי כאמצעי להוכחת אשמה בפשעים הכרוכים באלימות גופנית. הדו-קרב שימש להסדיר את נושא נקמת דם והכפיף אותה לפיקוח שיפוטי, ובכך מנע ממעשי נקם אקראיים להתפתח לסכסוכים רחבי היקף שעלולים היו לפורר קהילות שלמות. בצרפת ובשאר מדינות אירופה, קיימת הייתה מחלוקת לגבי רף האלימות המצדיק דו-קרב. במקומות מסוימים, הותר דו-קרב גם במקרי תקיפה פשוטים. במקומות אחרים הוגבל הדו-קרב לפציעות משמעותיות. בנורמנדי הוחמר הרף עוד יותר, ונדרשה הוכחה להטלת מום קבוע. באנגליה, תקיפות קלות נדונו בבתי דין מקומיים ללא דו-קרב. עם זאת, במאה ה-13 הורחבה הסמכות המלכותית לכלול חתכים עמוקים שנגרמו מלהב ונחשבו כהפרת "שלום המלך" ועילה מספקת לדו-קרב. למרות זאת, תובעים נטו להימנע מדו-קרב במקרי תקיפה, מחשש להפסד בקרב. על פי החוק מקרה של אונס יכול היה להתברר בדו-קרב, אך בתי הדין נטו להערים קשיים על תביעות אלו. בנורמנדי, תביעת אונס של אישה נשואה הייתה חייבת להתבצע על ידי בעלה, ושל אלמנה על ידי קרוב משפחה זכר. הדו-קרב נשמר בעיקר להגנה על שמן של נשים שנחשבו "מכובדות" בעיני החברה, ונטל ההוכחה הכבד גרם לכך שמעטים מהמקרים הגיעו לכלל הכרעה פיזית. במקרה בו היו מעורבים אריסים עניים בנורמנדי, השכנים התערבו ומנעו את הדו-קרב כדי למנוע מצב שבו אחת המשפחות תיוותר ללא מפרנס. סוגיה נוספת שנדונה הייתה האם מילים פוגעניות מצדיקות דו-קרב. בעוד שחלק מהחוקים קבעו כי "מעשים, ולא מילים, מולידים קרב", במאות ה-14 וה-15 נטו אבירים לאתגר זה את זה בשל פגיעה המוניטין האישי. בפרלמנט של פריז הוחלט על אישור או דחייה של דו-קרבות על רקע דיבה באופן שנראה לעיתים שרירותי ותלוי במעמד הפוליטי של הצדדים. לקראת סוף ימי הביניים, ובמיוחד בתקופת מלחמת מאה השנים, החלו סכסוכי הכבוד לחרוג מהמערכת המשפטית התפתחות זו סימנה את המעבר מהדו-קרב המשפטי אל ה"דו-קרב על כבוד" של העת החדשה המוקדמת, שבו ההכרעה נעשתה ללא פיקוח של שופט או מטרה משפטית מוגדרת. :

במקרים רבים, הדו-קרב המשפטי היווה המשך ישיר לסכסוכים אלימים בין בתי אצולה לבין נאמניהם. דוגמה בולטת לכך היא המקרה של רוברט דה פרסי נגד ויליאם דה פרסי ביורק (1224), שבו הואשם ויליאם בפשיטה חמושה על טחנת קמח, הריסתה ושוד חלקיה וציודה. אופי התקיפה שבוצעה על ידי פרשים כבדים גרם לאירוע להדמות לפעולת מלחמה. באופן דומה, בפרלמנט של פריז בשנת 1280, האשימה בעלת אדמות אביר ובנו במסע הצתות לילי בנכסיה. במצבים מעין אלו, הדו-קרב המשפטי שימש כזירה חלופית להמשך הסכסוך האלים באמצעים חוקיים, תוך ניסיון להשיג הכרעה סופית במאבקי הכוח בין הצדדים.

האשמת אדם ברצח נחשבה לאחת העילות המרכזיות לקיום דו-קרב משפטי. בתרבות של ימי הביניים המאוחרים, כפי שמשתקף שירים על מעללי גבורה, הוצג הדו-קרב כדרך היחידה של נאשמים לטהר את שמם מהאשמות שווא. באנגליה, היה הרצח אחד הפשעים הבודדים עבורם הנהיגו חוקי ויליאם הכובש את חובת ההוכחה באמצעות לחימה. הקושי המרכזי עבור משפטני ימי הביניים היה להבחין בין סוגים שונים של המתה: רצח בכוונה תחילה לעומת הריגה בשוגג, ופשע גלוי לעומת פשע נסתר. הדו-קרב המשפטי שימש לעיתים קרובות כפתרון למקרים שבהם היה קושי להשיג ראיות פיזיות או עדים, בפועל, בתי המשפט נהגו בזהירות רבה: באנגליה נדחו ערעורי רצח אם התובע לא היה עד ראייה ישיר למעשה. בצרפת, דרשו מהמאשים להעיד כי ראה את המכה המכריעה, את ידיו המגואלות בדם של הנאשם או את החרב הנועצת בגוף הקורבן. הפרלמנט של פריז נטה להעדיף חקירות על פני קרבות. בשנת 1341 נדחתה דרישה לדו-קרב במקרה של הרעלה המונית לאחר שחקירה העלתה כי ההאשמות היו חסרות בסיס. מקרה חריג ונודע של הרעלה שהסתיים בקרב היה הדו-קרב בין ז'ראר ד'אסטרוואיה לאוטו דה גרנסון (1397), שבו נהרג דה גרנסון במהלך דו-קרב משפטי לאחר שנאשם במעורבות במות אדונו. שאלת ההגנה עצמית תפסה מקום מרכזי בתודעה המשפטית החל מהמחצית השנייה של המאה ה-13. ובמקרים רבים נדרש הנאשם להוכיח כי לא הכה את המכה הראשונה וכי ניסה להימלט לפני שהשיב מלחמה. באנגליה, בתי המשפט נטו לבטל דרישות לדו-קרב ולאפשר משפט בפני חבר מושבעים כאשר עלתה טענה סבירה להגנה עצמית.
לעומת זאת, בצרפת, טענת הגנה עצמית לא תמיד הגנה על ההורג מפני דו-קרב. אם קרובי משפחתו של המנוח טענו כי הוא ציווה עליהם לנקום את דמו לפני מותו, הם יכלו לקרוא את ההורג לקרב שבו הפסד היה מוביל למוות מיידי או להוצאה להורג. החשש מפני האשמות שווא הוביל שופטים לנקיטת משנה זהירות באישור דו-קרבות. :
בגידה

האשמה בבגידה נחשבה בימי הביניים לפגיעה החמורה והישירה ביותר בכבודו של אדם. המושג עצמו היה רחב ועמום, ושילב שורשים גרמאניים של הפרת נאמנות אישית או משפחתית יחד עם מושגים מהמשפט הרומי שכללו בגידה בע שירות צבאי ומקרים של מלחמה ופגיעה בכבודו או בסמכותו של הריבון. למרות חומרת העבירה, דו-קרבות על רקע בגידה היו נדירים במציאות ההיסטורית עד מחצית המאה ה-14, והופיעו בעיקר בספרות האבירית (כגון בשירת רולאן שם מוכרע גורלו של גנלון בדו-קרב על סוגיית הנאמנות למלך. מקרי בגידה שכללו נסיגה משדה הקרב או מרידה במלך הובילו לעיתים לדו-קרב, אך אלו היו שזורים תמיד במאבקים פוליטיים מורכבים. מקרה מפורסם התרחש באנגליה ב-1163, כאשר רוברט דה מונפורט הביס בדו-קרב את הנרי מאסקס, לאחר שהאשים אותו בהפלת הנס המלכותי ובמנוסה במהלך קרב מול הוולשים. בצרפת, המונח "בגידה" התרחב תחת השפעתו של המשפטן פיליפ דה בומנואר לכלול כל פשע אלים שבוצע במרמה או ללא אזהרה מוקדמת, מה שהפך את הדו-קרב לכלי להגנה על המוניטין. במחצית השנייה של המאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15, זכה הדו-קרב על רקע האשמה בבגידה לעדנה מחודשת, במיוחד באנגליה תחת סמכותו של "בית המשפט לאבירות". תקופה זו התאפיינה בדו-קרבות על רקע בגידה צבאית (כגון מסירת מבצרים לאויב תמורת ממון) או קשירת קשר א לחלופין ו דיבור פוגעני נגד המלך. מקרה בולט היה הדו-קרב ב-1380 בין ג'ון אנזלי לתומס קטרינגטון, שמשך קהל רב יותר מטקס ההכתרה המלכותי. לקראת סוף המאה ה-14, החלו לעלות למשפט גם פשוטי עם, כמו במקרה של חייט מבורדו ב-1408 או הנשק ויליאם קטור ב-1447, שהואשמו ב"מילים בוגדניות". התפתחות זו סימנה את השינוי במשמעות המילה "כבוד": ממונח המציין בעלות על קרקעות ונכסים מוחשיים, הפך הכבוד למושג המציין מוניטין. הדו-קרב המשפטי הפך לכלי שנועד להבטיח שקבוצות האליטות השולטות תמשיך להפגין כבוד כלפי הפרט. המעבר מהתמקדות במעשים כמו שוד או רצח להתמקדות במילים פוגעניות ופגיעה באמון, הניח את התשתית להופעתם של דו-קרב של כבוד שנערכו מחוץ לתחומי הפעילות של המוסדות המשפטיים בעת החדשה המוקדמת. בדו-קרבות אלו, המטרה כבר לא הייתה הוכחה משפטית של עובדות, אלא הפגנת אומץ לב וגבריות שנועדו לשקם את המעמד החברתי שנפגע.

היסטוריה

בניגוד למשפט האל המוכר בתרבויות רבות ברחבי העולם, משפט באמצעות קרב מוכר בעיקר ממנהגי השבטים גרמאניים. לפי ההיסטוריון אריק יגר, מדובר בנוהג שהיה "כמעט אוניברסלי באירופה". הוא היה נהוג בקרב הבורגונדים הקדומים, הפרנקים הריפואריים, האלמאנים, הלומברדים והשוודים.

דו-קרב משפטי לא היה מוכר במשפט האנגלו-סקסי או במשפט הרומי, והוא אינו מופיע במסורות של העת העתיקה במזרח התיכון, כמו חוקי חמורבי או המשפט העברי. עם זאת, הוא מתועד בחוקים האיריים הקדומים הידועים גם בשם "חוקי הברהון" (גאלית: Brehon law). הנוהג מוסדר בקובצי חוקים גרמאניים שונים. בהיותו מושרש בקודקסים של השבטים הגרמניים השונים, חוקי האזורים השונים של האימפריה הפרנקית ולאחר מכן האימפריה הרומית הקדושה. קובצי חוקים אלו קבעו פרטים שונים, כגון ציוד וכללי הקרב. חוקי האלמאנים (לטינית: Lex Alamannorum) קובעים כללים למשפט באמצעות קרב במקרה ששתי משפחות חלוקות על בעלות על קרקע. הקודקס קובע טקס שבו קומץ אדמה מהשטח שבמחלוקת מונח בין היריבים, והם נדרשים לגעת בו עם חרבותיהם, תוך שבועה שכל אחד מהם טוען טענה חוקית. לאחר מכן נערך דו-קרב בין הצדדים והצד המפסיד בדו-קרב, מאבד את הקרקע שבמחלוקת ונדרש לשלם קנס.

תקנות המגדירות את השימוש בדו-קרב משפטי מופיעות החל משנת 803 בקובץ החוקים והצווים הידועים בשם "קפיטולרה" (לטינית:capitulare). שהוצאו בהאימפריה הפרנקית במהלך שלטונן של השושלת המרובינגית והשושלת הקארולינגים. לואי החסיד שהיה בנו של קרל הגדול ומלכם של הפרנקים משנת 814 ועד מותו. קבע שהקרב ייערך בין עדים של כל צד, ולא בין המאשים לנאשם, ואף התיר לזמן קצר את מבחן הצלב במקרים הקשורים לאנשי דת. מבחן הצלב הונהג ככל הנראה בראשית ימי הביניים, בניסיון לצמצם את השימוש בדו-קרב משפטי בדומה לדו-קרב משפטי, ובשונה מרוב המבחנים האחרים של משפט האל, גם התובע היה נדרש לעבור את המבחן יחד עם הנאשם. השניים עמדו משני צדדיו של צלב ופרשו את זרועותיהם לצדדים. הראשון שהוריד את זרועותיו – הפסיד. מבחן זה נקבע על ידי קרל הגדול בשנת 779 ושוב בשנת 806. תקנה של לואי החסיד משנת 819, ביטלה את המבחן כדי למנוע חילול של דמותו של ישו. כך קיים תיעוד משנת 775 על סכסוך על בעלות על מנזר שהוכרע באמצעות מבחן הצלב .

בסקנדינביה של ימי הביניים, הנוהג של דו-קרב משפטי היה בשימוש לאורך כל התקופה הוויקינגית שנמשכה משנת 793 ועד שנת 1066, בצורת ההולמגנג. גרסה יוצאת דופן של הנוהג, דו-קרב נישואין, בין בעל לאשתו, כאשר הבעל היה מוגבל פיזית בדרך כלשהי, הקרב נמשך עד למוות של אחד המשתתפים.
האימפריה הרומית הקדושה
ממוזער|תיאור של דו-קרב משפטי בקודקס דרזדן של ה"סקסנשפיגל"
ממוזער|דו-קרב משפטי בין גבר לאישה. ציור מתוך כתב יד של קודקס תוט משנת 1459
במהלך ההיסטוריה התקיימה מתיחות סמויה בין החוקים האזוריים המסורתיים שאפשרו דו-קרב שיפוטי לבין החוק הרומי שלא הכיר בהליך זה. אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אישר במפורש בשנת 967 את השימוש בחוק השבטים הגרמני, מונח המתאר את מערכת החוקים והנורמות שנהגו בקרב העמים הגרמניים הקדומים, בעיקר בתקופה שבין המפגש הראשון שלהם עם הרומאים. החוק לא נועד לשרת את "טובת הציבור" כמו החוק הרומי, אלא להסדיר סכסוכים בין יחידים או קבוצות. לדוגמה, עונשים רבים היו בצורת פיצויים ולא מאסר. חלק מהשיטות להכרעת דין כללו טקסים כמו דו-קרב, שבועות, או מבחני אש, מתוך אמונה שאלו יחשפו את האמת. המקרה הידוע של גֶרוֹ, רוזן אלסלבן, הוא דוגמה טובה לכך. גֶרוֹ הואשם בפני אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי לוחם סקסוני בשם ולדו בעבירה כלשהי. זהותו של ולדו והעבירה עצמה אינן ידועות.
בהתאם לנוהג של משפט באמצעות דו-קרב, גֶרוֹ וולדו נפגשו לדו-קרב משפטי ב־11 באוגוסט 979. במהלך הקרב, גֶרוֹ הצליח להכות את ולדו פעמיים בצווארו, אך ולדו השיב במכה כבדה לראשו של גֶרוֹ. כשיריבו היה מסוחרר מכדי להמשיך, ולדו עזב את המקום והתפרק מנשקו ולפתע מת מפצעיו. אף על פי שניצח בבירור בקרב, גֶרוֹ הוכרז אשם ונידון למוות. לפי פקודת הקיסר, ראשו גֶרוֹ נערף עם שקיעת השמש. תוצאתו יוצאת הדופן של דו-קרב זה נזכרה זמן רב בגרמניה של ימי הביניים, ביקורת מתחה מצד אצילים של חצר הקיסר על העובדה שהוחלט על קיום דו-קרב משפטי להכריע בעבירה פעוטה אך עיקר הוויכוח נסב על השאלה מתי מסתיים הקרב או מתי נקבעת תוצאת הדו-קרב.הלכה המכריעה שאלה זו קיימת גם במשפט העברי וגם במשפט הפלילי הקובעים פרקי זמן מוגדרים בין הפגיעה למוות ולקביעת אשמתו של הפוגע.

במהלך המאה ה-13 הפך המסדר הטווטוני ממסדר צבאי נוצרי לגוף בעל סמכויות שלטון אזרחיות, המסדר קיבל שטחים נרחבים בצפון מזרח אירופה והפך לישות מדינית עצמאית המסדר ניהל ערים, כפרים, חוקים, מיסים, מערכת משפטית, ויחסים דיפלומטיים. בראש המסדר עמד "המאסטר הגדול", והוא ניהל את המדינה כמו שליט חילוני. ששלט על אוכלוסיות מקומיות, כולל פאגאנים שהומרו לנצרות בכפייה, והטיל עליהם חוקים, מיסים וגיוס לצבא. המסדר הפעיל בתי משפט, חוקי עונשין, ולעיתים כפה משפטים בדו-קרב.
ועידת לטראנו הרביעית שנערכה בשנת 1215 גינתה את הדו-קרב המשפטי, והאפיפיור הונוריוס השלישי ביקש בשנת 1216 מהמסדר הטווטוני להפסיק לכפות דו-קרב משפטי על נתיניהם החדשים שהמירו את דתם בליבוניה שהוא אזור אשר היה בעבר חלק מאימפריה הרוסית. ליבוניה מחולקת בין אסטוניה ולטביה.

הסקסנשפיגל  הוא אחד מספרי החוק והמנהגים החשובים ביותר שחוברו בתקופת האימפריה הרומית הקדושה. נוצר בין השנים 1220 ל-1235 כרשומה של חוקי מנהג מקומיים ופסיקות משפטיות. הסקסנשפיגל הכיר בדו-קרב המשפטי כדרך לקבוע אשמה או חפות במקרים של עלבון, פציעה או גניבה. על פי קובץ חוקים זה, הלוחמים הופיעו לזירת הדו-קרב חמושים בחרבות ומגינים, הותר להם ללבוש בגדים עשויים פשתן ועור, אך ראשיהם וכפות רגליהם חייבים להיות חשופים, וידיהם מוגנות רק בכפפות קלות. המאשים אמור להמתין לנאשם במקום הקרב שנקבע. אם הנאשם לא הופיע לאחר שנקרא שלוש פעמים, רשאי המאשים לבצע שני חיתוכים ושתי דקירות באוויר, לאחר טקס זה נחשב המאשים כמנצח בקרב. ה"קייזררכט הקטן", ( גרמנית: Kleines Kaiserrecht) קוד משפטי אנונימי משנת 1300 לערך, אוסר לחלוטין על דו-קרב משפטי, בטענה שהקיסר הגיע להחלטה זו לאחר שראה כי גברים חפים מפשע רבים הורשעו רק בשל חולשתם הפיזית. אף על פי כן, דו-קרב נותרו פופולריים לאורך המאות ה-14 וה-15.

הנס טלהופר, בקודקס תוט (גרמנית: Thott codex) משנת 1459, מונה שבע עבירות אשר בהיעדר עדים נחשבו חמורות דיין כדי להצדיק דו-קרב משפטי: רצח כלומר, הריגה מכוונת של אדם. בגידה כלומר ניסיון להפיל או לפגוע בשליט. כפירה סטייה מדוקטרינות הכנסייה הקתולית, חילול הקודש או כפירה באלוהים. הסתה לבגידה באדון הפיאודלי כלומר עידוד מרד או חוסר נאמנות. שקר כלומר שבועת שקר או מעשי רמייה. פגיעה באישה כלומר אונס, יחסים אסורים או הפרת אירוסין. הקודקס קובע את סדרי ההליך כדלקמן:התובע חייב להופיע בפני בית המשפט, להציג את טענותיו בעצמו ולנקוב בשם המלא של הנאשם, אם בית המשפט קובע קיום הדו-קרב, שני הצדדים מקבלים תקופת אימון של כ-6 שבועות בתקופה זו נאסר עליהם להילחם או להפר את השלום. אם אחד מהם מפר את התנאים, הוא עלול להיות מגורש או להיענש.
סנקציית הגירוש הייתה הרחקה מהקהילה או מהתחום המשפטי שבו התנהל ההליך. זהו עונש חברתי ומשפטי חמור, שמשמעותו יכולה להיות אובדן זכויות משפטיות ונידוי חברתי ושלילת האפשרות להשתתף בעתיד בדו-קרב או בהליך משפטי דומה. הענישה על הפרת צו בית המשפט יכולה הייתה לכלול קנסות, מאסר, או עונשים פיזיים בהתאם לחומרת ההפרה ולחוק המקומי. הענישה נועדה להרתיע מהפרת ההליך ולהגן על כבוד המשפט. עונשים אלו נבדלים מתוצאת ההליך המשפטי בעקבות הדו-קרב מאחר שהפסד בקרב נתפס כהכרעה אלוהית או משפטית המפסיד נחשב אשם, בעוד גירוש או ענישה לפני הקרב נתפסים כהפרת אמון במערכת המשפט, ולעיתים אף חמורים יותר מבחינה מוסרית, כי הם מעידים על חוסר יושר או פחד. הקודקס קובע כללים על הדרך בה התנהל הדו-קרב נערך וכללים אלו מוכתבים מהמסורת המקומית הקובעת את סוג הנשק, הלבוש, ותנאים שנקבעים על מנת להסדיר קרב המתנהל בין יריבים לא שווים בכוחם כמו במקרה של דו-קרב בין גבר לאישה. טלהופר מציג באיורים ובטקסטים כיצד יש להתאים את תנאי הקרב כאשר יש פערים פיזיים בין היריבים, במיוחד כאשר מדובר באישה מול גבר. הגבלות על הגבר: כדי לאזן את הפער הפיזי, הגבר נדרש להילחם מתוך בור באדמה, בדרך כלל בעומק של מותניו או ברכיו. כך מוגבלת תנועתו, והוא אינו יכול לרוץ או להתחמק בקלות. האישה עומדת מחוץ לבור, חופשית לנוע ולהכות מלמעלה. לעיתים היא מצוידת באבן עטופה בבד או כלי נשק קל.

באנגליה
דו-קרב משפטי (באנגלית: Wager of Battle) הוכנס להמשפט המקובל של ממלכת אנגליה הנורמנית לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה ונשאר בשימוש לאורך ימי הביניים המאוחרים. דו-קרב משפטי לא תמיד הוחל על נאשם ברצח. אם הנאשם נתפס תוך כדי ביצוע הפשע, אם ניסה לברוח מהכלא, או אם היו ראיות חזקות כל כך לאשמתו שלא ניתן היה להכחישן באופן אפקטיבי לא יכול היה לסתור את ההאשמה על ידי הוכחת צדקתו באמצעות דו-קרב. באופן דומה, אם התובע היה אישה, מעל גיל 60, קטין, נכה או עיוור הוא או היא יכלו לסרב להכרעה באמצעות דו-קרב, והמשפט היה מוכרע על ידי חבר מושבעים. אצילי הממלכה, כוהנים, ואזרחי העיר לונדון יכלו גם הם לסרב לדו-קרב. אם הקרב אכן התקיים, הוא נערך על פי התקנות בזירה מרובעת בגודל של 18 מטר, לאחר ההשבעה נגד השימוש בכישוף. אם הנאשם הובס ונותר בחיים, הוא היה נידון למות בתליה. לעומת זאת, אם ניצח את יריבו, או הצליח להדוף אותו מהזריחה ועד השקיעה הוא היה משתחרר ממאסרו. אם התובע אמר את המילה "נכנע" וויתר על הקרב, היה מוכרז כאדם חסר כבוד, זכויותיו כאדם חופשי נשללו והוא חייב בפיצויים ליריבו המנצח.

בימי הביניים

המקרה המתועד הראשון של דו-קרב משפטי היה בתיק וולפסטן נגד וולטר (1077), אחת-עשרה שנים לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה. שמות הצדדים מרמזים שמדובר היה בסכסוך בין סקסוני לנורמני. החיבור המשפטי האנגלי הידוע בשם טרקטטוס של גלנווי , משנת 1187 לערך, ראה בדו-קרב משפטי הליך מקובל לפחות בקרב אצילים שהיו זכאים לשאת נשק. בעשור השני של המאה ה־13 משפט על ידי חבר מושבעים החליף את הליכי משפט האל, ובהם דו-קרב משפטי, שהיו אמצעי ההוכחה בתביעות הכתר מאז צו קלרנדון  בשנת 1166, צו זה היה חוק שחוקק הנרי השני, מלך אנגליה בשנת 1166, אשר החל בתהליך של שינוי יסודי בחוק האנגלי. הוא הוביל להנהגת משפט על ידי חבר מושבעים במדינות המשפט המקובל והקים את בתי המשפט של האסייז . עם הופעת מקצוע עריכת דין במאה ה-13, עורכי הדין, שדאגו לשלום לקוחותיהם, הרחיקו אנשים ממשפט הקרב. הומצאו מספר פיקציות משפטיות  שאפשרו לתובעים להיעזר בחבר מושבעים גם בתביעות שבעבר הוכרעו על ידי דו-קרב, תהליך זה הביא לרעיון המודרני של עורכי דין המייצגים צדדים.

סכסוכים אזרחיים טופלו באופן שונה מתיקים פליליים. בתיקים אזרחיים, נשים, קשישים, בעלי מוגבלויות, קטינים, ואחרי 1176 גם אנשי דת, יכלו לבחור במשפט חבר מושבעים או למנות אלופים שילחמו בשמם. אלופים שכירים היו טכנית בלתי חוקיים, אך ניכרים ברשומות. מסמך משנת 1276 מתוך רשומות משק הבית של הבישוף סווינפילד מציין הבטחה לשלם לתומאס מברידג'ס שכר שנתי עבור תפקידו כאלוף, בתוספת שכר והוצאות עבור כל קרב. בתיקים פליליים, לעיתים נבחר "מאשר" מתוך שותפי הנאשם או מתוך בית הסוהר כדי להילחם בשם הכתר. לעיתים המאשרים קיבלו את חירותם לאחר ניצחון בחמישה קרבות, אך לעיתים נתלו בכל זאת. בפועל, אדם שעמד למשפט קרב נעזר ב"סייר", שתפקידו היה להשתתף בטקס הקרב ולתאם את פרטיו עם הסייר של הצד שכנגד. עם הזמן, הסיירים היו נפגשים ומיישבים את הסכסוך במהלך המשא ומתן על הקרב. ניתנה לכך שהות באמצעות תהליך בדיקת האוכף והרצועות של הסוסים לחיפוש מגילות תפילה וכשפים, דרישה להחלפת כפפות (מקור הביטוי "להשליך את הכפפה") ולעיתים הליכה לכנסיות נפרדות ותרומה של חמישה פני (לזכר חמשת פצעי ישו) לכנסייה.

במשפטי קרב מוקדמים הותר שימוש במגוון כלי נשק, במיוחד לאבירים. מאוחר יותר, פשוטי העם קיבלו פטישי מלחמה, אלות או מקלות עם קצה ברזל חד. שטח הדו-קרב היה לרוב ריבוע בגודל שישים רגל. פשוטי העם הורשו להשתמש במגן עור מלבני וללבוש שריון עור, חשוף בברכיים ובמרפקים, ומכוסה בגלימה אדומה מבד משי קל בשם סנדל. בעלי הדין הופיעו בעצמם. הקרב היה אמור להתחיל לפני הצהריים ולהסתיים לפני השקיעה. כל אחד מהלוחמים יכול היה להפסיק את הקרב ולהפסיד את התיק על ידי קריאת המילה "קרייבן!" (Craven), מהמילה הצרפתית העתיקה "קרבנטה" שפירושה "מובס", כלומר "נכנעתי". הצד שעשה זאת, בין אם היה בעל הדין או האלוף, נענש בהוצאה מחוץ לחוק. הקרב נמשך עד שאחד הצדדים נהרג או נוטרל. האחרון שנותר עומד זכה בתיק.

עד שנת 1300, משפט הקרב כמעט ונעלם לטובת משפט חבר מושבעים. אחד המשפטים ההמוניים האחרונים בקרב בסקוטלנד, "קרב השבטים", התרחש בפרת' בשנת 1396. האירוע היה קרב מתוכנן בין שתי קבוצות של כשלושים איש כל אחת, שייצגו את שבט מקפרסון ושבט דיווידסון, בצפון אינץ' מול המלך רוברט השלישי. הקרב נועד לפתור סכסוך על איזה שבט יחזיק באגף הימני בקרב הקרוב נגד שבט קמרון. נראה כי שבט מקפרסון ניצח, אך רק שנים-עשר מתוך שישים הלוחמים שרדו.

בעת המודרנית

הדו-קרב המשפטי האחרון שנערך תחת סמכותו של מונרך אנגלי התקיים, ככל הנראה, בתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה בחצר הפנימית של טירת דבלין שבאירלנד, ב-7 בספטמבר 1583. המחלוקת הייתה בין חברים בשבט או'קונור פאלי ממחוז קינגס, ששוכנעו על ידי שני שופטים להביא את העניין שבמחלוקת להכרעה בפני המועצה המלכותית של אירלנד. המחלוקת נגעה ככל הנראה למאבקי כוח שושלתיים בתוך הטריטוריה של בני או'קונור, והצדדים, טייג וקונור, האשימו זה את זה בבגידה. המועצה המלכותית נענתה לבקשתם לקיום דו-קרב משפטי ביום המחרת, וכן לדו-קרב נוסף בין שני חברים אחרים מאותו השבט ביום רביעי שלאחר מכן. הקרב הראשון נערך במועד שנקבע, כאשר הלוחמים לבושים ב"חולצותיהם ומצוידים בחרבות, מגנים וקסדות".

לא ידוע בוודאות מתי התקיים בבריטניה הדו-קרב המשפטי האחרון בפועל. בעוד שחלק מהמקורות מציינים כי משפט כזה נערך בשנת 1631, הרישומים מעידים כי המלך צ'ארלס הראשון התערב כדי למנוע את הקרב. מקרה משנת 1638 ברור פחות: הוא עסק בסכסוך משפטי בין ראלף קלקסטון לריצ'רד לילבורן (אביו של ג'ון לילבורן). המלך התערב שוב, והשופטים פעלו כדי לעכב את ההליכים. לא שרד רישום של תוצאות המקרה, אך אף דיווח בן התקופה אינו מציין כי הדו-קרב המשפטי אכן התקיים. הדו-קרב המשפטי הוודאי האחרון בבריטניה נערך בסקוטלנד בשנת 1597, כאשר אדם ברונטפילד האשים את ג'יימס קרמייקל ברצח והרג אותו בקרב. הצעות לביטול הדו-קרב המשפטי הועלו במאה ה-17 ופעמיים במאה ה-18, אך הן לא צלחו. בשנת 1774, כחלק מהתגובה החקיקתית למסיבת התה של בוסטון, דן הפרלמנט בהצעת חוק שהייתה מבטלת את הליכי הדו-קרב המשפטי במושבות האמריקאיות. להצעה התנגד בהצלחה חבר הפרלמנט ג'ון דאנינג, שכינה את הליך הערעור על רצח "עמוד תווך אדיר של החוקה". ה"צו להוכחת זכות" (Writ of right) היה הדרך הישירה ביותר במשפט המקובל לערער על זכותו של אדם על נכס מקרקעין. ה"ערעור הפלילי" היה תביעה פלילית פרטית שהוגשה על ידי המאשים ישירות נגד הנאשם. בניגוד למושג ה"ערעור" בן ימינו, לא היה מדובר בהליך בבית משפט בערכאה גבוהה יותר הבוחן את הליכיו של בית משפט נמוך יותר. תביעה פרטית כזו נוהלה בתיק "אשפורד נגד ת'ורנטון" בשנת 1818. בעת מתן פסק הדין לטובת טענת הנאשם שדרש הכרעה בקרב, אמר השופט כי: "אי-נוחות אחת הכרוכה בדרך פעולה זו היא שהצד שיוזם אותה חייב להיות מוכן, אם יידרש לכך, לסכן את חייו כדי לתמוך בהאשמתו."

בשנת 1819 ביטל הפרלמנט הבריטי את הדו-קרב המשפטי במסגרת חוק שהוגש על ידי התובע הכללי. במקביל, בוטלו גם ה"צו להוכחת זכות" והערעורים הפליליים הפרטיים.

בתקופות מודרניות יותר, חברים ב"תנועת האזרחים הריבונים"  ותאורטיקנים משפטיים חדשניים אחרים טענו לעיתים כי הזכות לדו-קרב משפטי עדיין תקפה. בשנת 2002, המכונאי ליאון האמפריז מבורי סנט אדמונדס איתגר את רשות הרישוי הבריטית (DVLA) "להציב לוחם מטעמה" בשל קנס בסך 25 ליש"ט על אי-דיווח על רכב שאינו בשימוש (SORN). בקשתו נדחתה על ידי בית משפט השלום, ובהמשך הוא נקנס ב-200 ליש"ט על אי-תשלום הקנס המקורי.

בצרפת

התיעוד המוקדם ביותר של דו-קרבות משפטיים מרוכז בעיקר באזור בורגונדי, מה שמעלה את הסברה כי המנהג התפשט משם לשאר חלקי צרפת. במהלך המאות ה-10 והמאה ה-11, תנופת בניית המבצרים והתגברות האלימות בין בני המעמד של האצולה הובילו לביזור פוליטי ומשפטי. אדונים מקומיים הקימו בתי דין בטירותיהם, וגבולות השיפוט הפכו למורכבים. במאוה ה-11 והמאה ה־12, הזכות לנהל דו-קרב משפטי הפכה לסמל סטטוס של האצולה. בעוד שבעלי הסמכות האזרחית שמרו לעצמם את הזכות לשפוט במקרי מוות ופשעים חמורים (כמו אונס והצתה), הם האצילו לעיתים קרובות את הסמכות לנהל דו-קרבות לברונים בדרגות נמוכות יותר. עבור האצולה, הדו-קרב היה ביטוי לחירותם המעמדית, ולכן ניסיונות המלוכה להגביל את המנהג נתפסו כמתקפה ישירה על זכויותיהם. החל מהמאה ה-12, מלכי צרפת גילו עמדה עוינת כלפי הדו-קרב וניסו להחליפו בהליכי חקירה. השיא הגיע בשנת 1258, כאשר לואי התשיעי, מלך צרפת אסר על דו-קרב משפטי בתחומי המלוכה, מהלך שעורר התנגדות עזה בקרב האצילים שראו בכך כפייה של שיטת ה"חקירה" על פני הלחימה החופשית. למרות האיסור, המנהג המשיך להתקיים בפריפריה ובחוקים המקומיים (Coutumiers). הדו-קרב האחרון שאושר על ידי הפרלמנט של פריז היה המקרה של ז'אן דה קארוז' וז'אק לה גרי ב-1386. תוצאתו הקטלנית של קרב זה הובילה להסתייגות סופית של הממסד מהליך זה. אף על פי שהדו-קרב המשיך להופיע בתאוריה בחוקים אזוריים, הקרב האחרון בפועל שתועד בצרפת התקיים ב-1455 תחת שיפוטה של העיר ולנסיאן תחת דוכסות בורגונדי, ובכך נחתם הגולל על פרק זה בהיסטוריה המשפטית.

הולמגאנג

המונח הולמגאנג (בדנית, נורווגית ושוודית: Holmgang) מתייחס לדו-קרב נורדי מסורתי שהיה מקובל בסקנדינביה בתקופת ימי הביניים, ושימש ככלי משפטי וחברתי מוכר ליישוב סכסוכים, הגנה על כבוד אישי והכרעה בתביעות רכוש ומקרקעין. בניגוד לדו-קרב המשפטי הממוסד של אירופה המערבית, ההולמגאנג שילב בין הליך פורמלי לבין מסורות של נקמת דם, והותר לביצוע לא רק בבתי דין אלא גם כיוזמה פרטית של אדם שחש שזכויותיו נפגעו. הכללים היו נוקשים: הלוחמים היו מוגבלים למספר מסוים של מגנים (לרוב שלושה), ואם המגן נשבר, היה על הלוחם להמשיך בקרב בלעדיו. פגיעה פיזית שהובילה לדימום על הקרקע יכלה להספיק לסיום הקרב, אך לעיתים הקרבות נמשכו עד מוות או כניעה מוחלטת. המפסיד בדו-קרב איבד לא רק את טענתו המשפטית אלא לעיתים גם את רכושו ואת מעמדו החברתי, שכן תבוסה נתפסה כהוכחה לכך שהאלים אינם תומכים בצדקתו. הפרקטיקה זכתה לתיאורים נרחבים בסאגות האיסלנדיות (כמו "הסאגה של אגיל"), שם היא מוצגת לעיתים ככלי בידי לוחמים מיומנים לנשל אנשים חלשים מרכושם באמתלה של דו-קרב חוקי. בשל הניצול לרעה של המנהג והשפעתו ההרסנית על יציבות הקהילה, הוא הוצא מחוץ לחוק באיסלנד בשנת 1006 ולאחר מכן בנורווגיה בשנת 1014. ביטול ההולמגאנג סימן שלב מכריע במעבר של החברה הסקנדינבית ממערכת של "צדק פרטי" ואלימות שבטית למערכת משפטית ריכוזית ומוסדרת יותר תחת השפעת הנצרות והמלוכה.

בתי משפט צבאיים

במחצית השנייה של המאה הארבע-עשרה, בעוד בתי משפט רבים נטשו את הדו-קרב המשפטי כאמצעי להכרעה, המשיך ההליך לשמש ב"בית המשפט לאבירות" (באנגלית: Court of Chivalry) באנגליה ובתי הדין המיוחדים של הקונסטבל של צרפת והמרשלים של צרפת.

לאורך ימי הביניים, מפקדים צבאיים החזיקו במידה מסוימת של סמכות שיפוטית. כל עוד צבא שהה בשדה הקרב, מפקדו היה אחראי ליישוב סכסוכים שהתעוררו בין חייליו ולהבטחה שלא יבצעו עבירות הן כנגד הצבא והן כנגד אזרחים. סמכותו יכלה לכלול שיפוט בעבירות שדינן מוות, כגון רצח ובגידה, כמו גם את הכוח ליישב מחלוקות בנושאי שכר חיילים. לעיתים, בעל סמכות השיפוט הצבאי יכול היה לשפוט בין אנשיו שלו לבין צד ג'. העדות הראשונה למקרה בודד שנשפט על ידי מרשל מגיעה משנת 1317 ועוסקת בדו-קרב משפטי. עד אמצע המאה הארבע עשרה, של הקונסטבל והמרשלים, שנטו קודם לכן ללוות את הצבא לכל מקום שאליו פנה, החלו לנהל את ענייניהם ליד שולחן שיש גדול באולם הגדול של היכל הצדק בפריז. בשנת 1409 קבע צו מלכותי כי לא יתקיימו עוד דו קרבות משפטיים בצרפת אלא באישור המלך והפרלמנט. הדבר שם קץ למעשה לדו-קרב כהליך בבתי הדין הצבאיים המלכותיים.

באנגליה, בית הדין הצבאי הקבוע של המלך נודע בשם "בית המשפט לאבירות". בדומה לבתי דין צבאיים אחרים, לבית המשפט לאבירות הייתה סמכות שיפוטית במקרים הקשורים לצבא ולמערכות צבאיות. ואכן, הוא היה אחראי לעניינים הנוגעים למעשים שנעשו מעבר לגבולות הממלכה, היכן שהמשפט המקובל האנגלי (Common Law) לא חל. בית משפט זה עסק לעיתים קרובות בעניינים חמורים כמו בגידה. ומפקדים במאות הארבע-עשרה והחמש-עשרה עדיין החזיקו בסמכות שיפוטית על אנשיהם. והליך הדו-קרב המשפטי היה סידור מעשי, שיכל היה להבטיח כי אביר המחפש צדק יתקבל בברכה על ידי בית משפט הצבאי.
כך היה במקרה שנערך בפני אדוארד השלישי, מלך אנגליה בשנת 1350. שהואשם בבגידה, אדוארד התיר לשני האבירים לערוך דו-קרב בווסטמינסטר, אף על פי שהכתר האנגלי לא היה מעורב. לעיתים קרובות, הזכות לערוך דו-קרבות משפטיים נחשבה לפריבילגיה שנשמרה בקנאות גם כאשר מומשה לעיתים נדירות. עם זאת, במהלך ימי הביניים המאוחרים החל המנהג להיות מזוהה עם ערכאות גבוהות יותר, ובמיוחד עם בתי הדין של ריבונים. האליטה הצבאית שפרסה את חסותה על מוסדות אלו הייתה קבוצת בעלי הדין האחרונה שוויתרה על הפרקטיקה הזו.

השתתפות האלופים בדו-קרב משפטי

בדו-קרב המשפטי, ובמיוחד בסכסוכי מקרקעין, הותר לבעלי הדין להיות מיוצגים על ידי אלוף (Champion או Pugil) שנלחם במקומם. פרקטיקה זו הייתה נפוצה באנגליה ובצפון צרפת, ולעיתים הייתה הכרחית כאשר אחד מבעלי הדין היה פסול ללחימה כמו נשים, קשישים או מוסדות כנסייתיים. בתחילת ההיסטוריה של דו-קרב משפטי האלוף לא היה שכיר חרב אלא במעמד של עד מהותי למקרה. באנגליה, נדרש האלוף להישבע כי ראה במו עיניו את התובע או את אבותיו מחזיקים בקרקע, או ששמע על כך מאביו שהורה לו להגן על זכות זו. נוכחותו של האלוף נועדה להוכיח כי יש לפחות אדם נוסף אחד המוכן לסכן את גופו עבור אמיתות התביעה. עם הזמן, הפך צורך זה ב"עדות ראייה" לפורמלי בלבד, ובשנת 1275 ביטל אדוארד הראשון את חובת השבועה על הראייה, לאחר שהתברר כי היא מובילה לשבועת שקר מצד לוחמים מקצועיים. מעמדו המוסרי של האלוף היה שנוי במחלוקת. בעוד שבאימפריה הרומית הקדושה נחשב המקצוע ללא מכובד ומקביל במעמדו ל-זנות בצרפת ובאנגליה היחס היה מתון יותר. עם זאת, משפטנים שפעלו בימי הביניים הציעו עונשים כבדים לאלופים מפסידים, כולל קטיעת יד, כדי למנוע קבלת שוחד מהצד היריב. הוגי דעות דתיים מתחו ביקורת על המקצוע בטענה שהוא מבוסס על "שנאת אחים", והמשפטן פייר דה פונטיין השווה את האלופים לגלדיאטורים הרומים, תוך הטלת מגבלות משפטיות על אלופים שהובסו בקרב. לקראת סוף המאה ה-13, עם המעבר לשיטות משפט מבוססות חקירה וחבר מושבעים, דעך מוסד האלופים המקצועיים יחד עם היעלמותו של הדו-קרב המשפטי האזרחי.

היסטוריונים מבחינים בין שני סוגי אלופים:
 אלופים שהיו חלק מהמערך המשפחתי או הפיאודלי של בעל הדין: בני משפחה, וסאלים או משרתים נאמנים. במאה ה-11 וה-12, מנזרים ואצילים בצרפת ובאנגליה השתמשו בנאמנים כאלופים, מה שהבטיח זיקה אישית לנכס הנדון.
 אלופים מקצועיים (Pugiles conducticii) שנשכרו תמורת תשלום. החל מאמצע המאה ה-12 עלה החשש מפני "שכירי חרב של משפט", ואזורים כמו העיר רואן (1150) אף קבעו תקנות המאפשרות לפסול אלוף אם עשרה עדים העידו כי הוא לוחם בשכר. חוזים מהמאה ה-13 חושפים מערכת תשלומים מורכבת: סכום קבוע על עצם ההתייצבות, בונוס על גילוח הראש לקראת הקרב (סימן זיהוי לאלופים), וסכום נוסף אם האלוף הצליח להנחית מכה או לנצח. מוסדות מסוימים אף החזיקו אלופים בשכר קבוע - תמורת תשלום שנתי קבוע או הענקת קרקע, התחייב הלוחם לייצג את האדון בכל סכסוך עתידי.

בניגוד לדו-קרב בין אבירים, שנערך לרוב על גבי סוסים ובשריון מלא, הדו-קרב המשפטי בין אלופים (במיוחד בתיקים אזרחיים ובסכסוכי מקרקעין) התאפיין בציוד ייחודי ומסורתי שהיה קבוע בחוק ובמנהג. המטרה של חימוש זה הייתה להבטיח שוויון יחסי בין הלוחמים ולהדגיש את האופי המשפטי-טקסי של האירוע, להבדילו מלוחמה צבאית רגילה. הציוד הסטנדרטי של האלוף כלל שני פריטים מרכזיים: מגן מרובע שהיה עשוי עץ ומכוסה עור, ולעיתים קרובות היה בעל צורה מלבנית גדולה או מרובעת. הוא נועד להעניק הגנה מקסימלית לגוף הלוחם, אך עיצובו הגביל את יכולת התמרון ההתקפית. הנשק המקובל בדו-קרב של אלופים ופשוטי עם היה אלה עשויה מעץ. הבחירה באלה ולא בחרב נועדה לסמל את המעמד המשפטי של הלוחמים ואת העובדה שהקרב אינו "משפט דם" אבירי אלא הליך אזרחי. עם זאת, עוצמת המכות הייתה קטלנית, והקרבות הסתיימו לא פעם בפציעות קשות או במוות. מלבד הנשק, לבוש האלוף היה טקסי וסמלי.. הם לבשו בגדי עור או בד הדוקים שנועדו למנוע הסתרת קמיעות או חפצי כשפים בשיערם ללא שריון מתכת ורגליהם היו לעיתים קרובות יחפות או בנעליים פשוטות. באנגליה, החוק דרש שהאלופים יילחמו ללא כפפות, בעוד שבצרפת היו מקרים בהם הותר שימוש בציוד הגנה בסיסי נוסף. ההקפדה על אחידות הציוד שיקפה את התפיסה שהאל הוא זה שמכריע את הקרב, ולכן על התנאים הפיזיים להיות דומים ככל האפשר.

אופי הלחימה, תוצאותיה וסיומו של הדו-קרב

דו-קרב משפטי הסתיים באחת משלוש דרכים: מות אחד הלוחמים, כניעה, או התערבות השופט. מוות היה תוצאה נדירה יחסית, במיוחד בקרב אלופים מקצועיים. הדרך הנפוצה ביותר הייתה כניעה, שבוצעה על ידי קריאת מילת קוד משפילה: "Craven" באנגליה או "Recreant" בשאר מדינות אירופה. מילים אלו סימלו לא רק תבוסה פיזית אלא קלון מוסרי ומשפטי עמוק, שבו המפסיד הודה כי הוא אשם ומשולל כבוד. החל מהמאה ה-14, גברה נטייתם של מלכים ושופטים להתערב בקרב ולעצור אותו בצעקה ("Hola ho!"), במיוחד בקרבות בגידה בין אצילים. התערבות זו אפשרה למלוכה להפגין ריבונות, לכפות הסדרי שלום ולשמור על חיי האצילים, תוך שהיא הופכת את הדו-קרב למיצג פוליטי של אומץ לב שבו עצם ההתייצבות לקרב הספיקה כדי לשקם את המוניטין של הצדדים.

מהלך הדו-קרב המשפטי לא היה אחיד והשתנה בהתאם לחומרת העבירה ולזהות הלוחמים החל מטקסים סמליים וקצרים ועד למאבקים לחיים ולמוות. במקרים שבהם הושגה פשרה רגע לפני תחילת הקרב, נהוג היה לערוך את הדו-קרב כחילופי מהלומות טקסיות על המגן שנועדו להפגין את צייתנות הצדדים לסמכות בית המשפט ולאפשר לו לגבות את דמי ההסדר המשפטי. לעומת זאת, סכסוכי מקרקעין בין אלופים נטו להיות ממושכים וזהירים, לעיתים לאורך יום שלם, מתוך תקווה שהצדדים יגיעו לפשרה תוך כדי לחימה. החוק קבע כללים למקרה שהקרב לא הוכרע עד רדת החשיכה: בנורמנדי ובאנגליה נחשב הנתבע למנצח אם החזיק מעמד עד הופעת הכוכבים, בעוד שבאמיין נכלאו הלוחמים ללא מזון ומשקה עד חידוש הקרב בבוקר.

הדו-קרב המשפטי היה במהותו אמנות לחימה משולבת ואלימה מאוד, רחוקה מהדימוי האצילי של הספרות. לוחמים השתמשו בטכניקות של היאבקות, פריקת מפרקים, נגיחות ואף נשיכות ועקירת עיניים באנגליה של המאה ה-13, הדו-קרב האחרון שתועד הסתיים כאשר אחד הלוחמים נשך את אפו של יריבו ונעץ אגודל בעינו. בקרבות אבירים מהמאה ה-14 ואילך, השריון הכבד הפך את השימוש בחרב ללא יעיל, והקרבות הסתיימו לרוב בהיאבקות פראי אכזרית ובשימוש בפגיונות. במקרה מפורסם מ-1380, אחד הלוחמים התמוטט ומת יום לאחר הקרב כתוצאה מתשישות, חום ומשקל השריון, אף על פי שהקרב הופסק על ידי המלך לפני שהונחתה מכה קטלנית.

יהודים ודו-קרב משפטי

האזכורים להשתתפות יהודית בדו-קרב משפטי נדירים מאוד, אך הם מציגים דפוס מסוים. מעט התיעודים של קרבות ממשיים מצביעים על כך שיהודים נלחמו רק מול יהודים אחרים או מול מומרים חדשים. עם זאת, היו נוצרים שטענו כי יש להם זכות לאתגר יהודי לדו-קרב, עד שפעולה זו נאסרה במפורש. בשנת 1194 פרסם הנרי השלישי, מלך אנגליה סדרת צווים מלכותיים שחייבו את רישום כל החוזים הקשורים ליהודים כולל חובות, משכנתאות ודמי שכירות – במרכזי רישום שנקראו archae chyrographorum, שהוקמו בערים מרכזיות. רישומים אלו, שנועדו לעדכן את המלך על הכנסות פוטנציאליות ממקורות יהודיים, ככל הנראה שימשו גם להגנה על הקהילה היהודית מפני דו-קרבים משפטיים, שכן הם הבטיחו שכל תיק רכוש הקשור ליהודים יישפט על בסיס ראיות מתועדות. כתוצאה מגורמים אלו, ידועים לי רק שני מקרים מתועדים של דו-קרב משפטי שבו היו מעורבים יהודים באנגליה של ימי הביניים. בשנת 1205, יצחק בלונד, יהודי מיורק, שילם סכום ניכר של מאתיים מרקים ושני מרקים של זהב כדי שדו-קרב משפטי שהובטח נגדו בנוטינגהאם יוכל להמשיך, המקורות ההיסטוריים לא מוסרים פרטים נוספים.

אירועים של דו-קרב שיפוטי בו היו מעורבים יהודים בצרפת הם בעלי היסטוריה ארוכה ומורכבת יותר. כבר בשלבים מוקדמים, יהודים לא נדרשו, ככלל, להשתתף במבחנים של משפט האל. צו מלכותי של לואי החסיד משנת 825 קבע כי אין להחיל עליהם את מבחני האש, מים רותחים או הצלפות. למעשה, לא היה הגיון בכך שבית משפט יבקש משפט אלוהי עבור אדם שהתנהגותו הדתית, מנקודת מבט נוצרית, אינה זוכה לאישור אלוהי מלכתחילה. בימי הביניים המאוחרים, יהודים בצרפת הופיעו בפני בתי המשפט החילוניים בדומה לנוצרים, פרט לכך שהותר להם להישבע שבועה מיוחדת, על ספר תורה, במקום שבועה נוצרית רגילה על שריד של קדוש או עותק של הברית החדשה. מעמדם המשפטי של היהודים היה דומה לזה של צמיתים, אך מלכים וברונים שמרו בקנאות על החסות שלהם על הקהילות היהודיות, כדי לנצל אותן ואת שירותי ההלוואות שניתנו על ידי חברי הקהילה. פיקוח זה עשוי להסביר את נדירותם היחסית של דו-קרבים משפטיים שבהם היו מעורבים יהודים בצרפת. התיעוד הקדום ביותר של יהודים בדו-קרב משפטי נשמר בכתב יד עברי. זהו גם אחד המקרים המתועדים הבודדים של קרב משפטי מהמאה העשירית. בסביבות שנת 994, התעורר סכסוך דתי בין מומר חדש לנצרות לבין חבריו לשעבר לקהילה היהודית בעיר לימוז' המומר אתגר את הקהילה היהודית למנות לוחם שיילחם בו בבית המשפט של האדון המקומי, כדי להוכיח את עליונות הנצרות על היהדות. מנהיגי הקהילה היהודית היססו לעשות זאת, אך האציל - השליט הפיאודלי של לימוז' אילץ אותם להפקיד ערבות כדי להבטיח שהלוחם שלהם יתייצב ביום המיועד. כתב היד אינו שלם ותוצאת האירוע אינה ידועה. בשנת 1317, פיליפ היפה פרסם צו הנוגע למספר היהודים המועט שהורשו לשוב לתחום המלכות לאחר גל גירושים בשנת 1306. הצו הכריז: "אנחנו מצווים ומעניקים לכל היהודים שלנו ולמי שמסתכסך איתם, כי לא יוכל איש בין אם נוצרי ובין אם אחר להתמודד איתם בדו-קרב משפטי בשום נסיבות, פרט למקרה של רצח מובהק."

במשפט העברי
במשפט העברי קיים מושג המקביל למשפט בדו-קרב והוא "כָּל דַּאֲלִים גָּבַר במשפט". לפי המשפט העברי, כאשר באים לפני בית דין שני מתדיינים במטרה לברר בעלות על חפץ, ולאף אחד מהם אין ראיה המעידה על בעלות על הנכס אז בית המשפט נמנע מהכרעה ומי שיש לו את הכוח או החזקה לתפוס את הנכס שבמחלוקת זוכה. הדוגמה המובאת במשפט העברי דנה בסירה השטה בנהר ושני אנשים טוענים "שלי היא" מבלי שתהייה בידם ראיה כלשהי לתביעתם. בשלב זה בית המשפט לא פוסק לכאן או לכאן, ואם אחד הצדדים תופס חזקה בסירה ישירות או באמצעות שליח על הצד השני מוטלת חובת ההוכחה. דבר הנובע מן הכלל המוציא מחברו עליו הראיה כלל ראייתי בדיני ממונות במשפט העברי. אשר נועדו להתמודד עם מצב של ספק ממוני. הכלל קובע שבמקרה של תביעת ממון, מוטל על התובע להוכיח את בעלותו על הממון, ואם לא - יישאר הממון בידי המחזיק בו, אף ללא הוכחה מצידו.

ההבדלים בין ההליכים דוק קרב משפטי והמשפט העברי באים לידי ביטוי בכך שבמשפט העברי המשתמש בכוח, ניצחונו הוא זמני בלבד, והמנוצח יכול לגבור עליו אם יביא ראיות התומכות בתביעתו. הבדל מהותי נוסף בין ההליך של בירור ראיות המשפט העברי למשפט הגרמני הוא שבמשפט העברי אין כל קשר בין תוצאות המשפט להשגחה אלוהית או לשאלות של מוסר אלא לצד המעשי: כיוון שהמתדיינים לא הביאו ראיה שהחפץ שלהם ולא מחזיקים בו, אין זה תפקיד הדיינים לפסוק את הדין. על פי דעה זו זה שהחזק יגבר זו רק הנחה, כלומר: כיוון שאנחנו משאירים את המחלוקת ללא פתרון משפטי, מן הסתם החזק יגבר.
ייצוג תרבותי
ממוזער|כתב יד מהמאה ה-14 המתאר את הדו-קרב "האחרון"
הייצוג של הדו-קרב המשפטי ברומן אייבנהו שנכתב בשנת 1819 על ידי סר וולטר סקוט נחשב לאחת מנקודות המפנה המכריעות בעיצוב הדימוי הרומנטי של ימי הביניים והוא משמש כשיא הדרמטי והמוסרי של היצירה. סקוט, שהיה משפטן בהשכלתו, כתב את הרומן בתקופה שבה המושג "משפט באמצעות דו-קרב" עורר סערה ציבורית בבריטניה בעקבות פרשת אשפורד נגד ת'ורנטון, ובחר להשתמש בהליך זה כדי לבחון את המתח שבין חוק יבש לצדק מוסרי. בלב העלילה עומד משפטה של רבקה היהודייה, המואשמת בכישוף על ידי מסדר הטמפלרים. כאישה וכמי שאינה שייכת למעמד של האבירים רבקה נאלצת לממש את זכותה להגנה באמצעות "אלוף" שיילחם עבורה. הופעתו של וילפרד מאייבנהו כנציגה, למרות היותו פצוע וחלש פיזית, מדגישה את התפיסה הדתית של התוקף של משפט האל לפיה הניצחון אינו נקבע על ידי כוח גופני אלא על ידי התערבות אלוהית לטובת החף מפשע. בקרב המכריע מול האביר בריאן די בוא גילברט. סקוט בוחר בפתרון אירוני ומורכב: אייבנהו כמעט ואינו פוגע ביריבו, אך בוא-גילבר קורס ומת כתוצאה מ"סערת רגשותיו" ומצפונו המיוסר. כך מוצג הדו-קרב כאירוע שבו האמת הפנימית והצדק המוסרי מכניעים את הכוח הגס. תיאור זה לא רק קיבע את הדימוי האבירי של המנהג בספרות ובתרבות הפופולרית, אלא גם הציב מראה מול מערכת המשפט של המאה ה-19, כשהוא מציג את הדו-קרב ככלי הגנה הירואי על החלש מפני עריצות ממסדית.

ההשוואה בין הדו-קרב המשפטי ב"אייבנהו" לבין זה המוצג בסרט הדו-קרב האחרון שיצא בשנת 2021 חושפת שני קטבים של ייצוג תרבותי: האחד רומנטי-אידאולוגי והשני ריאליסטי-ביקורתי. ב"אייבנהו", וולטר סקוט מעצב את הדו-קרב כאירוע מטאפיזי. לעומת זאת, בסרטו של רידלי סקוט המבוסס על הרומן הדו-קרב האחרון: סיפור משפט אמיתי של לחימה בצרפת של ימי הביניים (The Last Duel: A True Story of Trial by Combat in Medieval France), שנכתב על ידי אריק ג'ייגר בשנת 2004 ועסק בדו-קרב האחרון שהוכר רשמית בצרפת. מפרק את המיתוס האבירי ומציג את הדו-קרב כאירוע אלים, מדמם ומכני. בעוד שאייבנהו מייצג את הדו-קרב ככלי מזכך שמגן על רבקה החפה מפשע, "הדו-קרב האחרון" מדגיש את האבסורד והאכזריות שבשיטה: גורלה של מרגריט דה קארוז' תלוי אך ורק ביכולתו הפיזית של בעלה להרוג את יריבו, כאשר הניצחון אינו מוצג כהוכחה לצדק אלוהי, אלא כתוצאה של כוח גס, מזל ושנאה יוקדת. בעוד שוולטר סקוט משתמש בדו-קרב כדי לחגוג ערכי אבירות ומוסר דתי, רידלי סקוט משתמש באותה פרקטיקה כדי לבקר את הפטריארכיה והמשפט המדינתי של ימי הביניים, תוך שהוא מראה כיצד הפרוצדורה המשפטית הקרה והטקסית מחפה על אלימות חסרת פשר.

אף שדו-קרב משפטי כבר נחשב להליך מיושן במאה ה-19, הוא מופיע מדי פעם בתרבות הפופולרית המודרנית. לדוגמה בסדרת הספרים של ג'ורג' ר. ר. מרטין, שיר של אש ושל קרח, ובסדרת הטלוויזיה המבוססת על ספרים אלו  משחקי הכס. ביקום של "משחקי הכס", נאשמים בפשעים פונים לעיתים לדרישה לדו-קרב משפטי כדי להימנע מהרשעה על ידי חבר מושבעים. בבואן לעשות זאת, הדמויות בוחרות לעיתים קרובות "אלופים" שיילחמו מטעמן. רגע הדו-קרב המשפטי המובהק ביותר בסדרת הטלוויזיה התרחש בפרק ששודר ביוני 2014, ובו הוצג קרב בין אוברין מארטל לגרגור קלגיין, המכונה "ההר". מארטל נלחם כנציגו של טיריון לאניסטר, לאחר שטיריון דרש דו-קרב משפטי כשהואשם ברצח אחיינו, המלך ג'ופרי " סצנת הדו-קרב המשפטי זכתה לתשומת לב רחבה בשל הדרמה, הקצב והסוף האכזרי שלה. הדו-קרב המשפטי בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס", וסצנה ספציפית זו, נראים כמי שעוררו את תשומת הלב הרחבה ביותר למושג הדו-קרב המשפטי מזה 15 שנים לפחות. לאור העניין הנרחב בדו-קרב משפטי בעקבות הפרק, נראה כי דרישות מאוחרות יותר לדו-קרב משפטי הונעו בהשראת הסדרה.

קישורים חיצוניים

לקריאה נוספת
 Neilson, George. Trial by Combat. Glasgow: William Hodge & Co., 1890. xiv, 348 pp. Reprinted 2009 by The Lawbook Exchange, Ltd.
 Esther Cohen The Crossroads of Justice: Law and Culture in Late Medieval France (Brill's Studies in Intellectual History, 36) Brill 1992 \
 Eric Jager The Last Duel: A True Story of Crime, Scandal, and Trial by Combat in Medieval France Broadway 2004 

הערות שוליים

קטגוריה:שיטות משפט
קטגוריה:דו-קרב
קטגוריה:לחימה