מנו סימונס

מנו סימונס (בהולנדית: Menno Simons; 1496 – 31 בינואר 1561) היה כומר קתולי מאזור פריסלנד שבארצות השפלה (כיום במרחב הולנדי-גרמני), אשר נודה מהכנסייה הקתולית והפך למנהיג דתי אנאבפטיסטי בעל השפעה.Menno's life. Menno Simons.net. Retrieved on 15 April 2009. סימונס היה בן דורם של הרפורמטורים הפרוטסטנטים הגדולים, ומשמו נגזר שמם של המנוניטים (Mennonites) – אחת הקבוצות הבולטות בנצרות האנבפטיסטית.

אף על פי שסימונס לא ייסד את התנועה האנבפטיסטית, הוא היה המארגן והמגבש המרכזי שלה לאחר הכאוס והרדיפות שחוותה התנועה בעקבות מרד מינסטר. הוא איחד את הפלגים הפזורים והלא-אלימים של התנועה תחת הנהגה מתונה ופציפיסטית.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
מנו סימונס נולד ב-1496 בוויטמרסום, פריסלנד. מעט מאוד ידוע על משפחתו או על ילדותו למעט העבודה שגדל במשפחת איכרים ענייה.שם אביו היה סימון, שם אביו היה "סימון", והשם "סימונס" הוא פטרונים.Menno Simons (1496–1561). Global Anabaptist Mennonite Encyclopedia Online. Retrieved on 20 April 2009.

ב-1515 או ב-1516 הוסמך סימונס לכמורה בכנסייה הקתולית. במהלך הכשרתו הוא למד לטינית ומעט יוונית, ועל אבות הכנסייה הלטיניים. הוא לא קרא את התנ"ך והברית החדשה, לא לפני ולא במהלך הכשרתו לכמורה, מחשש שיושפע מהם לרעה. Menno Simons' uitgang uit het Pausdom.. Digital library for Dutch literature. Retrieved on 20 April 2009. בשנת 1524, בגיל 28, הוסמך ככומר בעיר אוטרכט. הוא מונה לשמש כוויקאר (כומר קהילה משני) בכפר הולדתו פינגיום (Pingjum).

 ספקות דתיים ראשונים 
במהלך שירותו ככומר קתולי, החל סימונס להטיל ספק בדוקטרינת הטרנסובסטנציאציה. בכתביו המאוחרים תיאר כיצד הושפע מכתביו של מרטין לותר, מרטין בוצר והיינריך בולינגר וכיצד החל לקרוא בתנ"ך ובברית החדשה – דבר שלא היה נהוג בקרב כמרים זוטרים באותה עת. הוא הגיע למסקנה כי לכתבי הקודש יש סמכות עליונה על פני מסורת הכנסייה.

למרות ספקותיו, הוא המשיך לשרת ככומר קתולי, ובשנת 1531 מונה לכומר הראשי בכפר הולדתו, וויטמרסום.

בסביבות 1526 או 1527, שאלות סביב דוקטרינת הטרנסובסטנטיציה גרמו לו להתחיל בחיפוש רציני ומעמיק בכתבי הקודש. סימונס לא הסתפק בתשובות שקיבל מכתבי מרטין לותר, מרטין בוצר והיינריך בולינגר; הוא החליט להסתמך על כתבי הקודש בלבד, ומאותו רגע מתאר את דרשותיו כ"אוונגליסטיות", ולא "סקרמנטליות".

 המפנה לאנבפטיזם 
האירוע ששינה את חייו התרחש כאשר שמע על הוצאתו להורג של סיקה פררקס (Sicke Freerks) בלייוורדן בשנת 1531. פררקס הוצא להורג בעריפה משום שעבר "טבילה מחדש" (Anabaptism) כמבוגר. האירוע זעזע את סימונס וגרם לו לחקור את נושא טבילת התינוקות. לאחר עיון מעמיק בכתבי הקודש, הגיע למסקנה שאין בסיס מקראי לטבילת תינוקות, וכי טבילה צריכה להיעשות רק מתוך אמונה מודעת ("טבילת מאמינים").

באותה תקופה, התנועה האנבפטיסטית סבלה מהקצנה אלימה, שהגיעה לשיאה במרד מינסטר (1534–1535), בו קבוצה קיצונית השתלטה על העיר מינסטר בגרמניה והכריזה על מלכות שמיים עלי אדמות בכוח החרב. סימונס הזדעזע מהאלימות והקנאות, וכתב נגדה בחריפות, תוך שהוא מדגיש את הפציפיזם הנוצרי. מותם של אנבפטיסטים רבים, ביניהם אחיו של סימונס שנהרג באירועים הקשורים למרד, השפיע עליו עמוקות.

 יציאה מהכנסייה הקתולית 
ממוזער|הבית ליד באד אולדסלו שבו, ככל הנראה, עבד סימונס
בינואר 1536, בגיל 40, ויתר סימונס על משרתו הכנסייתית ועל הפריווילגיות הנלוות אליה, ועזב את הכנסייה הקתולית כדי להצטרף רשמית לאנבפטיסטים הלא-אלימים. כשנה לאחר מכן, ב-1537, הוסמך כ"זקן" (Elder) או בישוף של הקהילה על ידי המנהיג האנבפטיסטי אובּה פיליפס.

סימונס נרדף כל שארית חייו. הקיסר קרל החמישי הציב פרס על ראשו, והכריז כי כל המסייע לו דינו מוות. הוא נאלץ לנדוד ברחבי צפון גרמניה והולנד, תוך שהוא מטיף בחשאי, מטביל מאמינים, ומארגן את הקהילות האנבפטיסטיות.

הוא התחתן עם אישה בשם גרטרוד, ונולדו להם לפחות שלושה ילדים (שני בנות ובן). סימונס מת בנסיבות טבעיות ב-31 בינואר 1561, בווסטנפלד (Wüstenfelde) שבחבל הולשטיין (כיום בגרמניה), ונקבר בגנו הפרטי.

 תאולוגיה 
השפעתו של סימונס על האנבפטיזם הייתה כה רבה, עד כי רוב הזרמים ההולנדים והצפון-גרמנים של התנועה החלו להיקרא "מנוניטים". התאולוגיה שלו התמקדה במספר עקרונות יסוד:
 כתבי הקודש כסמכות בלעדית: סימונס דחה את סמכות האפיפיור והמסורת הכנסייתית, וטען כי התנ"ך והברית החדשה הם המדריך היחיד לאמונה ולמעשה. הוא הדגיש במיוחד את הציות המילולי לדברי ישו בדרשה על ההר.
 טבילת מאמינים: בניגוד לכנסייה הקתולית ולרוב הרפורמטורים הפרוטסטנטים (כמו לותר וקלווין), סימונס טען כי טבילה חייבת להיות אקט של בחירה מודעת של אדם בוגר המצהיר על אמונתו. הוא דחה מכל וכל את טבילת התינוקות כחסרת משמעות רוחנית.
 פציפיזם ואי-התנגדות (Non-resistance): אחד מעמודי התווך של משנתו היה הסירוב המוחלט לשאת נשק או להשתמש באלימות, גם להגנה עצמית. סימונס ביסס זאת על ציוויו של ישו "לאהוב את אויביכם". המנוניטים סירבו לשרת בצבאות השליטים האירופאים, מה שהוביל לרדיפות קשות נגדם.
 היבדלות מהעולם: סימונס הטיף לקהילה נוצרית טהורה ("קהילת קדושים") הנבדלת מהעולם החוטא. עיקרון זה הוביל לאורח חיים צנוע ופשוט, ולסירוב להישבע שבועות (גם בבתי משפט), שכן לפי ישו הדיבור צריך להיות "כן כן, ולא לא".
 החרם : כדי לשמור על טוהר הקהילה, סימונס תמך בשימוש ב"חרם" כלפי חברים שחטאו וסירבו לחזור בתשובה. חרם זה כלל ניתוק מגע חברתי מוחלט, לעיתים אף בין בני זוג. סוגיה זו הייתה שנויה במחלוקת וגרמה לפיצולים רבים בתוך התנועה המנוניטית עוד בימי חייו.
 כריסטולוגיה של "גוף שמיימי": אחת הנקודות הייחודיות והשנויות במחלוקת בתאולוגיה של סימונס הייתה תפיסתו לגבי התגלמותו של ישו. הוא האמין שישו לא קיבל את גופו הפיזי ממרים הבתולה (כי אז היה יורש את החטא הקדמון), אלא שגופו היה "גוף שמיימי" שנוצר ברחמה בנס אלוהי, ומרים שימשה רק כ"פונדקאית". השקפה זו נדחתה על ידי רוב הזרמים הנוצריים האחרים וכיום אינה מקובלת גם על רוב המנוניטים המודרניים.

 מורשתו 
סימונס לא היה מייסד הכנסייה המנוניטית, ואף לא הדובר הרהוט ביותר של התאולוגיה האנבפטיסטית המוקדמת. חשיבותו נבעה בעיקר במנהיגות שהעניק לאנבפטיזם בעשורים הראשונים לקיום התנועה. מנהיגות זו נשמרה בזכות גישתו המתונה, המעוגנת בכתבי הקודש, ובאמצעות כתביו אשר גיבשו וליכדו את תובנות התנועה. אף שכתבים אלו עשויים להראות לעיתים כטרחניים או פולמוסנים, הם התוו את גבולות האמונה האנבפטיסטית, שעליה הגן סימונס הן מפני התקפות מצד קתולים ופרוטסטנטים, והן מפני עיוותים רעיוניים מצד קנאים מתוך התנועה.

סימונס כתב מסות וספרים רבים בגרמנית תחתית (ניב של הולנדית/גרמנית). למעלה מ-40 מכתביו נשתמרו עד ימינו. חיבורו החשוב ביותר הוא "ספר היסוד של הדוקטרינה הנוצרית" (Dat Fundament des Christelycken Leers) שפורסם ב-1539. ספר זה הפך למדריך המעשי והתאולוגי המרכזי של התנועה האנבפטיסטית בצפון אירופה.

מורשתו של סימונס ממשיכה להתקיים עד היום באמצעות הכנסיות המנוניטיות והאמיש ברחבי העולם (בעיקר בצפון אמריקה, דרום אמריקה ואפריקה). אף על פי שהמנוניטים התפצלו לקבוצות רבות, כולן רואות בו את הדמות המכוננת שעיצבה את עקרונות הליבה של התנועה: פציפיזם, הימנעות משבועה, וקהילה התנדבותית של מאמינים בוגרים.

במאה ה-20 וה-21, זכתה דמותו של סימונס להערכה מחודשת גם מחוץ לחוגי האנבפטיסטים, בשל עמדתו העקבית בנושא חופש דת והתנגדות לאלימות דתית.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:קתולים לשעבר
קטגוריה:אנשים שנודו על ידי הכנסייה הקתולית
קטגוריה:ילידי 1496
קטגוריה:נפטרים ב-1561