פיזנלו

שמאל|ממוזער|250px|גאורגיוס הקדוש והנסיכה (פרט עם סוס)
שמאל|ממוזער|250px|המדליה של יוחנן השמיני פלאיולוגוס
שמאל|ממוזער|250px|מדליית צ'צ'יליה גונזגה: תמימות וחד-קרן בנוף לאור ירח (1447)
פִּיזַנֶלוֹ (באיטלקית: Pisanello; ), נולד בשם אנטוניו די פוצ'ו פיזאנו או אנטוניו די פוצ'ו דה צ'רטו, וכונה בטעות גם ויטורה פיזאנו על ידי ג'ורג'ו וזארי, היה אחד הציירים הבולטים של ראשית הרנסאנס האיטלקי וה. הוא זכה לשבחים מצד משוררים כגון  ומהומניסטים בני תקופתו, שהשוו אותו לשמות מהוללים כמו צ'ימבואה, פידיאס ופרקסיטלס.

פיזנלו ידוע בזכות ציורי הפרסקו המרהיבים שלו על קירות, בדיוקנאות, בציורי כן, ובמספר רישומים כגון אלה שב שבלובר. הוא יוצר המדליות החשוב ביותר לדיוקנאות הנצחה במחצית הראשונה של המאה ה-15, וניתן לזקוף לזכותו את המצאת הסוגה החשובה הזו.

הוא הועסק על ידי הדוג'ה של ונציה, האפיפיור בוותיקן ובחצרות של ורונה, פרארה, מנטובה, מילאנו, רימיני, ועל ידי מלך נאפולי. הוא זכה להערכה רבה בקרב המשפחות גונזגה ואסטה.

מספר מיצירותיו של פיזנלו יוחסו בטעות לאמנים אחרים כגון פיירו דלה פרנצ'סקה, אלברכט דירר ולאונרדו דה וינצ'י, אם למנות רק כמה מהם. בעוד שרוב ציוריו אבדו, מספר מרישומיו והמדליות שהכין שרדו.

ראשית חייו
חייו של פיזנלו לוטים בערפל במידת מה. הוא נולד בין 1380 ל-1395 ומת בין 1450 ל-1455 (כנראה בין 14 ביולי ל-8 באוקטובר 1455). הוא היה יליד פיזה אך בילה את שנותיו הראשונות בסן ויג'יליו סול לאגו (San Vigilio sul Lago) בטריטוריה של ורונה. את הכשרתו הראשונית קיבל ככל הנראה מצייר בן ורונה (אולי  או ) שכן סגנונו המוקדם הוא במסורת הציור של ורונה.

הכשרה
בין השנים 1415 ל-1420, שימש פיזנלו כעוזרו של הצייר ומאייר כתבי היד הנודע , ממנו רכש את סגנונו המעודן, העדין והמפורט. פיזנלו גם רכש ממנו טעם לחומרים יקרים ולבדים יפים שניתן למצוא בציוריו המאוחרים יותר. הפרסקאות בארמון הדוג'ה בוונציה, שעליהם עבדו יחד, אבדו, וכך גם הפרסקאות בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו והארמונות של מנטובה ופאביה.

בשנת 1422, דווח כי פיזנלו שהה במנטובה בשירותו של  הצעיר, בנו של מרקיז מנטובה, . הוא המשיך לעבוד עבור משפחת גונזגה עד שנות ה-40 של המאה ה-15.

ג'ורג'ו וזארי, אמן וביוגרף של הרנסאנס האיטלקי, מציין שפיזנלו עבד גם בסדנה של אנדראה דל קסטאניו, יוצרה של אנדרטת הרכיבה המצוירת של ניקולו דה טולנטינו (1456) בקתדרלה שבפירנצה. הוא ודאי הכיר גם את פאולו אוצ'לו, צייר הציור  מרובה הסוסים. אהבתו של פיזנלו לציור סוסים מקורה ככל הנראה בקשר זה; אך מכיוון שרב הנסתר על הגלוי בחייו, ייחוס זה של וזארי אינו אמין ועשוי להיות אגדה בלבד.

יצירתו של פיזנלו , הנמצאת כיום ב בוורונה, חתומה על ידי "אנטוניוס פיזאנוס" (Antonius Pisanus). היא מתוארכת באופן משוער לשנת 1420. הסגנון הוא שילוב של סגנונותיהם של ג'נטילה דה פבריאנו ו. הדבר עשוי להעיד שפיזנלו היה גם תלמידו של האחרון בוורונה.

פיזנלו שהה שוב בוורונה בשנת 1424. עם זאת, לפי כמה חוקרים, הוא צייר באותה שנה פרסקאות בנושאי ציד, דיג ותחרויות הפלת רומח בפאביה. אלה הוזמנו על ידי דוכס מילאנו, פיליפו מריה ויסקונטי. לא נותר זכר מפרסקאות אלה.

בשובו למנטובה אל משפחת גונזגה בין 1424 ל-1426, פיזנלו צייר את אחת מיצירותיו החשובות ששרדו: הפרסקו "הבשורה" ב שבוורונה. הפרסקו שימש לעיטור מצבת הקבר של ניקולו די ברנצוני, מעשה ידי הפסל הפלורנטיני נני די ברטולו.

כאשר ג'נטילה דה פבריאנו מת ברומא בין אוגוסט לאוקטובר 1427, עבודתו בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו נותרה בלתי גמורה. פיזנלו השלים את הפרסקאות של מורהו לשעבר בין 1431 ל-1432. כל הפרסקאות הללו נהרסו כאשר הבזיליקה נבנתה מחדש במאה ה-17 על ידי פרנצ'סקו בורומיני. בקופפרשטיך-קבינט שבברלין ישנה סקיצה חיוורת של פרסקו זה, שצוירה על ידי בורומיני. בזמן שהותו ברומא, הוא הושפע יותר ויותר מהסגנון הקלאסי של אמנות הרנסאנס.

סגנון
רישומיו של פיזנלו מוערכים בדרך כלל כיצירות המופת של ה, ומהווים עדות ללבוש האלגנטי של התקופה, כולל כובעים מרהיבים. בניגוד לבני דורו, רישומיו אינם טיוטות לציורים עתידיים אלא יצירות אמנות אוטונומיות. הוא איגד מספר ספרי רישומים, מחקרים מפורטים ומדויקים של בעלי חיים וצמחים שאוירו בנטורליזם פואטי, ותלבושות אלגנטיות.

אצולה

פיזנלו נסע למספר ערים איטלקיות והוצג בפני מספר חצרות אצילים. הוא שהה זמן מה בפירנצה. בתקופה זו צייר שני דיוקנאות חשובים: "הקיסר זיגיסמונד", הנמצא כיום במוזיאון לתולדות האמנות שבווינה (אך הייחוס עדיין שנוי במחלוקת) ו"דיוקן גבר" (הנמצא כיום ב שבג'נובה).

פיזנלו חזר לוורונה בין השנים 1433 ל-1438. יצירת המופת שלו בפרסקו מתקופה זו היא "גאורגיוס הקדוש ונסיכת טרביזונד" (בסביבות 1433–1438) בקפלת פלגריני,  שבוורונה. היה צורך לשחזר אותו לאחר שדליפת מים פגעה בפרסקו בסוף המאה ה-19. הוא התכונן לציור זה באמצעות מספר רישומים, שחלקם מוצגים במוזיאון הלובר שבפריז.

דיוקנאות ויצירת מדליות
החל משנת 1435, החל פיזנלו לגלות עניין גובר בציור דיוקנאות וביצירת מדליות. הוא הוצג בפני , מרקיז פרארה. יצירתו המפורסמת  מתוארכת לתקופה זו.

פיזנלו היה אחד מיוצרי המדליות הגדולים בכל הזמנים, ואולי הגדול מכולם, כפי שמעידים היסטוריונים של האמנות כדוגמת . הוא היה הראשון שהמציא מחדש את הסוגה כפי שאנו מבינים אותה כיום: דיוקן בחזית ועלילה סמלית בצד האחורי.

המדליות של אדוני חצרות האצולה האיטלקיות (גונזגה, אסטה, , כתר אראגון, ועוד) זכו להצלחה יוצאת דופן, הודות לשילוב המאוזן להפליא של אידיאליזציה וריאליזם. האנשים החזקים של תקופתו תוארו בפרופיל בחזית, כמו במטבעות רומיים, בעוד שבצד האחורי הופיעו סצנות אלגוריות או דמויות סמליות מעוררות השראה. כל אלה לוו לעיתים קרובות במוטואים, סמלים ומאפיינים שונים, על פי תוכנית הנצחה מעודנת, תמציתית ולעולם לא מליצית, מה שהופך כל דגם ליצירת מופת אמיתית.

יצירתו של פיזנלו , הנמצאת כיום בגלריה הלאומית בלונדון, אשר יוחסה במשך זמן רב לאלברכט דירר בשל שלמותו של לוח עדין זה, מציגה את רוב בעלי החיים בפרופיל או בתנוחות מוגדרות בעדינות הדומה למיניאטורה. הסיפור בציור קטן זה (טמפרה ביצים על עץ) הוא כנראה רק תירוץ להצגת חיות "אצילות" (סוסים, כלבי ציד, אייל, דוב...) ואת היצור האציל מכולם: איש חצר האצולה הצייד.

בשנת 1439 ניהלה  משא ומתן עם הקיסר הביזנטי יוחנן השמיני פלאיולוגוס. בהזדמנות זו, טבע פיזנלו , מדליית הדיוקן המוקדמת ביותר מהתקופה הפוסט-קלאסית. הוא גם הכין כמה רישומים עם דיוקנאות של הקיסר ופמלייתו (נמצאים במוזיאון הלובר ובשיקגו), מה שמצביע על כך שקיבל הזמנה לציור או פרסקו עבור מעון משפחת אסטה.

פיזנלו הפך בכך לממציא תחומי מדליות הדיוקן ואמנות המדליות הקשורה אליהן. במהלך ימי חייו היה פיזנלו מוכר בעיקר בזכות המדליות שלו. הוא הועתק פעמים רבות בדורות מאוחרים יותר. אמנות יצירת המדליות דעכה כאשר סטתה מהאמנות של פיזנלו. לפניו, המדליות המעטות שנוצרו נטבעו בדומה לטביעת מטבעות. פיזנלו, לעומת זאת, יצק את המדליות שלו בדומה לתבליט שטוח מארד, מה שמציג בבירור את עבודתו של צייר ופסל. הוא אף חתם על המדליות שלו במילים Opus Pisani pictoris (מעשה ידי הצייר פיזאנו). לדידו, הדיוקנאות במדליות שלו שווים לדיוקנאות בציוריו. הוא אף מוסיף אלגוריות בצד האחורי של המדליות שלו, כמו החד-קרן במדליה של צ'צ'יליה גונזגה, המדגיש את אופייה האציל של הנסיכה.

תסיסה פוליטית
בשנת 1438 פרצה מלחמה בין שליט מילאנו, פיליפו מריה ויסקונטי, לבין הרפובליקה של ונציה. פיזנלו שהה במנטובה עם ג'אנפרנצ'סקו גונזגה. הם החליטו לקחת חלק בכיבוש ורונה. כתוצאה מכך, ממשלת ונציה הכריזה עליו כמורד ואיימה עליו בעונש חמור. רק התערבות של חבר רב-השפעה הצליחה להציל אותו.

לאחר שהות במילאנו בין 1440 ל-1441, חזר פיזנלו לפרארה בשנת 1441. שם הוא צייר את הדיוקן עטור השבחים של ליונלו ד'אסטה, המוצג כיום באקדמיית קררה שבברגמו. יצירתו "מדונה וישו הילד עם שני קדושים" (הגלריה הלאומית (לונדון)) מתוארכת כנראה לאותה תקופה.

מחזור הפרסקאות המרשים "סצנות של מלחמה ואבירות" ב שבמנטובה מתוארך ככל הנראה לשנת 1447.

שנותיו האחרונות
מדצמבר 1448 ועד סוף חייו התגורר בנאפולי, שם נהנה ממוניטין רב בחצר אראגון. המשורר פורצ'ליו אף כתב אודה לכבודו. ייתכן שחי עוד חמש או שש שנים, אך אין עליו אזכור נוסף ברשומות.

מורשת
דוגמאות ליצירותיו של פיזנלו כצייר עדיין קיימות ברומא, ונציה, ורונה, פיסטויה ושתיים בגלריה הלאומית בלונדון ("החזון של סנט אוסטאס" ו"הבתולה והילד עם סנט ג'ורג' ואנטוניוס הגדול"). מספר מרישומיו ניתן למצוא כיום ב במילאנו, איטליה, ובלובר שבפריז.

פיזנלו השפיע על מספר מבני דורו, אך הוא לא יצר אסכולה משלו. גאונותו זרחה לזמן קצר ולאחר מותו נשכח במהרה עם עליית התרבות ההומניסטית והקלאסית של הרנסאנס. הוא נחשב כיום לאמן האחרון והמפואר ביותר של הסגנון החצרוני של האמנות הגותית במאה ה-15, המכונה הסגנון ה. מאידך, ניתן לראות בו גם את אחד המנהיגים הראשונים של תנועת הרנסאנס.

גלריה

לקריאה נוספת
 Benezit E. Dictionnaire des Peintres, Sculpteurs, Dessinateurs et Graveurs Librairie Gründ, Paris, 1976;  (in French)
 Brenzoni Raffaello - Pisanello, Pittore - exhibition catalog Florence, 1953 (in Italian)
 Callan G. "A Renaissance Depicture of Nature: Pisanello at the National Gallery", The Art Book, Volume 9, Number 3, June 2002, pp. 7–9(3); Blackwell Publishing
 Degenhart, Bernhard. 1973. "Pisanello in Mantua." Pantheon 31:364-411
 Gill, Joseph. Personalities of the Council of Florence and Other Essays. Oxford University Press (Oxford, 1964).
 Hill, George Francis 1930. A Corpus of Italian Medals of the Renaissance before Cellini. 2 vols. London.

 Luke Syson and Dillian Gordon, with contributions by Susanna Avery-Quash. Pisanello: Painter to the Renaissance Court. London: National Gallery Company, 2001. xi + 264 pp. 286 illus., many in colour. 
 Turner, J. Grove Dictionary of Art Oxford University Press, USA; new edition (January 2, 1996); 
 Woods-Marsden, Joanna. 1988. The Gonzaga of Mantua and Pisanello's Arthurian Frescoes. New Haven.


קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:ציירים איטלקים במאה ה-15
קטגוריה:ילידי המאה ה-14
קטגוריה:נפטרים ב-1455