האמפרי מרשל (פוליטיקאי)

האמפרי מרשל (באנגלית: Humphrey Marshall; 1760 – 3 ביולי 1841) היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינות וירג'יניה וקנטקי. הוא כיהן בבתי המחוקקים של שתי המדינות וייצג את קנטקי בסנאט של ארצות הברית בשנים 1795–1801. מרשל היה בן למשפחה פוליטית בולטת שכללה את בני דודיו – נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל, השופט הפדרלי ג'יימס מרקהם מרשל, והמחנך המפורסם לואיס מרשל. כל בני המשפחה הבולטים היו חברים במפלגה הפדרליסטית. מרשל היה גם אביו של חבר הקונגרס  וסבו של חבר הקונגרס והגנרל בצבא הקונפדרציה המפרי מרשל.

במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת מרשל ברגימנט הארטילריה של מדינת וירג'יניה. לאחר המלחמה עבר למחוז קנטקי שבווירג'יניה, שם צבר עושר רב כחוואי וכמודד קרקעות. הוא היה נציג בשניים מתוך עשרת הכנסים שדנו בעצמאות קנטקי, והיה אחד משלושת הנציגים היחידים מהאזור שהצביעו בעד אשרור חוקת ארצות הברית בוועידת האשרור של וירג'יניה בשנת 1788. לאחר שקנטקי הפכה למדינה ב-1792, נבחר מרשל לבית המחוקקים שלה – אף שהיה פדרליסט ומתנגד חריף לדת, דבר שהפך אותו לבלתי פופולרי בקרב רבים מתושבי המדינה. הצלחות ממשל פדרליסטי בדיכוי מרד הוויסקי ובניצחון בקרב "העצים הנופלים" חיזקו את מעמדו, ובשנת 1794 נבחר מרשל על ידי האספה הכללית לסנאט של ארצות הברית. כסנאטור תמך בעקרונות הפדרליזם, גיבה את חוקי הזרים וההסתה והצביע בעד אשרור אמנת ג'יי – דבר שגרם לזעם ציבורי: תושבים רגמו אותו באבנים וניסו להשליכו לנהר קנטקי. ב-1801 הפסיד בבחירות החוזרות לג'ון ברקינרידג', אך נבחר שוב לבית המחוקקים של קנטקי בשנים 1807, 1808 ו-1823. במהלך מושב 1809 הסתכסך עם הנרי קליי, והשניים ניהלו דו-קרב שבו נפצעו קלות.

כבר ב-1786 האשים מרשל כמה פוליטיקאים בולטים בקנטקי במזימה לנתק את המדינה מן האיחוד ולכרות ברית עם ספרד. לאחר תום כהונתו בסנאט חידש את ההאשמות בעיתון The Western World, וכתוצאה מכך נפתחה חקירה נגד שופט בית הערעורים של קנטקי, בנג'מין סבסטיאן, שנמצא כי קיבל קצבה מספרד והתפטר מתפקידו. השופט הפדרלי הארי אינס היה יעד נוסף להאשמותיו של מרשל, והשניים הסתבכו במאבק משפטי שנמשך כמעט עשור. אינס שכר את ויליאם ליטל לכתוב ספר שבו הציג את גרסתו, ומרשל הגיב בפרסום ספרו "היסטוריה של קנטקי" (1812), שהיה פרשני מאוד אך הפך לספר ההיסטוריה הנפוץ ביותר על המדינה באותה תקופה. ב-1815 חתמו השניים על הסכם הדדִי שלא לפרסם זה על זה דבר שלילי; אינס עמד בהסכם, אך לאחר מותו פרסם מרשל ב-1824 מהדורה מעודכנת של ספרו – עוקצנית לא פחות מהמקור. בשנותיו האחרונות פרש מרשל מהחיים הציבוריים. הוא מת בבית בנו בלקסינגטון שבקנטקי, ב-3 ביולי 1841.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
מרשל נולד ב-1760 בעיירה אורלין שבווירג'יניה, לג'ון ומרי (קויזנברי) מרשל. שמו ניתן לו, ככל הנראה, על שם סבו מצד אמו, האמפרי קויזנברי. אביו היה בן למשפחה מכובדת אך דלת אמצעים. לפי המסורת, בילדותו לא זכה לחינוך פורמלי, ובת דודתו (ובהמשך אשתו) מרי לימדה אותו קרוא וכתוב. בהמשך נשלח על ידי אביו להתגורר אצל דודו תומאס מרשל ולקבל חינוך אצל מורים סקוטיים שלימדו גם את ילדיו של תומאס – ובהם ג'ון מרשל (נשיא בית המשפט העליון לעתיד), ג'יימס מרקהם מרשל (שופט פדרלי לעתיד) ולואיס מרשל (מחנך נודע). בתו של תומאס, ננסי מרשל, נישאה לג'וזף המילטון דייוויס, מי שיהיה לימים תובע פדרלי. לאחר לימודיו הפך מרשל למודד קרקעות.

ב־4 בינואר 1778 התגייס מרשל כצוער ברגימנט הארטילריה של וירג'יניה ושירת במלחמת העצמאות. הרגימנט היה בפיקוד דודו תומאס בדרגת קולונל. הוא קודם בהדרגה והשתחרר ב־1782, לאחר שקיבל מענק של 4,000 אקרים בגבול המערבי. ב־1782 עבר לקנטקי, התמנה לסגן מודד מחוז פייט, וב־1784 נישא לבת דודתו אנה מריה ("מרי") מרשל, בתו של תומאס. לשניים נולדו שני בנים – , שהיה חבר קונגרס, וג'ון ג'יי מרשל, אביו של גנרל צבא הקונפדרציה המפרי מרשל – ובת שנהרגה בילדותה מפגיעת ברק.

כעבור זמן קצר עבר למחוז וודפורד, מונה למודד המחוז על ידי מושל וירג'יניה, ובתפקידו צבר אדמות רבות עד שהיה אחד האנשים העשירים בקנטקי. לפי המסופר, התגאה בכך שיכול היה לרכוב מפרנקפורט לוורסיי מבלי לעזוב את אדמותיו.

מרשל היה מתנשא כלפי פשוטי העם ובוטה בכתיבתו, תכונות שלא הקנו לו אהדה. כמו משפחתו, היה פדרליסט, בשעה שרוב תושבי קנטקי השתייכו למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. נוסף על כך היה אתאיסט קנאי, פרסם חוברות בגנות הדת והוציאן על חשבונו. צאצאיו הביעו בושה מכתביו נגד הדת ושרפו את מסמכיו האישיים.

 תחילת הקריירה הפוליטית 
מרשל ניסה להיבחר לאספה הכללית של וירג'יניה אך נכשל, ובהמשך היה בין התומכים ביצירת מחוז בורבון – שם מונה לסגן מושל המחוז. הוא החל לעסוק בעריכת דין כבר בשנות ה-80 של המאה ה-18 וגילה פגם במדידות הקרקע של פרנקפורט שאִפשר לו לתבוע לעצמו אדמות מבוקשות. ב־1786 פרסם האשמות נגד ג'יימס וילקינסון, שלטענתו קשר עם ספרד בענייני הספנות בנהר המיסיסיפי וניסה לנתק את קנטקי מן האיחוד. מאז ועד מותו נלחם בכל מי שנחשד במעורבות ב"קונספירציה הספרדית".

מרשל היה ציר בוועידת דנוויל ב־1787 שדנה בהיפרדות קנטקי מווירג'יניה, ותמך בעמדה המתונה של המתנה לאישור חוקי מהאספה בווירג'יניה ומהקונגרס. ב־1788 נבחר כציר לוועידת האשרור של חוקת ארצות הברית, הצביע בעדה והצליח להשפיע על נציגים נוספים. לאחר הפרדת קנטקי מווירג'יניה (1792) נבחר לבית הנבחרים של המדינה. הוא קידם חוק לפישוט סיווג הקרקעות ולשינוי המיסוי, והתנגד לתוכנית התקפה על ניו אורלינס, שלדעתו הייתה מזימה של שליח צרפתי ושל המושל אייזק שלבי.

 הסנאט של ארצות הברית 
ב־1794, בעקבות התחזקות המפלגה הפדרליסטית לאחר דיכוי מרד הוויסקי וניצחון הצבא בקרב Fallen Timbers, נבחר מרשל לסנאט. יריביו האשימו אותו בשבועת שקר, אך הסנאט דחה את ההאשמות מחוסר ראיות. מרשל תמך בכל הצעדים הפדרליסטיים, ובהם חוקי הזרים וההמרדה ואמנת ג'יי – החלטה שעוררה זעם עצום בקנטקי. כשהגיע לפרנקפורט רגמו אותו תושבים באבנים וניסו להשליכו לנהר. הוא הציל עצמו כשאמר למתנגדיו: "לפי כללי הבפטיסטים, אין מטבילים אדם לפני שהוא מוסר את עדותו. אם אתם עומדים להטביל אותי, הרשו לי לספר תחילה על אמונתי" – תשובתו הצינית הצחיקה את ההמון והוא ניצל. בבחירות הבאות הפסיד את מושבו לג'ון ברקינרידג'.

 שנותיו המאוחרות יותר 
לאחר פרישתו מהסנאט שב לעיסוקיו אך המשיך לתקוף חשודים בקונספירציה הספרדית. מאמריו בעיתון Western World הובילו לחשיפת השופט סבסטיאן ופרישתו. בהמשך הסתבך בתביעות דיבה עם השופט הארי אינס והמו"ל ג'וזף סטריט. ב־1807 נבחר שוב לבית הנבחרים של קנטקי, שם יזם חוק לקיצור תקופת ההתיישנות בתביעות מקרקעין.

ב־1809 ניהל דו-קרב מפורסם עם הנרי קליי לאחר ויכוחים פוליטיים על קידום תעשייה מקומית – שניהם נפצעו קל. בהמשך הודח זמנית מבית הנבחרים בעקבות מאבקי כוח עם אינס, אך נבחר שוב בשנה שלאחר מכן. ניסה להיבחר שוב ב־1810 אך נכשל. ב־1823, לאחר מותו של חבר בית הנבחרים מרטין הארדין, נבחר מרשל למלא את מקומו ותמך בבית המשפט הישן במהלך הסכסוך המשפטי הגדול של אותה תקופה בקנטקי, שבו התעמתו תומכי עצמאות הרשות השופטת עם גורמים פוליטיים שניסו להחליפה בבית משפט חדש שתומך במדיניותם. לאחר כהונה אחת פרש מהפוליטיקה.

 בערוב ימיו 
לאחר מכן הקדיש את זמנו לכתיבה ולעיתונות. הוא ייסד את העיתון הפדרליסטי היחיד בקנטקי, The American Republic, שבו פרסם מאמרים ושירים. בהמשך שינה את שמו ל-The Harbinger ומכר אותו ב־1825. אשתו מתה שנה קודם לכן, ומרשל לקה בשיתוק חלקי. הוא עבר לגור עם בנו תומאס, פרופסור באוניברסיטת טרנסילבניה, ונפטר בביתו בלקסינגטון שבקנטקי ב־3 ביולי 1841.

מרשל היה בעל עבדים כל חייו, אך בצוואתו הורה לשחרר את כולם לאחר מותו. הוא נקבר באחוזתו "גלן ויליס" בליסטאון, ללא מצבה. ב־1888 החליטה אספת המדינה להקים מצבה ולקבורו מחדש בבית הקברות בפרנקפורט, אך משפחתו ביקשה להשאיר את גופתו במקומה.

 קישורים חיצוניים 


 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי וירג'יניה
קטגוריה:בוגרי מכללת ויליאם ומרי
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מקנטקי
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הפדרליסטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1760
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1841