ויליאם אירוויין

ויליאם אירוויין (באנגלית: William Irvine; 3 בנובמבר 1741 – 29 ביולי 1804) היה רופא, חייל ומדינאי אירי־אמריקאי מפנסילבניה. בתחילת דרכו עסק ברפואה כרופא אוניות בצי המלכותי הבריטי, אך בהמשך הזדהה עם המהפכה האמריקאית ולחם נגד הבריטים במלחמת העצמאות של ארצות הברית. עם החרפת המתחים בין המושבות האמריקאיות לממשל הבריטי בשנות ה-70 של המאה ה-18, אימץ אירוויין את הצד המהפכני. הוא שירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונטיננטלי, בעיקר בזירת הלחימה המערבית. לאחר המלחמה כיהן בקונגרס הקונטיננטלי, ובהמשך מילא תפקיד מרכזי בדיכוי מרד הוויסקי בפנסילבניה. הוא שירת גם קדנציה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה, והיה פעיל בענייני הציבור של המדינה.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
אירוויין נולד ב-3 בנובמבר 1741 למשפחה פרסביטריאנית סקוטית־אירית סמוך לאניסקילן שבמחוז פרמנה, אלסטר, בממלכת אירלנד. מוצאו ודתו היו בתחילה מכשול להשתלבותו בחברה הקולוניאלית האמריקאית, שנשלטה בידי אנגלים. הוא סיים לימודים בטריניטי קולג' בדבלין, שם למד רפואה וספרות קלאסית אצל ד"ר ג'ורג' קלגהורן. לאחר מכן הוסמך לעסוק ברפואה ושירת כרופא אוניות באוניית מלחמה בריטית במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.

בשנת 1763 היגר למושבות הבריטיות באמריקה והשתקע בקרלייל שבפרובינציית פנסילבניה. באותה שנה היה ציר לוועידות מהפכניות מקומיות שנערכו בשנים 1764–1766. בשנת 1772 נישא לאן קלנדר, בתו של קפטן רוברט קלנדר, אזרח בולט בקרלייל, שעל שמו קרא אירוויין לבנו הבכור.

לאירוויין היו שני אחים: אנדרו, קצין בצבא הקונטיננטלי, ומתיו, רופא ומנתח בדיוויזיה של הגנרל צ'ארלס לי (גנרל). בנו קלנדר נולד בשנת 1774, והפך בשנת 1798 לקפטן בחיל התותחנים והמהנדסים. בהמשך ניהל את אחוזת אביו בברוקנסטרו כאשר מינויו הפוליטי של אירוויין חייב אותו לעבור לפילדלפיה. בנו השני, ויליאם, התגייס לצבא בשנת 1808 כקפטן בתותחנים הקלים ולחם במלחמת 1812. בנו הצעיר, ארמסטרונג, שירת אף הוא במלחמת 1812 כקצין קישור כללי של מיליציית פנסילבניה. לאורך הקריירה הצבאית שלו היה אירוויין כותב מכתבים נלהב, והתכתב בקביעות עם אשתו אן ועם ילדיו.

 המהפכה האמריקאית 
אירוויין שירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות, תחת פיקודו של ג'ורג' וושינגטון, עמו התכתב תכופות. הוא ייצג את פנסילבניה בקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1787–1788, ולאחר המלחמה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1795.

בתחילת המלחמה נבחר לאספה של פנסילבניה, שהעניקה לו דרגת קולונל בינואר 1776 לצורך הקמת רגימנט פנסילבניה השישי. ב־16 ביוני 1776 נפל בשבי בקנדה, יחד עם קצינים וחיילים רבים, בקרב שלושת הנהרות במסגרת המערכה באגם שמפליין, ושוחרר רק ב־6 במאי 1778. במאי 1779 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל של רגימנט פנסילבניה השני והגיע לפיטסבורג בנובמבר אותה שנה.

ב־25 בספטמבר 1781 קיבל הוראה מהקונגרס לפקד על המחלקה המערבית של הצבא הקונטיננטלי, שמרכזה היה בפורט פיט. אף שלורד קורנווליס כבר נכנע ביורקטאון, והלחימה במזרח הסתיימה למעשה, העימותים בגבול המערבי נמשכו. תושבי האזור דרשו לצאת למסע צבאי נגד דטרויט כדי לשים קץ לתמיכה הבריטית בשבטים האינדיאניים. אירוויין חקר את העניין וכתב לוושינגטון כי רק הבסת האינדיאנים או סילוק הבריטים מדטרויט תוכל להביא שקט לאזור. וושינגטון הסכים עם הערכתו.

אירוויין הציע תוכנית התקפית לכיבוש דטרויט, אך הקונגרס, שסבל ממחסור חמור בכספים, דחה את הצעותיו. הוא גם גילה כי מצבו של פורט פיט היה ירוד ביותר, ודיווח לוושינגטון על התנאים הקשים ועל מראה החיילים. הוא המליץ לבנות מצודה חדשה במיקום אסטרטגי יותר, אך המלצתו לא התקבלה.

בשנת 1786 נעשה חבר בקונגרס הקונטיננטלי, ושימש עם ג'ון קין וניקולס גילמן ביישוב החשבונות הכספיים בין הממשל הפדרלי למדינות.

 בערוב ימיו 
אירוויין נכשל בהתמודדות לסנאט ב־1788 ולבית הנבחרים ב־1791, אך נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס השלישי וכיהן מדצמבר 1793 עד מרץ 1795. בשנת 1797 מונה לנציב לטיפול במרד הוויסקי בפנסילבניה, וכאשר נכשל במגעים, מונה למפקד כוחות המיליציה והביא לסיום המרד.

הוא המשיך להיות מעורב בחיים הציבוריים של פנסילבניה, פיקח על חלוקת קרקעות לוותיקי מלחמה, שימש בוועידה החוקתית של המדינה, ונטל חלק בוועדות להסדרת החשבונות בין המדינות לממשל הפדרלי. בשנות ה-90 של המאה ה-18 היה מעורב במדידות קרקע ובקביעת גבולות יישובים במערב פנסילבניה.

אירוויין רכש אדמות סמוך לנחל ברוקנסטרו שעל נהר אלגני, וחלקן העניק לבנו קלנדר. האזור התפתח לימים לעיר וורן, פנסילבניה. אחוזת המשפחה, שנודעה בשם "Brokenstraw", שימשה מרכז חיי המשפחה והעסקים במשך דורות. נכדו של אירוויין הרחיב את העסקים והקים מפעלי תעשייה שונים ואף קידוחי נפט.

אירוויין היה צד בתיק חשוב בבית המשפט העליון, Irvine v. Sims's Lessee, שעסק בתביעות קרקע סותרות. בית המשפט פסק פה אחד נגדו.

בשנת 1790 נכנס לשותפות עסקית עם ג'ון וצ'ארלס וילקינס מפיטסבורג, בעיקר במסחר בקמח ובוויסקי. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18 מילא תפקיד צבאי אחרון בדיכוי מרד נוסף, מרד פרייס, שפרץ בעקבות מס חדש על בתים. אף שחשש מגילו וממצבו, הצטרף לכוחות והשלים את המשימה.

בשנת 1801 מונה למפקח על מחסני הצבא בפילדלפיה, ובאותה שנה נבחר לנשיא אגודת סינסינטי של פנסילבניה, תפקיד שבו כיהן עד מותו.

אירוויין נפטר ב־29 ביולי 1804 בפילדלפיה שבפנסילבניה. תחילה נקבר סמוך לאולם העצמאות, ולאחר מכן הועבר קברו מספר פעמים, עד שנקבר לבסוף בבית הקברות של כנסיית Gloria Dei.

 מסמכים 
מרבית מכתביו וניירותיו של אירוויין עברו לבניו. חלק מהתכתובות מצויות בין מסמכי ג'ורג' וושינגטון, ואחרות שמורות באגודה ההיסטורית של פנסילבניה. התכתובות כוללות דיונים בנושאי חינוך, תחבורה פנימית, השלכות המהפכה הצרפתית ועסקיו הפרטיים.

 קישורים חיצוניים 




קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מפנסילבניה
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1741
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1804