ולטר P38

ממוזער|מבט על מנגנון הנעילה של ולטר P38
ממוזער|אקדח ולטר P38 משנת 1944 מפורק לחלקיו: למעלה הצינה, מתחתיה מכלול הקנה ומנגנון הנעילה בו ניתן להבחין בבלוק הנעילה, גוף האקדח ומחסנית. בצד נרתיק עור מקורי.
ממוזער|שני חיילי ואפן אס-אס וחייל אנגלי שבוי, בסבך צמחייה בחזית האיטלקית. בידו של החייל הגרמני נראה אקדח ולטר P 38.
ממוזער|אובר-גרופנפיהרר יוזף דיטריך (ראשון מימין) מדגים לחיילי אס אס את האחיזה הנכונה באקדח ולטר P38.
ממוזער|חייל אמריקאי מכוון אקדח P38 אל שבויים גרמניים. צילום משנת 1944
ממוזער|אקדח ולטר P38 שנתגלה בחיפוש שערכו חיילי צה"ל בבית בחברון 2021
ממוזער|שחקנית בסרט פעולה משנת 1965 מחזיקה אקדח P38

ולטר P38 (בגרמנית: Walther P.38) הוא אקדח חצי אוטומטי מתוצרת חברת קרל ולטר בע"מ הגרמנית, אשר פותח במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה העשרים ואומץ בשנת 1938 כאקדח השירות התקני של הוורמאכט. האקדח תוכנן כמחליף מודרני לאקדח השירות הלוגר P08, ונועד לענות על דרישות של אמינות, בטיחות וקלות ייצור בקנה מידה רחב. קשה להפריז בחשיבות ההיסטורית של אקדח הולטר P38. בעת. כניסתו לשימוש הוא היה לא פחות מקפיצת דרך טכנולוגית משמעותית. האקדח נחשב לאחד מאקדחי השירות הצבאיים המודרניים הראשונים, בשל שילוב של פעולה כפולה/פעולהבודדת, ונצרת בטיחות משולבת במנגנון הורדת נוקר., ומנגנון נעילה חדשני באמצעות בלוק נופל. מאפיינים שאפשרו נשיאה בטוחה עם כדור בבית הבליעה, הפעלה מיידית ללא דריכה מוקדמת, ופישוט יחסי של הייצור והאחזקה. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת האקדח בהיקף נרחב בצבא הגרמני, ולאחריה חודש ייצורו בגרסאות שונות ושימש כאקדח השירות של הבונדסוור תחת הסימון P1, וכן בצבאות ומשטרות של מדינות רבות באירופה ומחוצה לה, תוך השפעה ניכרת על תפיסת אקדח השירות הצבאי במחצית השנייה של המאה ה־20, וניתן לראות את השפעתו באקדחים כדוגמת ברטה 92 ואחרים. האקדח זכה גם לייצוג נרחב בתרבות הפופולרית בסרטים, ספרות ומשחקים העוסקים במלחמת העולם השנייה, שם הוא מזוהה לעיתים קרובות עם המנגנון הצבאי של גרמניה הנאצית. במאה ה-21 נחשב ולטר P38 לפריט אספנות מבוקש.

רקע היסטורי
אקדחי השירות הגרמניים עד שנות ה־30

התפתחות אקדחי השירות של גרמניה בסוף המאה ה־19 ובראשית המאה ה־20 משקפת את המעבר הכללי בצבאות אירופה מנשק אישי לאקדחים חצי־אוטומטיים מודרניים. בצבא הקיסרות הגרמנית היה האקדח כלי משני לשימושם של קצינים וצוותי פרשים, האקדחים ששימשו את הצבא הקיסרי הגרמני לפני מלחמת העולם הראשונה כללו דגמים אשר נחשבו אמינים אך מיושנים, כבדים ובעלי קצב אש נמוך. המהפכה האמיתית חלה עם אימוץ אקדח הלוגר P08 בשנת 1908. האקדח שהיה אחד מאקדחי השירות החצי־אוטומטיים הראשונים שאומצו בהיקף רחב על ידי צבא מודרני. הלוגר נודע בדיוק גבוה, באיכות ייצור יוצאת דופן, אך גם סבל ממבנה מכני מורכב, רגישות ללכלוך ועלות ייצור גבוהה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיח הלוגר את יעילותו, אך גם חשף את מגבלותיו כנשק שירות, במיוחד בתנאי שדה קשים ובשימוש על ידי חיילים שאינם מיומנים. לאחר תבוסת גרמניה הקיסרית והקמת הרייכסווהר, הוגבל ייצור הנשק בעקבות הסכמי ורסאי, אך הלוגר נותר אקדח השירות התקני גם בשנות ה־20 של המאה ה-20 עם זאת, קצינים ומהנדסים צבאיים הכירו בכך שהדגם אינו מתאים עוד לדרישות צבא מודרני בהתהוות. הדרישות החדשות כללו אקדח בטוח יותר לנשיאה עם כדור בקנה, פשוט וזול יותר לייצור, וקל לתפעול. במקביל, הצלחתם של אקדחים בעלי מנגנון פעולה כפולה, בעיקר בשוק האזרחי והמשטרתי, עוררה עניין גם בקרב גורמי החימוש הצבאיים. מכלול גורמים זה יצר את הרקע לפיתוח אקדח שירות חדש, שיבשיל בסוף שנות ה־30 לאימוץ הוולטר P38.

חברת קרל ולטר

חברת קרל ולטר בע"מ, החלה את דרכה כיצרנית רובים, אך מראשית המאה ה־20 התמקדה יותר ויותר בפיתוח אקדחים חצי־אוטומטיים. במסורת הנדסית ששמה דגש על פשטות מכנית, אמינות תפעולית וחדשנות בתחום הבטיחות. בתחילת המאה ה־20 צברה החברה ניסיון משמעותי בפיתוח אקדחים, בעיקר לשוק האזרחי והמשטרתי,
פריצת הדרך המרכזית של ולטר התרחשה בשנת 1929 עם הצגת אקדח ולטר PP אשר נועד במקור לשימוש משטרתי. אקדח זה היה מהראשונים שהציעו מנגנון פעולה כפולה/בודדת מלא באקדח חצי־אוטומטי קומפקטי, וכן מנגנון בטיחות שאיפשר נשיאה בטוחה עם כדור בקנה. הולטר PP התאפיין במבנה מכני פשוט יחסית, אמינות גבוהה וקלות תחזוקה, וזכה לאימוץ בקרב כוחות משטרה בגרמניה ובמדינות נוספות. זמן קצר לאחר מכן הוצג גם דגם ה ולטר PPK, גרסה קומפקטית יותר, אשר חיזקה עוד יותר את מעמדה של ולטר כיצרנית חדשנית בתחום האקדחים המודרניים. הצלחת סדרת ה ולטר PP לא נותרה בגדר הישג אזרחי בלבד, אלא עוררה עניין משמעותי בקרב גורמי חימוש צבאיים. אף שהולטר PP לא נועד במקור לשמש כאקדח שירות צבאי, הוא הדגים באופן מעשי את יתרונות מנגנון הפעולה הכפולה, את חשיבות הבטיחות הפסיבית, ואת האפשרות לייצר אקדח אמין, בטוח וזול יחסית בייצור סדרתי. ניסיון זה סיפק למהנדסי ולטר בסיס הנדסי ותפיסתי לפיתוח אקדח שירות בקוטר מלא, שיתאים לדרישות הצבא הגרמני המתחדש בשנות ה־30. במובן זה, ה־PP וה־PPK שימשו אבני דרך קריטיות בדרך לפיתוח ה־P38, לא כקודמים ישירים במבנה המכני, אלא כבסיס רעיוני לאקדח שירות מודרני.

דרישות משרד החימוש הגרמני לאקדח שירות חדש
במהלך המחצית השנייה של שנות ה־30 הגדיר משרד החימוש של הוורמכט (בגרמנית: Heereswaffenamt בקיצור HWaA) דרישות לאקדח שירות חדש, אשר נועד להחליף את הלוגר P08. הדרישות נבעו הן מניסיון השימוש בלוגר מאז מלחמת העולם הראשונה והן משיקולים תעשייתיים ולוגיסטיים. הדגש הושם על אמינות פעולה גבוהה בתנאי שדה, מבנה מכני פשוט ועמידות כללית, שיאפשרו שימוש ממושך גם בתנאים של לכלוך, אבק וטיפול מינימלי. דרישה נוספת הייתה הפשטה של המבנה בהשוואה ללוגר, ובפרט צמצום הצורך בעיבוד מדויק ועתיר עבודה. האקדח נדרש להיות מתאים לייצור סדרתי ובסטנדרטיזציה של חלקים. לצד זאת הוגדר כי האקדח ישתמש בתחמושת התקנית 9×19 מ״מ פארבלום, היבט חשוב נוסף בדרישות נגע לבטיחות ולתפעול. משרד החימוש ביקש אקדח שניתן לשאתו עם כדור בקנה ללא סיכון מוגבר לירי לא מכוון, דבר שהוביל לדרישה למנגנון פעולה כפולה ולמנגנון בטיחות אמין, אשר יאפשר הורדת נוקר מבוקרת. דרישות אלו שיקפו תפיסה שלפיה אקדח השירות מיועד בראש ובראשונה לשימוש על ידי חיילים בתנאי שדה קרב. ולכן עליו להיות פשוט להבנה, קל לתפעול ובטוח בשימוש יומיומי. מכלול דרישות זה יצר את המסגרת ההנדסית שבתוכה פותחו אבות־הטיפוס של ולטר, שהובילו בהמשך לאימוץ הולטר

אבות הטיפוס והמעבר ל־P38
אב הטיפוס "אקדח צבאי"

ה־Militär-Pistole, שמקורותיו ככל הנראה בראשית שנות השלושים, היה גרסה מוגדלת ומשופרת של אקדח הולטר PP, שתוכננה לשימוש בתחמושת הצבאית החזקה 9×19 מ״מ ונועד להיבחן כמועמד להחלפת אקדח הלוגר בצבא הגרמני. אף שהאקדח היה פשוט לייצור בשל הישענותו על דגם קיים, הוא נדחה על ידי משרד החימוש בשל מנגנון הירי מסוג תנועה לאחור, שנחשב בלתי מספק מבחינת בטיחות ועמידות. ניסיון נוסף שסומן, Militär-Pistol II, שילב בלוק נפרד שנועד לעכב את פתיחת בית הבליעה והוצע גם בקליברים חלופיים, אך פתרון זה לא סיפק מענה מלא לדרישות משרד החימוש הגרמני והוחלף במהרה בפיתוח אקדח ה־ Militär-Pistol III. ניסויים אלה, שכללו גם התאמות נקודתיות בניסיון לעמוד בדרישות הצבא, המחישו את מגבלות מנגנון התנועה לאחור והובילו את ולטר לזנוח אותה לחלוטין לטובת תכנון מתקדם יותר. אב הטיפוס הראשון של אקדח בעל סדן נעול נבנה בסוף 1935 כמודל ניסויי בסיסי, שנועד לבחון את מערכת הנעילה, ולאחר שהוכחה יעילות העיקרון, הורכב דגם מתקדם יותר בשיטות ייצור מסורתיות כדי להבטיח עמידות לאורך זמן. אקדח ה־ Militär-Pistol III הציג מאפיינים ברורים של הקונספציה העתידית, אך עדיין נבדל הן מן השרטוטים שנלוו לרישום הפטנטים והן מן הדגמים המאוחרים יותר, עם מבנה צינה ייחודי ומנגנוני משנה ניסיוניים. ניסויים משמעותיים החלו רק עם הופעת אב־טיפוס בשל ומעודכן יותר בסביבות 1936, שלב המהווה את המעבר הישיר לפיתוח ה־Armee-Pistole ובהמשך לאקדח ה־P38, שסיכם את תהליך הלמידה ההנדסי והניסויי של העשור.

על מנת לעמוד בדרישות משרד החימוש הגרמני ולטר עבדו במקביל על שני אבות טיפוס ה-Armee-Pistole שהיה המשך ישיר של דגמי Militär-Pistol המוקדמים. מבחינה מבנית כלל ה־Armee-Pistole בבלוק נעילה מתחת לקנה, ובחזית הצינה נוסף חבק קנה לשיפור התנועה של בין הקנה לצינה. שלדת האקדח עוצבה מחדש לחלוטין, ומנגנון אחיזת הצינה שופר, האקדח עשה שימוש במנגנון פעולה כפולה מתקדם, ושילב את הנצרה שתוכננה על יד ולטר לסדרת אקדחי PP/PPK ובפטיש מוסתר בתוך חלקו האחורי הסגור של הצינה, תפס המחסנית היה בבסיס הידית. במקביל בחנה ולטר גם אפשרות לשיווק אזרחי מוגבל. מרבית האקדחים יועדו לתחמושת 9×19 מ״מ, אך פותחו גם גרסאות ניסוי בקליברים אחרים, ובהם 7.65 מ״מ ו־.45 ACP, מתוך מטרה לבחון התאמה לשווקים ולדרישות צבאיות שונות, ואף בוצעו ניסויים בייצור גוף לאקדח מסגסוגת אלומיניום לשם חיסכון במשקל, אם כי תופעות שחיקה הגבילו את הצלחתם. חזותית דמו האקדחים לדגם P38 המאוחר, אך הפטיש החלק היה מוסתר לחלוטין בתוך הצינה. בתקופה זו, בשנת 1935 או 1936 הופיע גם ה־ Militär-Pistol IV, ששמר על קווי היסוד של ה־Armee-Pistole אך כלל צינה שטוחה ללא בליטות, גוף עם שמורת הדק עמוקה ורחבה יותר והדק בעל קימור מתון, שינוי שנועד לשפר את השימוש עם כפפות ולהתאים לדרישות מבצעיות שונות. מספר קטן בלבד של אקדחי Militär-Pistol IV יוצר, בקליברים מגוונים, והם הצטיינו בגימור איכותי ובאופי חצי־ניסיוני. מנגנון הנצרה ששימש גם כמנוף הורדת פטיש, חסם את הנוקר באופן פיזי ומנע ירי בלתי־מכוון, הוכיח עצמו כמנגנון בטוח ואמין, ואיפשר טעינה ודריכה עם נצרה משולבת, בחירה בין ירי מיידי להורדת פטיש בטוחה, וכן ירי חוזר במקרה של כדור נפל באמצעות לחיצות הדק חוזרות, תכונה חדשנית שהוכיחה עמידות מספקת לשימוש צבאי. הופעת אקדח Militär-Pistol IV חפפה ככל הנראה לסיום ניסויי המשרד החימוש הגרמני, ובשלב זה התבררו פערים מהותיים בין תפיסת המעצבים לבין דרישות הצבא. הפטיש הסגור, שנועד לשפר בטיחות, עורר התנגדות חריפה מצד משרד החימוש שכן האפשרות לירי במצב פעולה יחידה חייבה משיכת הצינה, פעולה שפלטה אוטומטית את הכדור שבבית הבליעה. כתוצאה מכך דרש הצבא מעבר לפטיש חיצוני, שיאפשר דריכה ידנית ללא תנועת הצינה. דרישה זו הובילה לעיצוב מחדש של ה-Armee-Pistole וה-Militär-Pistol IV בסוף 1936 או תחילת 1937, ולפיתוח אב־טיפוס מתקדם יותר, המכונה Militär-Pistol V. באקדח זה שונתה מערכת ההדק והבטיחות, לא רק בשל שילוב הפטיש החדש אלא גם משום שגורמי הצבא הסתייגו ממנגנון נעילת הפטיש. אף שמנגנון זה היה בטוח ויעיל מבחינה טכנית, עלה החשש שכשל בו עלול למנוע ירי לחלוטין ולהותיר חייל עם נשק שאינו מתפקד. הפתרון שאומץ, ואשר עבר גם ל"אקדח צבא היבשה" ולאקדח P38, היה החלפת נעילת הפטיש בנעילת נוקר. מבחינה עקרונית היה זה צעד נסוג מבחינת בטיחות, שכן כשל בנעילת הנוקר אינו מונע ירי, אך תפיסה זו תאמה את ההעדפה הצבאית להבטיח תפקוד בכל תנאי, גם במחיר סיכון תאורטי. גישה זו השתלבה בתפיסות צבאיות רחבות יותר של התקופה, שראו באקדח כלי לחימה ולא אמצעי אזרחי עתיר מנגנוני בטיחות.

דגם "צבא היבשה"
במקביל לניסויי הקבלה שניהל משרד החימוש הגרמני, קידמה חברת ולטר את הגרסה המסחרית של האקדח שייוודע לימים כ־P38. גרסה זו, שכונתה "אקדח צבא היבשה" (גרמנית: Heeres Pistole) או בקיצור HP, הוצעה למכירה כבר באפריל 1938 על צדה השמאלי של הצינה הופיע כיתוב “Waffenfabrik Walther, Zella-Mehlis (Thür.)” מעל “Walther’s Patent Cal 9m/m. Mod. HP”, וסמל החברה. אקדחים אלה צוידו בנוקר בעל ראש מלבני נסוג ובחולץ תרמילים נסתר. הידיות היו לרוב מעץ אגוז, אם כי הוצעה גם חלופה מפלסטיק שחור. כמה מאות אקדחי HP נשלחו לשוודיה לפני אפריל 1940, ואצווה קטנה נוספת נשלחה בהמשך אותה שנה. סדרה קטנה של אקדחי HP יוצרו בקוטר 7.65 מ״מ וסדרה קטנה אחרת נוצרה עם גוף וצינה מסגסוגת קלה אך פתרון זה לא זכה להצלחה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופסק הייצור המסחרי של האקדח, אם כי מלאי חלקים קיים אפשר הרכבה למשך זמן מה. ייצור מצומצם של רכיבים מרכזיים חודש ככל הנראה בשנת 1943, ואיפשר אספקה מוגבלת של אקדחי HP לצבא, אקדחים אלה ניכרו לעיתים בסימני עיבוד גסים ובגימור כחול חלש.

בשנת 1938 אימץ הצבא הגרמני באופן רשמי את האקדח החדש של ולטר תחת השם Pistole 38 ובקיצור P38, והוא הוכרז כאקדח השירות התקני של הוורמאכט. החלטה זו נבעה מסדרה של ניסויים והערכות לאורך שנות ה-30, שבחנו את יכולותיו של ה-P38 לעמוד בדרישות הצבאיות לאמינות, בטיחות, ייצור סדרתי ונוחות תפעול בחימוש החיילים. האקדח תוכנן מראש כדי לאזן בין פשטות מבנית לבין תפעול בטוח במיוחד באמצעות מנגנון פעולה כפולה ומערכת בטיחות מובנית, שאפשרו נשיאה בטוחה גם עם כדור בקנה. הייצור הסדרתי הראשון החל במפעלי קרל ולטר בתורינגיה. עם תחילת ייצור האקדח התברר כי חברת קרל ולטר לא הייתה מסוגלת לספק את הכמויות הגדולות שנדרשו על הכוחות המזוינים הגרמניים. לכן, סוכנות הנשק של הצבא הגרמני החליטה שדגם הולטר P38 צריך להיות מיוצר גם על ידי חברת מאוזר ועל ידי ספריוורקה (Spreewerk). עד סוף מלחמת העולם השנייה, קרל ולטר סיפקה כמחצית (580,000) מתוך 1.2 מיליון אקדחי P38 שיוצרו עד לאותה תקופה. עם כניסתו לשירות, נועד ה-P38 לשרת בעיקר קצינים, צוותי משוריינים וכוחות מיוחדים, ונחשב לשיפור לעומת הלוגר P08 מבחינת הפשטות התפעולית והבטיחות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גדל היקף הייצור במהירות, וה P38 הפך לאקדח השירות הנפוץ ביותר בצבא הגרמני. אף שה-P08 המשיך לשמש במקביל. הולטר P38 קבע סטנדרט חדש של יעילות תעשייתית ושימוש מבצעי.

מנגנון הפעולה

אקדח הולטר P38 משתמש במנגנון רתיעה קצרה ונעילת סדן על ידי בלוק מסתובב הממוקם מתחת לקנה. מנגנון זה הוכיח את האמינות שלו ותרומתו לירי מדויק היה חדשני. בעת ירי, הקנה והצינה קשורים זה לזה באמצעות משטחי נעילה, כך שהם נעים יחדיו לאחור מרחק קצר מיד לאחר יציאת כדור מהקנה. במהלך תנועה זו בלוק הנעילה ע כלפי מטה ונכנס לתעלה במסגרת ובכך משחרר את החיבור בין הקנה לסדן. הצינה ממשיכה לנוע לאחור, התרמיל הריק מתפס על ידי שן החליצה ויוצא מהנשק. תוך כדי תנועה זו נדרך מחדש ההפטיש, הצינה שנמצאת תחת לחץ של הקפיצים המחזירים נעה קדימה וכדור חדש נגרף מהמחסנית לבית הבליעה. המאפיין הבולט של סידור זה הוא שהקנה נשאר בקו ישר עם הסדן במהלך הרתיעה והחזרה, ולא “נופל” בזווית כמו במנגנוני נעילה אחרים. תכנון זה תורם ליציבות ודיוק הירי וגורם להפחתה של לחצים בלתי מבוקרים במהלך תהליך הירי. את כוח ההחזרה מספק שני קפיצי רתיעה בצדדים מתחת לסדן אשר נדחסים בעת תנועת הצינה לאחור ודוחפים אותו קדימה. כאשר הסדן והקנה חוזרים למצבם הקדמי, בלוק הנעילה נדחק חזרה מעלה אל תוך חריצי הנעילה, וכך המנגנון נע ויוצר מצב של ירי חצי אוטומטי.

מערכת ההדק של הולטר P38 פועלת במתכונת פעולה כפולה ופעולה בודדת. בירי ההכדור הראשון, כאשר הפטיש אינו דרוך, לחיצה על ההדק מבצעת בו זמנית דריכה של הפטיש ושחרורו. פעולה זו דורשת מהלך הדק ארוך וכוח לחיצה גבוה יחסית, דבר התורם לבטיחות בנשיאה עם כדור בקנה. לאחר הירי הראשון, היריות הבאות מתבצעות במצב פעולה בודדת, שבו מהלך ההדק קצר יותר ולחיצתו קלה ומדויקת יותר. מנגנון זה אפשר נשיאה בטוחה של הנשק עם כדור בקנה וירי מדויק יותר במהלך רצף הירי. העיצוב כולל גם אינדיקטור קנה טעון (loaded chamber indicator), פין דק שמבליט את מצבו של בית הבליעה כאשר כדור נמצא בו, ונותן אינדיקציה ויזואלית וגם במישוש בתנאי חושך. חידוש נוסף של הולטר P38 הוא מנגנון הבטיחות המשולב בהורדת נוקר. מנוף הבטיחות, הממוקם על הצינה, מאפשר לנתק את ההדק מן הפטיש ולשחרר את הפטיש באופן מבוקר מבלי לגרום לירי. בעת הפעלת המנוף נחסם הנוקר באופן מיכאני כך שגם אם הפטיש משתחרר מנפילה או הירדת הפטיש על בית בליעה עם כדור אין הוא מסוגל לפגוע בנוקר ולירות את הכדור. מנגנון זה מאפשר הורדת פטיש בטוחה לאחר טעינת האקדח ומהווה רכיב בטיחותי משמעותי בשימוש הצבאי היומיומי.

מידות ומשקלים
אקדח הולטר P38 תוכנן ככלי נשק קומפקטי יחסית לסטנדרטים של תחילת המאה העשרים, עם דגש על איזון בין נוחות נשיאה, שליטה בירי ועמידות מכנית. אורכו הכולל של האקדח עומד על כ־216 מילימטרים, כאשר אורך הקנה הוא כ־125 מילימטרים. גובה האקדח, כולל המחסנית, הוא כ־136 מילימטרים, ורוחבו המרבי כ־37 מילימטרים, נתון המשקף את מבנה המסגרת והבריח המסיביים יחסית. משקלו ללא מחסנית עומד על כ־960 גרם, בעוד שבמצב טעון, עם מחסנית מלאה של שמונה כדורי 9×19 מ״מ, משקלו מתקרב לכ־1,000–1,030 גרם, בהתאם לסוג התחמושת וליצרן.
המידות והמשקל של הולטר P38 שיקפו תפיסת תכנון מובהקת, אשר העדיפה יציבות בירי ואמינות מכנית על פני קלות נשיאה. משקל הבריח והמסגרת תרם להפחתת תחושת הרתע ולשליטה טובה יותר בירי מהיר, אך גם הפך את האקדח לכבד יחסית לאקדחים מאוחרים יותר שנבנו על בסיס סגסוגות קלות או פולימרים. לשם השוואה פנימית במשפחת הדגמים, דגם ה־P1 שלאחר המלחמה שמר על מידות חיצוניות כמעט זהות, אך משקלו הופחת בכ־100–120 גרם בזכות שימוש במסגרת אלומיניום, בעוד שדגמי P4 ו־P5 כללו קנים קצרים יותר ומשקל מעט נמוך יותר, בהתאם לייעודם כנשק לשימוש משטרתי.
במכלול, ממדיו של הולטר P38 מציבים אותו כאקדח שירות בגודל מלא, שאינו קומפקטי אך גם אינו מגושם, ומעידים על איזון מכוון בין ארגונומיה, דיוק, ועמידות, בהתאם לדרישות הצבאיות של גרמניה ערב מלחמת העולם השנייה.

ייצור
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה, חברת קרל ולטר מילאה תפקיד באספקת כלי נשק לצבא גרמניה הנאצית על זרועותיו השונות כמו גם יחידות המשטרה והמשטרה החשאית. המפעל המרכזי של ולטר, שבתורינגיה, הוסב כמעט כולו לייצור צבאי. פעילותה של ולטר התמקדה בעיקר בייצור אקדחים בכמויות גדולות עבור קצינים של הוורמכט ושירותי הביטחון של גרמניה הנאצית.
במהלך שנות ה־30 של המאה ה־20, עם עליית השלטון הנאצי בגרמניה, הפכה חברת Carl Walther GmbH לספקית נשק מרכזית של מנגנוני הביטחון של הרייך השלישי. החברה, שנוהלה באותה תקופה על ידי פריץ ולטר (Fritz Walther), בנו של המייסד, פיתחה סדרת אקדחים חצי־אוטומטיים מתקדמים, ובהם הדגם Walther PP והדגם הידוע יותר Walther P38, אשר תוכנן כתחליף מודרני לאקדח השירות הוותיק Luger P08. פריץ ולטר עצמו קיים קשרים ישירים עם גורמים בהנהגה הנאצית ובמשרד החימוש, והחברה נהנתה ממעמד מועדף בקרב יצרני הנשק. תיעוד היסטורי מצביע על כך שלחברת ולטר הוענקו חוזים ממשלתיים בהיקף נרחב. עד סוף מלחמת העולם השנייה, קרל ולטר סיפקה כמחצית (580,000) מתוך 1.2 מיליון אקדחי P38 שיוצרו עד לאותה תקופה. הדגם P38 אומץ בהדרגה על ידי הוורמאכט (צבא גרמניה הנאצית) לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה, והיה לאקדח השירות הסטנדרטי של הכוחות הגרמניים לאורך רוב המלחמה.
כבר בשלב מוקדם של מלחמת העולם השנייה הבין המשרד הראשי לחימוש של הצבא הגרמני כי מתקני הייצור של חברת ולטר לבדם אינם מסוגלים לענות על הביקוש ההולך וגדל לאקדחי ולטר P38 ובקיץ 1941 הוחלט להרחיב את הייצור באמצעות שילוב מפעלי נשק נוספים ברחבי הרייך והשטחים הכבושים. חברת מאוזר, שפעלה באוברנדורף ועסקה עד אז בעיקר בייצור אקדחי לוגר, נדרשה להיערך לייצור ה־P38, וההרכבות הראשונות במפעל זה החלו בסתיו 1942. במקביל נעשו ניסיונות להקים קווי ייצור גם בשטחי צ’כוסלובקיה לשעבר, ובפרט ב"מפעלי הנשק הבוהמיים" (Böhmische Waffenfabrik בעברית: בֶּהְמִישֶה וָאפֶנְפַבְּרִיק)ובחברת ספרי-וורקה בגרוטאו. לאחר שלב ניסיוני קצר הוחלט לרכז את הייצור הצ’כי בידי ספרי-וורקה בלבד, ככל הנראה משום שמפעלי בהמישה ואפנפבריק נדרשו לייצור מקלעים וציוד צבאי חיוני אחר. במהלך 1942 ו־1943 המשיכה ולטר בייצור נרחב של האקדח, תוך הסתמכות גוברת על רשת רחבה של קבלני משנה שסיפקו רכיבים שונים. באותה תקופה גדל גם חלקה של מאוזר בייצור, וה־P38 הפך לאחד מאקדחי השירות המרכזיים של הכוחות המזוינים הגרמניים. במקביל, החלה חברת "פבריק נסיונל ד’ארם דה גר" (Fabrique Nationale d’Armes de Guerre) הבלגית, שפעלה בהרסטל תחת שליטה גרמנית, בייצור רכיבים עבור האקדח. עם זאת, אין ראיות לכך שבמפעלי FN הורכבו אקדחים שלמים כאשר המפעל שוחרר ב־1944 נמצאו בו אלפי גופים וצינות, אך לא קו הרכבה מלא. נראה כי תפקידה של FN הוגבל בעיקר לייצור רכיבים שנשלחו להרכבה סופית במפעלים אחרים. חברת ספרי-וורקה הפכה בהדרגה ליצרן בעל קצב הייצור הגבוה ביותר מבין כל המעורבים בפרויקט, ולעיתים ייצרה עשרות אלפי אקדחים בחודש. עם זאת, איכות הייצור במפעל זה נחשבה לנמוכה יחסית, בין היתר בשל חוסר ניסיון קודם בייצור נשק קל ובשל הלחץ לעמוד ביעדי תפוקה גבוהים בתנאי מלחמה, מחסור בכוח אדם מיומן ופגיעה בתשתיות. אקדחים רבים שיוצרו שם היו בעלי עיבוד גס וגימור ירוד, עדות לאופיו של הייצור ההמוני בשלב המאוחר של המלחמה.

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך אקדח הולטר P38 למוצר המיועד לייצור המוני בהיקפים חסרי תקדים. בשלב הראשוני של הייצור, בשנים 1939–1941, נשמרה רמת גימור גבוהה יחסית, והאקדחים יוצרו מפלדות פחמן איכותיות שעברו עיבוד שבבי מלא, ליטוש מוקפד והשחמה עמוקה. חלקי המתכת, ובפרט הגוף והקנה, עובדו בסטנדרטים גבוהים, וההרכבה בוצעה תוך הקפדה על התאמה ידנית בין מכלולים. ככל שהמלחמה התארכה וגבר הלחץ על תעשיית החימוש, החלו להופיע שינויים מהותיים בשיטות הייצור. הדרישה להגדלת תפוקה, המחסור הגובר בחומרי גלם איכותיים והצורך בחיסכון בזמן עבודה הובילו הפשטה הדרגתית של תהליכי העיבוד. רכיבים רבים שיוצרו בתחילה בעיבוד שבבי הוחלפו בגרסאות שעברו פחות שלבי גימור, ולעיתים יוצרו בשיטות של יציקה או הטבעה. רמת הליטוש החיצוני ירדה, וקצוות חדים או סימני עיבוד נותרו גלויים יותר, במיוחד באקדחים שיוצרו בשלבים המאוחרים של המלחמה. שינוי בולט נוסף היה המעבר משיטות השחמה מסורתיות לגימורים פשוטים וזולים יותר. בעוד שדגמים מוקדמים של אקדח ולטר P38 היו בעלי השחמה אחידה וכהה, דגמים מאוחרים יותר נצבעו לעיתים בציפוי אפור או ירקרק, אשר סיפק הגנה סבירה מפני קורוזיה. שינוי זה שיקף לא רק שיקול אסתטי, אלא בראש ובראשונה צורך פונקציונלי בתנאי ייצור מלחמתיים.

גם בחומרים עצמם ניכרת התאמה למציאות הכלכלית והצבאית של התקופה. פלדות באיכות גבוהה הפכו לנדירות יותר, ובחלק מהמקרים נעשה שימוש בסגסוגות פשוטות יותר, אף על פי כן, מבנהו של אקדח הולטר P38, ובייחוד מערכת הנעילה, היו סובלניים לשינויים אלו, והאקדח שמר ברוב המקרים על תפקוד תקין גם כאשר איכות הגימור ירדה. הרחבת הייצור חייבה גם פיזורו בין מספר מפעלים וקבלני משנה, מה שהוביל לשונות ניכרת בין אקדחים שיוצרו במקומות שונים ובשנים שונות. שונות זו באה לידי ביטוי לא רק בגימור החיצוני, אלא גם בפרטים קטנים של עיבוד, סימון והרכבה. עם זאת, התכנון הבסיסי של הולטר P38 נותר יציב, והאקדח המשיך לעמוד בדרישות הצבאיות לאמינות ולשימוש מבצעי, גם בתנאים של ייצור מואץ ומוגבל משאבים. בסיכומו של דבר, ייצור אקדח הולטר P38 בתקופת מלחמת העולם השנייה משקף מעבר ברור מתעשיית נשק איכותית ומוקפדת, לייצור מלחמתי פונקציונלי הנשלט על ידי שיקולי זמינות, תפוקה וסטנדרטיזציה. אף שהדבר בא לעיתים על חשבון האסתטיקה והגימור, הוא אפשר את הפיכתו של הולטר P38 לאקדח השירות הנפוץ והזמין ביותר בצבא הגרמני במהלך המלחמה.

לאחר מלחמת העולם השנייה
בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים, על רקע החרפת המלחמה הקרה החלה נאט״ו לקדם צבא גרמני בעל יכולת הגנה רחבה. הבונדסוור, שהוקם רשמית באמצע העשור, נזקק לכלי נשק מודרניים, והוחלט להשיב לייצור מספר דגמים מתקופת מלחמת העולם השנייה, ובהם הוולטר P38. מהנדסי ולטר נדרשו לשחזר את תהליך הייצור כמעט מן היסוד. בשנת 1954 הותר לחברת קרל ולטר לחדש את העבודה על האקדח, תחת השם הזמני P54. לאחר ניסויים ממושכים ושינויים הנדסיים קלים, החל הייצור הסדרתי, ובמאי 1957 יצא מן המפעל באולם האקדח הראשון מהסדרה החדשה. במקביל, ייצרה Manurhin אלפי אקדחים שיועדו לייצוא, בעיקר לפורטוגל ולמשטרת מערב ברלין. חידוש הייצור לאחר המלחמה חייב תכנון מחדש של רכיבים רבים, תהליך שאיפשר גם פישוט של המבנה מרבית אקדחי P38 המאוחרים ודגמי P1 יוצרו עם גוף וצינה מדוראלומיניום. נוקר הירי המקורי, שהיה בעל שטחים שטוחים, הוחלף בנוקר גלילי לחלוטין, וקפיץ הנוקר שונה בממדיו ובמבנהו. מנגנון חסימת הנוקר עוצב מחדש ומנוף הנצרה שונה בהתאם, והמבנה הפנימי של הצינה הותאם למכלול החדש. כתוצאה משינויים אלו, רכיבים מאקדחי P38 שיוצרו לפני 1946 אינם תמיד ניתנים להחלפה עם רכיבים מאקדחים שיוצרו לאחר חידוש הייצור בשנת 1957. בשנת 1963 אומץ האקדח רשמית על ידי הבונדסוור תחת הסימון P1. עד שנת 1968 לא בוצעו בו שינויים מבניים משמעותיים. בשנות השבעים עודכן מנגנון הבטיחות והנוקר בעקבות מספר מקרים של ירי בלתי מכוון כאשר האקדח נפל על הפטיש. מנגנון נעילת הנוקר הישן בוטל, והנוקר עוצב מחדש כך שכאשר הפטיש מןנח במצב לא דרוך, ראש הנוקר מיושר עם חלל ייעודי בפטיש ואינו יכול לנוע קדימה. על אף פיתוח דגמי P4 ו־P5, נמשך ייצור ה־P1 בקנה מידה גדול עד שנת 1992. גרסת ה־9 מ״מ פאראבלום נותרה העיקרית, בעוד ייצור גרסת 7.65 מ״מ פאראבלום, שהוצגה בפברואר 1968, הופסק בשנת 1976 המשיכו להימכר ממלאי עוד שנים אחדות. הגימור הסטנדרטי של האקדחים היה שחור מט, אך הוצעו גם גרסאות מושחרות, מצופות ומעוטרות בתשלום נוסף. עד אפריל 1975 חרג היקף הרכש של הבונדסוור מ־250,000 אקדחים, ובמקביל יוצרו לשוק האזרחי בין מאי 1957 לאפריל 1975 כ־262,000 אקדחי P38 נוספים. באמצע שנות השישים של המאה העשרים שווקו דגמי P38 גם דרך צרפת באמצעות חברת Manurhin. אקדחים אלה נשאו סימון צרפתי ייחודי על הצינה מרביתם הורכבו מחלקים שיוצרו במפעל קרל ולטר בגרמניה, סידור זה אפשר למשטרת מערב ברלין ולצבא אוסטריה לרכוש אקדחים מבלי להפר מגבלות שנבעו מהסכמים בין בעלות הברית. באוסטריה החליף ה־P1 בהדרגה אקדחי P38 ממלאי מלחמה שעברו שיפוץ ולעיתים כללו ערבוב של רכיבי מאקדחי P38, מתקופת מלחמת העולם השנייה ואשר נשאו חותמות בדיקה אוסטריות. ה־P1 שימש כאקדח השירות של הצבא והמשטרה האוסטריים עד שהוחלף באקדח גלוק 17. בצרפת החליטו הרשויות לנצל את מפעל מאוזר באוברנדורף, שנתפס כמעט בשלמותו, לצורך הרכבה ותיקון של רכיבי P38 קיימים. תחילה הורכבו מספר אקדחי ניסוי, ולאחר מכן הורכבו פחות מ־5,000 אקדחים, שחלקם נשאו כבר סימוני בדיקה גרמניים וחלקם היו חסרי סימון לחלוטין, כאשר הצרפתים הקפידו למספר מחדש את כל החלקים כך שיתאימו למספר הראשי שעל השלדה, לעיתים תוך הטבעת מספר חדש מעל המספר הגרמני המקורי. מרבית האקדחים הללו נשאו גימור דו־גווני אופייני למאוזר, עם קנה מושחר קלות וצינה וגוף צבועים. אם כי כמויות קטנות של אקדחים כחולים לחלוטין הונפקו למשטרה ולמשמר הגבול הצרפתיים. עם מיצוי מלאי החלקים, חידשה צרפת ייצור עצמאי של ה־P38 חרף מחאות בעלות הברית, והאקדחים החדשים הראשונים הופיעו בקיץ 1945 בגימור אפור כהה ייחודי. ההערכות לגבי היקף הייצור הצרפתי משתנות ונעות בין כ־37,000 לכ־65,000 אקדחים, כאשר השמדת רישומי הייצור עם פינוי המפעל במאי 1946 מקשה על קביעה מדויקת.

מעבר לייצור הרשמי ברישיון ולגרסאות אלה, הופיעו אקדחים ששאבו השראה מהולטר P38 בשווקים שאינם גרמניים. בטורקיה, מספר מצומצם של עותקים בלתי מורשים וללא סימון מתאים נוצר, לפי הטענה, בבית החרושת Kirrikale Tüfek Fb. שהוא חלק מקונצרן ביטחוני בשם "תעשיות מיכאניות וכימיות" (בטורקית: Makina ve Kimya Endüstrisi A.Ş. בקיצור MKE) מאנקרה, בתקופה שבה הצבא הטורקי שקל לאמץ את אקדח ולטר P38. מאחר שהם יוצרו ברובם בעבודת יד, הם שונים בפרטים מדגמים מתוצרת גרמנית, והגימור החיצוני שלהם נחות באופן בולט. סימון היצרן והכיתוב „Cap. 9mm.” מצויים על הצינה, והידיות עשויות עץ אגוז פשוט.

שימוש
במלחמת העולם השנייה
בשימוש כאקדח שירות צבאי אקדח הולטר P38 התבלט בשילוב של אמינות עם תפעול בטוח ונוח יחסית. מנגנון הפעולה הכפולה אפשר נשיאה של האקדח עם כדור בקנה ופטיש שיושב על הנוקר דבר שנחשב יתרון משמעותי בתנאים מבצעיים שבהם נדרש שליפה וירי מהירים מבלי להסתמך על דריכת הפטיש מראש. יכולת זו הייתה רלוונטית במיוחד עבור צוותי רכב משוריין ואנשי מטה, שפעלו לעיתים במרחבים צפופים, מחוון בית הבליעה הטעון תרם אף הוא לבטיחות, בעיקר בשגרה מבצעית אינטנסיבית.
ה ולטר P38 שירת בכל חזיתות הלחימה של גרמניה הנאצית. תנאי האקלים הקיצוניים, במערכה בצפון אפריקה ובמדבר המערבי ובתנאי הקור העז והלחות הגבוהה של החזית המזרחית הציבו אתגר לכלי נשק וה ולטר P38 לא היה יוצא דופן בכך. עם זאת, הדיווחים מצביעים על כך שהאקדח שמר ברוב המקרים על תפקוד תקין, כל עוד בוצעה תחזוקה סבירה והשתמשו בתחמושת תקנית. רגישותו ללכלוך ולבלאי הייתה קיימת, אך לא חריגה ביחס לאקדחי שירות בני התקופה. במהלך המלחמה שימש ה ולטר P38 במקביל לדגמים ותיקים יותר, ובראשם הלוגר P08, בעיקר בשל מלאים קיימים והעדפות אישיות של קצינים. אף על פי כן, ככל שהתקדמה המלחמה והייצור של ה ולטר P38 התרחב, הפך הוא לאקדח השירות הנפוץ ביותר בצבא הגרמני. השימוש המבצעי הרציף בתנאים מגוונים תרם לביסוס מוניטין של כלי נשק מודרני, פונקציונלי וקל יחסית להטמעה בהכשרה צבאית.
עם כניעת גרמניה הנאצית בשנת 1945 נתפסו כמויות גדולות של אקדחי ולטר P38 בידי כוחות בעלות הברית. רבים מהם נכנסו לשימוש משני, זמני או קבוע, בצבאות ובכוחות ביטחון שונים באירופה שלאחר המלחמה, ולעיתים אף שימשו כשלל מלחמה אישי. בכך חרג השימוש המבצעי של הצולטר P38 מעבר לשירותו בצבא הגרמני בלבד והמשיך להשפיע על הזירה הצבאית והמשטרתית גם בעשורים הבאים.

לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה המשיך אקדח הולטר P38 להיות בשימוש נרחב, וזאת בשל כמויות גדולות שנתפסו בידי כוחות בעלות הברית. בתקופה המיידית שלאחר המלחמה שימשו אקדחי P38 שנתפסו כשלל אמצעי חימוש בידי יחידות צבא, כוחות כיבוש וארגוני ביטחון שונים, בעיקר בשל זמינותם, אמינותם והעובדה שהיו מותאמים לתחמושת 9×19 מ״מ, שהפכה במהירות לסטנדרט של תחמושת צבאית.

בצ'ילה רכש הצבא כמויות ניכרות של אקדחי ולטר P38 שיוצרו במפעל ולטר בגרמניה במסגרת ייצור מסחרי רגיל, ולפחות חלקם נשאו גרסה פשוטה של סמל המדינה ואת הכיתוב EJÉRCITO DE CHILE על הצינה או הגוף. בצ'כוסלובקיה הורכבו בשנים 1946–1947 כ־3,000 אקדחי P38 מחלקים שנמצאו במפעל Spreewerke נטוש, והם שירתו את הצבא או המשטרה תחת הסימון vz.46 עד להחלפתם בדגם מייצור עצמי vz.52 אף שהורכבו מחלקים שייוצרו במהלך מלחמת העולם השנייה, הם עברו תהליך של גימור מחדש ונראו כחדשים, אקדחים אלו נשאו סימון “46” בצדו השמאלי של מגן ההדק. במזרח גרמניה נעשה שימוש נרחב באקדחי P38, שחלקם שופצו וחלקם הורכבו מחדש מחלקים מעורבים של ולטר, מאוזר ו־Spreewerke. לאחר 1950 יוצרו קנים חדשים בכמויות מוגבלות על חלקים של אקדחים ממלחמת העולם השנייה. במחצית השנייה של 1953 יוצרו בחשאי כ־120 אקדחים חדשים עם חלקים משולבים וידיות מחורצות אופקית עבור לף"משטרת העם" שסומנו במספר בתוך דוגמת שמש, שכונה “החיננית המזרח־גרמנית”. בבריטניה נרכשו כמויות משמעותיות של אקדחי P5 "קומפקט" לשימוש צבאי תחת הסימון L102A1, והם נשאו סימונים תקניים של משרד ההגנה הבריטי ומספר מלאי נאט״ו. בשנת 1961 אימצה נורווגיה את ה־P38 כדגם m/38 לאחר ניסויים ותחרות בין מספר אקדחים, והזמינה כ־25,000 אקדחים שיוצרו במפעל קרל ולטר בגרמניה שהיו בשירות עד 1985, אז הוחלפו בדגמי גלוק. בפורטוגל סופקו אקדחי P38 כדגם Modelo 961 והיו בשירות עד 2019, כאשר המשמר הלאומי הרפובליקני סימן חלק מהם במונוגרמה GNR.

השפעה

אקדח הולטר P38 השפיע על התפתחות האקדח המודרני דרך שילוב ייחודי ומגובש של פתרונות מכניים ותפיסת שימוש, שהופיעו לראשונה יחד באקדח שירות תקני בקנה מידה צבאי רחב. תרומתו המרכזית של הולטר P38 הייתה בהצגת מודל של אקדח שירות צבאי המתוכנן מלכתחילה לנשיאה מבצעית עם כדור בקנה, תוך שמירה על רמת בטיחות גבוהה, פישוט תפעול והפחתת תלות במיומנות גבוהה של המשתמש. זהו ההקשר שבו יש להבין את השפעתו, ולא כהמצאה מבודדת של הדק פעולה כפולה או נצרה.
ברמה המכנית, הולטר P38 היה האקדח הראשון שאימץ באופן מוצלח את מנגנון הנעילה באמצעות בלוק נעילה נופל מתחת לקנה, בניגוד לנעילה באמצעות הטיית הקנה הידוע גם כנעילת בראונינג. פתרון זה אפשר קו קנה נמוך יותר, תנועה ישרה של הקנה והצינה, ופיזור עומסים שונה מזה של מנגנוני בראונינג הנפוצים. מנגנון זה אומץ ישירות, בשינויים קלים, באקדח ברטה M1951 ממנו הועתק אל אקדחי ברטה 92/M9 .
ברמת התפעול והארכיטקטורה הולטר P38 ביסס לראשונה סטנדרט צבאי שבו מנגנון ירי פעולה כפולה, מנוף הורדת פטיש ונשיאה עם כדור בקנה נתפסים כחלק ממערכת אחת, ולא כפתרונות נפרדים או פשרות. ההשפעה כאן אינה בהעתקה ישירה של חלקים, אלא בקביעת פרדיגמה אקדח שירות מתוכנן כך שהמצב המבצעי הבסיסי שלו יהיה גם הבטוח ביותר. תפיסה זו אומצה במודלים מאוחרים של אקדחי שירות, גם כאשר עברו למנגנוני נעילה אחרים, והיא עומדת בבסיס האופן שבו אקדחי פעולה כפולה/פעולה בודדת הוטמעו בצבאות ובמשטרות לאחר מלחמת העולם השנייה אף.על פי שהולטר P38 לא היה אביהם הטכנולוגי של אקדחי הפעולה הכפולה, והוא גם לא קבע את עתיד מנגנוני הנעילה באקדחים מודרניים, שרובם חזרו לפתרונות פשוטים וזולים יותר. הוא היה האקדח הראשון שהדגים כי ניתן לשלב בטיחות, מוכנות מיידית לירי, ואמינות גבוהה באקדח שירות אחד והוכחה זו, יותר מכל רכיב בודד, היא תרומתו ההיסטורית המתמשכת. במובן זה, השפעתו של ה-P38 היא מערכתית ותפיסתית, ולא אוסף מקרי של תכונות טכניות.

דגמים מאוחרים
ולטר P1
ממוזער|חיילים סודניים, אוחזים באקדח ולטר P1 עוצרים חשוד בניסיון הפיכה 1971
ממוזער|צינה של ולטר P1
אקדח הולטר P1 היה גלגולו שלאחר מלחמת העולם השנייה של אקדח הולטר P38, והוא פותח בראשית שנות ה-50 של המאה העשרים כמענה לצרכיו של הבונדסוור, צבא גרמניה המערבית שהוקם מחדש במסגרת נאט״ו. מבחינה חיצונית שמר ה-P1 על קווי המתאר הכלליים של ה-P38 ועל מנגנון הפעולה המקורי, אך כלל שינוי מבני מהותי של החלפת הצינה שהייתה עשויה מפלדה באקדח ולטר P38 בצינה עשויה סגסוגת אלומיניום. שינוי זה נועד להפחית משקל, ולהתאים את האקדח לסטנדרטים לוגיסטיים מודרניים. כתוצאה מכך היה הולטר P1 קל משמעותית מקודמו, אך בתחילה התגלו בו בעיות עמידות, בעיקר באזור נקודת המגע בין המסגרת למנגנון הנעילה. על מנת להתמודד עם בעיות אלו, הוכנסו במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים שיפורים מבניים, ובהם חיזוק אזור המסגרת באמצעות פין פלדה רוחבי שנועד לספוג את עומסי הרתע. שיפורים אלה האריכו את חיי הכלי והפכו אותו לאמין יותר בשירות ממושך. הולטר P1 שימש כאקדח התקני של הבונדסוור במשך עשרות שנים. ייצור הולטר P1 בוצע הן בגרמניה והן בצרפת, במסגרת הסכמי רישוי עם מפעל Manurhin, אשר ייצר חלקים ולעיתים גם אקדחים שלמים עבור קרל ולטר בע"מ. כלי הנשק שסופקו במסגרת זו נשאו סימונים גרמניים רשמיים, והיו זהים בכל בחינה לדגמים שיוצרו בגרמניה. במהלך שנות שירותו נחשב הולטרP1 לאקדח אמין ובטוח.
האקדח שמר במידה רבה על המידות החיצוניות של ה-P38 המקורי. אורכו הכולל עמד על כ-216 מילימטרים, ואורך הקנה נותר כ-125 מילימטרים. גובה האקדח היה כ-136 מילימטרים ורוחבו המרבי כ-37 מילימטרים. ההבדל המשמעותי בא לידי ביטוי במשקל: בזכות מסגרת עשויה סגסוגת אלומיניום, משקלו של ה-P1 במצב פרוק ירד לכ-800–820 גרם, ובמצב טעון, עם מחסנית מלאה של שמונה כדורי 9×19 מ״מ, עמד על כ-880–900 גרם. הפחתת המשקל נועדה להקל על נשיאה ממושכת ולהתאים את האקדח לדרישות שירות מודרניות יותר.

ולטר P4
אקדח הולטר P4 היה גרסה מאוחרת ומותאמת טכנולוגית למחצית השנייה של המאה העשרים של משפחת ה-P38, שפותחה בראשית שנות ה-70 במטרה לענות על דרישות מעודכנות של כוחות משטרה וארגוני ביטחון בגרמניה המערבית. בניגוד ל-P1, שיועד בראש ובראשונה לשימוש צבאי, ה-P4 תוכנן ככלי שירות קומפקטי יותר, נוח לנשיאה יומיומית ומותאם לדרישות של סוכנויות אכיפת חוק. השינוי הבולט ביותר היה קיצור הקנה לעומת הקנה הארוך יותר בדגמי P38 ו-P1. בנוסף לכך בוצעו התאמות בכוונות, לעיתים עם כוונת קדמית משופרת כדי לאפשר רכישת מטרה מהירה בטווחים קצרים, האופייניים לפעילות משטרתית.
מבחינה מכנית שמר הולטר P4 על מנגנון הפעולה הקלאסי של משפחת האקדחים P38, הכולל פעולה של רתע. קצר עם בלוק נעילה נופל, וכן מנגנון הדק פעולה כפולה, מנוף ביטול דריכה ונעילת נוקר. בכך המשיך הדגם את המסורת של בטיחות תפעולית גבוהה, שאפשרה נשיאה עם כדור בקנה במצב בטוח יחסית, תכונה שנחשבה קריטית לשימוש משטרתי. כמו בולטר P1, גם כאן נעשה שימוש במסגרת מסגסוגת אלומיניום, תוך שילוב חיזוקים מבניים שנועדו להתמודד עם עומסי ירי מצטברים, במיוחד לאור השימוש המתמשך בתחמושת 9 מ"מ צבאית היוצרת לחצים כבדים על חלקי האקדח. הולטר P4 יוצר במספרים מוגבלים יחסית, ולא נועד להחלפה גורפת של הולטר P1 או של דגמים אחרים בשירות הצבאי. הוא אומץ בעיקר על ידי יחידות משטרה אזוריות בגרמניה המערבית, אף שהולטר P4 לא זכה לתפוצה רחבה מחוץ לגרמניה, הוא מייצג שלב חשוב בהתפתחות אקדחי השירות של ולטר, כפתרון ביניים בין תפיסות התכנון של שנות ה-40 וה-50 של המאה העשרים לבין המעבר לדגמים מודרניים יותר כמו הולטר P5, שכללו שינויים עמוקים יותר במבנה ובפילוסופיית ההפעלה.

אורכו הכולל של האקדח היה כ-205 מילימטרים, בשל קיצור הקנה לאורך של כ-102 מילימטרים. גובה האקדח נותר דומה, סביב 135 מילימטרים, בעוד שהרוחב נשמר בטווח של כ-37 מילימטרים. משקלו של ה-P4 ללא כדורים במחסנית עמד על כ-780–800 גרם, ובמצב טעון הגיע לכ-860–880 גרם, נתונים ששיקפו את ייעודו ככלי נוח יותר לנשיאה יומיומית בידי שוטרים ואנשי ביטחון.

ולטר P5
ממוזער|אקדח ולטר P5 במהדורה מיוחדות לרגל 100 שנות פעילות של חברת קרל ולטר
ממוזער|ולטר P5 קומפקט
אקדח הולטר P5 היה פיתוח מתקדם ומשמעותי של משפחת ה-P38, אשר נועד לשקף תפיסת תכנון מודרנית יותר של אקדח שירות, תוך שמירה על העקרונות המכניים הבסיסיים של הדגם המקורי. הפיתוח החל בשנות ה-70 והבשיל לייצור סדרתי בסוף אותו עשור, בעיקר עבור כוחות משטרה וארגוני ביטחון בגרמניה המערבית. בניגוד ל אקדח ה-P1 ולאקדח ה-P4, שהיו במידה רבה התאמות ושדרוגים של אקדח ה-P38, הולטר P5 ייצג ניסיון מודע לחדשנות על בסיס טכנולוגיה מבוססת הוא המשיך להשתמש במנגנון הרתע הקצר עם בלוק נעילה נופל, אך שילב אותו במעטפת מודרנית יותר, עם דגש על בטיחות, ארגונומיה ודיוק. אחד המאפיינים הבולטים של הולטר P5 היה תצורת פליטת התרמילים הייחודית שלו, שבה התרמילים נפלטו כלפי שמאל ולא כלפי מעלה או ימינה, כנהוג ברוב האקדחים החצי אוטומטיים. תצורה זו נועדה להפחית את הסיכון לפגיעת תרמילים בפני היורה, במיוחד בירי ביד שמאל, ולהגביר את הבטיחות בשימוש מבצעי משטרתי. הולטר P5 היה בנוי מסגרת סגסוגת אלומיניום מחוזקת, והייצור היה מבוסס על עיבוד מדויק יותר של חלקי המתכת, ושיפורים באיכות הגימור לעומת דגמי P1 מוקדמים. הקנה היה קצר יחסית, בדומה לולטר P4, אך איכות הקנה והכוונות שופרו, והדגם זכה למוניטין של אקדח מדויק ואמין בטווחי ירי קצרים ובינוניים. הולטר P5 יוצר במספר תצורות, ובהן גם גרסה קומפקטית אך תפוצתו נותרה מוגבלת יחסית, בעיקר בשל עלויות ייצור גבוהות והופעתם של אקדחים מודרניים יותר עם קיבולת מחסנית גבוהה וגוף מפולימר. האקדח נחשב לשיא ההתפתחות של קו אקדחי הולטר P38 ולמעין סיכום טכנולוגי של פילוסופיית האקדחים העשויים רק ממתכת של החברה, לפני המעבר לדגמים חדשים לחלוטין כגון הולטר P88 ובהמשך סדרות מודרניות יותר. בכך הוא מהווה חוליה חשובה בהיסטוריה של אקדחי השירות הגרמניים, המשלבת ניסיון זהיר לחדשנות תפעולית.
אקדח ולטר P5 שמר על פרופיל קומפקטי יחסית, עם אורך כולל של כ-195–200 מילימטרים, בהתאם לגרסה, ואורך קנה של כ-102 מילימטרים. גובהו של ה-P5 היה כ-130–135 מילימטרים, ורוחבו נותר דומה לזה של קודמיו. משקלו של הדגם במצב פרוק עמד על כ-790–800 גרם, ובמצב טעון על כ-870–890 גרם

יצוג תרבותי
חברת קרל ולטר ואקדח ה-P38 מתוצרתה הצליחה לחרוג הרבה מעבר לאספנות. אקדח ה-P38 הפך לאחד מכלי הנשק המזוהים עם נשק "גרמני" אקדחי ולטר, לצד אקדח הלוגר מעידים כי האוחז בהם הוא חייל או שליח של גרמניה. כך בסדרת הסרטים של אינדיאנה ג'ונס חיילים וקצינים נאצים מופיעים לא אחת כשהם חמושים ולטר P38 בסרטים כמו להציל את טוראי ריאן, רשימת שינדלר ניתן לראות שימוש ב-P38 וב PPK, אשר שימשו את הצבא והמודיעין הנאצי ומופיעים לא רק כאביזרי לחימה, אלא כסמל לשלטון, טרור ודיכוי. כך הנשק עצמו נהפך להרחבה ולמייצג של אופי קר, שיטתי, חסר רחמים אך גם אלגנטי ומרשים. התוצאה היא שיקוף של התכונות כמו שליטה, אינטלקטואליות, מסורת, נוקשות תרבותית. האקדח P38 הפכו לסמלי המלחמה שניהלה גרמניה הנאצית והפכו לאייקונים של רוע ממוסד. בסרטים, הקצין הנאצי המחזיק אקדח לוגר או ולטר ומבצע הוצאה להורג הוא דימוי חוזר, כמעט קלישאתי, של אכזריות מסודרת.

בייצוג התרבותי אקדח הולטר P38 ואקדח הלוגר P08 מופיעים לעיתים קרובות ביחד ולעיתים משמשים כמעט כקולקטיב של “האקדח הגרמני הקלאסי”, אך עם פרופילים סימבוליים שונים. הלוגר P08, המוכר בצורתו הייחודית, מוצג כמעט תמיד בהקשר היסטורי קלאסי של גרמניה הנאצית או מלחמת העולם השנייה. הוא משמש כסמל של סמכות מסורתית ויוקרה צבאית שכן הופעתו מזכירה את עידן האימפריה הגרמנית. לעומת זאת, אקדח הולטר P38 מופיע במגוון רחב יותר של הקשרים: הוא משמש לא רק ככלי נשק גרמני סטנדרטי אלא גם כמייצג של ריגול, מרד, חתרנות, קומדיה או אלימות מודרנית. כתוצאה מכך, הולטר P38 מרחיב את המונח “האקדח הגרמני” מעבר לאסתטיקה ההיסטורית הקלאסית של הלוגר, ומקבל קשת רחבה יותר של קונוטציות סימבוליות. הקשר הסימביוטי בין האקדחים ניכר במיוחד כאשר שני האקדחים מופיעים יחד: הלוגר מסמן לעיתים את האויב המסורתי וההיסטורי, הישן והממוסד, בעוד ה־P38 מסמן את האויב המודרני, הרוצח המתוחכם או החתרן. כך נוצרת “זוגיות” תרבותית שבה הלוגר מבטא את העבר המפואר מחד ומזעזע מאידך, והולטר P38 מבטא את ההווה המודרני של הנשק הגרמני, המעוגן בריאליזם ובדינמיקה של סיפור הפעולה. בנוסף, הסימביוזה נוגעת גם לחוויה החזותית והאסתטית: הקווים ההנדסיים הישרים והפונקציונליים של ה-P38 מנוגדים ומשלימים את הקווים המעוטרים והקלאסיים של הלוגר. הקשר הסימביוטי בין P38 ל-P08 מאפשר ליוצרים קולנועיים וטלוויזיוניים למנף מידות שונות של סמליות, תוך שימוש באותו “מוסכמות חזותיות” של נשק גרמני. ה-P38 מרחיב ומודרני את הדימוי שה-Luger יצר, והאינטראקציה ביניהם יוצרת שכבה עשירה של מטען תרבותי שהקהל המודרני מזהה כמעט באופן מיידי.

בקולנוע וטלוויזיה

בסרט הקולנוע  Help! משנת 1965, בכיכוב להקת הביטלס מופיעה הדמות "אהם" (באנגלית: Ahme), שמחלצת את חברי הלהקה מידיו של הנבל פרופסור פוט. במהלך סצנה זו היא משתמשת באקדח ולטר P38 בצבע ורוד, כאשר צבעו של האקדח תואם במכוון את לבושה. הבחירה בולטר P38 אינה מקרית: זהו אקדח המזוהה באופן ברור עם דימוי של נשק צבאי “רציני”, אך בסרט הוא מוצג באופן פרודי ומרוכך, כחלק מהשפה הסאטירית וכדימוי פופ ארט של שנות ה-60 של המאה העשרים. האקדח משמש כאביזר דרמטי וסגנוני, המבליט את היפוך התפקידים המגדרי: דמות נשית, אלגנטית ולא מאיימת לכאורה, מחזיקה בנשק צבאי ומפעילה אותו בביטחון. הצביעה הוורודה שוללת מהולטר P38 את ההקשר ההיסטורי האפל שלו ככלי מלחמה, והופכת אותו לאובייקט כמעט קריקטוריסטי, המתאים לאווירת הסרט ולייצוג ההומוריסטי של עולם הריגול והפשע.

בסרט השליח ממנצ'וריה משנת 1962, מותחן פוליטי, מופיע אקדח P38 מזוהה בסרט עם עולם הריגול והקונספירציה הולטר P38 מופיע כאן כאמצעי חיסול דיסקרטי, לעיתים בשילוב משתיק קול. הבחירה באקדח P38 נובעת מהעובדה בראשית שנות ה-60 של המאה העשרים היה זה אקדח המזוהה בציבור האמריקאי עם מלחמת העולם השנייה, ועם עולם המזימות הבינלאומיות השימוש בו בסרט תורם לאווירת האיום ולתחושת הניכור שמלווה את העלילה כולה. הוא משויך למנגנונים חשאיים של כוח ושליטה. מבחינה קולנועית, ה-P38 משתלב מדגיש את זרותו של האיום ואת הטשטוש בין אויב חיצוני לאיום פנימי, נושא מרכזי ביצירה. הופעת הולטר P38 בסרט השליח ממנצ'וריה ממחישה שלב חשוב בהתפתחות הדימוי התרבותי של האקדח: מעבר מכלי נשק צבאי היסטורי לסמל קולנועי של ריגול, קונספירציה ואיום.

בסרט 12 הנועזים סרט מלחמה משנת 1967 מופיע אקדח P38 בהקשר ריאליסטי של לחימה והוא מזוהה באופן ברור עם גרמניה הנאצית. בניגוד לשימושים הסמליים או הפסיכולוגיים שנראו בסרטי ריגול, כאן הולטר P38 משמש בראש ובראשונה כחלק משחזור חזותי מדוקדק של סביבת מלחמת העולם השנייה ומשמש להעמקת תחושת האמינות ההיסטורית. והשימוש בו משקף תפיסה קולנועית מודעת של עדכניות תקופתית: הולטר P38 התאים לסרט שמבקש להציג את גרמניה הנאצית בשיא כוחה הצבאי. בהקשר רחב יותר של ייצוג תרבותי, הסרט מציב את הולטר P38 כפריט של ריאליזם מלחמתי הוליוודי, שפועל ככלי חזותי לזיהוי האויב, התקופה וההקשר ההיסטורי. זהו שלב שבו הולטר P38 הפך לחלק בלתי נפרד מן האיקונוגרפיה הקולנועית של מלחמת העולם השנייה.

בסרט הארי המזוהם שיצא בשנת 1971 תופסים כלי הנשק מקום מרכזי במבנה הדרמטי והאידאולוגי של היצירה, ובמיוחד העימות הסימבולי בין שני אקדחים: אקדח תופי סמית' אנד וסון מודל 29 רב העוצמה של הגיבור ארי קלהאן מזה, ואקדח הולטר P38 שבידי הרוצח הידוע בכינוי “סקורפיו” מזה. האקדחים מגלמים שתי תפיסות עולם מנוגדות של כוח, חוק ואלימות. אקדח התופי של הארי הוא אקדח אמריקאי כבד ומוחצן שמוצג ככוח סמכותי וכמעט מיתי המזוהה עם אכיפת חוק, מנגד הולטר P38 הגרמני משדר זרות ואלימות והבחירה בו כנשקו של הרוצח משמשת להדגשת ניתוקו של הרוצח מהמרחב הערכי האמריקאי. הולטר P38 מופיע ככלי נשק של חטיפות, איומים והוצאות להורג. הסרט תרם תרומה משמעותית לביסוס דימויו של הולטר P38 כאקדח של האנטגוניסט הזר שעומד בניגוד חזיתי לאקדחים האמריקאיים הקלאסיים, ובכך חיזק את מעמדו של הולטר P38 כסמל קולנועי טעון, ולא רק ככלי נשק היסטורי.

בסרט ברזיל (סרט) משנת 1985, מופיע אקדח ולטר P38 כנשקו של "הארי טאטל", הדמות החתרנית הפועל מחוץ למנגנון של המדינה הדיסטופית. הבחירה לצייד דווקא אותו, ולא את נציגי השלטון, באקדח P38 מטעינה את הנשק במשמעות מורכבת ואירונית. זהו אקדח בעל עבר היסטורי המופיע כאן בידי דמות שמבקשת לערער על מערכת טוטליטרית באמצעות פעולה ישירה. בכך נוצר מתח חזותי ורעיוני: נשק המזוהה עם משטרים ריכוזיים של המאה העשרים משמש דווקא מי שפועל נגדם. הופעת האקדח P38 בסרט ברזיל חורגת מהסטיגמה הפשוטה של “נשק של נבלים”. האקדח הופך לאביזר המסמן את המתח שבין חירות לאלימות, בין מרד לבין שכפול דפוסי הכוח של המערכת. בכך מוסיף הסרט נדבך נוסף לדימוי התרבותי של הולטר P38 לא רק כלי של שלטון, רוצחים או קונספירציות, אלא גם נשק של חתרנות מודרנית, הפועלת בתוך עולם שכבר עוצב על ידי האלימות הממסדית.

בסדרת הטלוויזיה האיש במצודה הרמה, המבוססת על הרומן של פיליפ ק. דיק, ומספרת על מציאות אלטרנטיבית שבה מדינות הציר ניצחו במלחמת העולם השנייה והעולם נשלט על ידי האימפריות של גרמניה הנאצית ויפן בסדרה מופיע אקדח הולטר P38 ככלי נשק המזוהה עם כוחן של הרשויות הנאציות והיפניות השותפות במנגנון השליטה. הולטר P38 בסדרה מייצג את “הסדר העולמי החדש” שבו האידאולוגיה הטוטליטרית שוררת, והנשק משמש כאמצעי סמלי של כוח מדכא. לאורך העונות של הסדרה, אקדח הולטר P38 מופיע בידי חיילים של האס אס, ולדמויות שמפעילות אלימות ממוסדת. הולטר P38 מלווה את הסדרה בצורה עקבית, והוא חלק מה״נוף החמוש״ של הציוויליזציה הדיסטופית. בסדרה האיש במצודה הרמה הולטר P38 משמש בתפקיד מורכב: הוא חלק משפה חזותית שבונה מציאות שבה הנשק הוא סמל של מערכת של כוח, אכיפה ופחד. הופעתו חושפת בפני הצופים כיצד לבוש, נשק ושפת גוף חזותית משמשים כאמצעי נרטיבי.

משחקי מחשב

בסוגת משחק ירי בגוף ראשון אקדח הולטר P38 מופיע לעיתים תכופות, במיוחד בכותרים שעוסקים במלחמת העולם השנייה, ומשמש כאחד המייצגים הדיגיטליים הבולטים של הנשק הגרמני בתקופה זו. במסגרת סדרת Medal of Honor החל מהמשחק המקורי משנת 1999 וסדרות המשך, הולטר P38 מוצג ככלי צד שלישי בידי אמצעי וחיילים גרמניים, ולעיתים אף ניתן לשחקן לרכוש אותו במהלך משימות מסוימות הוא מתאפיין בדיוק טוב יחסית ובקיבולת מחסנית של שמונה כדורים, מה שמבדיל אותו בדינמיקה של עימותים קצרי טווח מול אקדחים אחרים במשחק.

בסדרת משחקי Call of Duty, נוכחות הולטר P38 רחבה עוד יותר לאורך כמה כותרים מרכזיים. הוא מופיע ככלי נשק בחמישה כותרים שונים בסדרה, ולעיתים מושם דגש קולנועי על הופעתו. במשחקים אלו הוא מוצג כאקדח תקני של כוחות גרמניים בתקופת מלחמת העולם השנייה,, והוא חלק ממערך כלי נשק ההיסטוריים שמטרתם להגביר אותנטיות בזמן המשחק.

הופעת אקדח הולטר P38 במשחקים אלו אינה רק “קישוט ויזואלי”: הוא מסייע לשחזר חוויית קרב היסטורית, מייצג את נשק השירות הגרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה, ומאפשר לשחקנים להבחין בין כלי ירייה שונים על בסיס זמינות, דיוק, ושימוש. משום שהוא מופיע בבירור במהלך סצנות היסטוריות של תקופת 1939–1945, ה-P38 מביא לעיתים קרובות גם תחושת אותנטיות ותקופתיות שממנה נהנים שחקנים המעוניינים בהמחשה מדויקת של כלי נשק מתקופת המלחמה.

אנימה

בסדרת האנימה לופן השלישי, שנוצרה ב-1967, האקדח שבו משתמש הגיבור הראשי, ארסן לופן השלישי, הוא ולטר P38. הבחירה אינה רק ויזואלית. הולטר P38 מוצג בכל גלגולי הסדרה במנגה המקורית, בסדרות הטלוויזיה, בסרטי הקולנוע ובספיישלים כאקדחו הקבוע של לופן. האקדח מצויר לרוב בדיוק טכני גבוה יחסית לסטנדרטים של אנימה, כולל צורת הצינה, מנוף הבטיחות והפרופורציות הכלליות, ולעיתים אף מוזכר במפורש בשמו בדיאלוגים או בחומרי פרסום רשמיים.
מבחינה נרטיבית וסמלית, הולטר P38 מתפקד כהשלמה לדמותו של לופן: הוא אקדח אירופי, אלגנטי, מתוחכם ובעל היסטוריה, המשקף את דמותו של לופן כגנב ג’נטלמן בינלאומי. הולטר P38 משתלב בדימוי של לופן כהרפתקן הפועל בשילוב של תחכום והומור. הבחירה באקדח גרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה, מחזקת את הזיקה האירופית של הדמות. בלופן השלישי אקדח הולטר P38 אינו מוצג ככלי נשק ריאליסטי בלבד, אלא כחפץ איקוני: כסמל לאיום מרומז יותר מאשר אמצעי הרג בפועל, עצם נוכחות האקדח בפריים משמשים ככלי נרטיבי, ולא תמיד כאמצעי לחימה ממשי. בכך שונה הייצוג באנימה מהשימוש הקולנועי המערבי שמשתמש בולטר P38 עם דמויות נאציות או סמלי כוח צבאי. אצל לופן, אותו אקדח מקבל משמעות הפוכה כמעט סמל של חירות, תחכום ואינדיבידואליזם. במובן רחב יותר, לופן השלישי תרמה לכך שהולטר P38 הפך ביפן, ובקרב חובבי אנימה ברחבי העולם, לאחד האקדחים המזוהים ביותר עם תרבות פופולרית. זהו מקרה נדיר שבו כלי נשק היסטורי זוכה ל”חיים שניים” תרבותיים דרך אנימציה, ומנותק במידה רבה מהקשרו הצבאי המקורי.

ההשוואה בין הייצוג של ולטר P38 באנימה לבין הייצוג שלו בקולנוע ההוליוודי חושפת הבדל עמוק, עקרוני וכמעט אידאולוגי בתפיסת כלי ירייה כסמל תרבותי, ולא רק כאביזר עלילתי. בהוליווד, הולטר P38 נטען כמעט תמיד במשמעות היסטורית פוליטית ברורה. מאז שנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים הוא מזוהה בראש ובראשונה עם גרמניה הנאצית ומנגנוני דיכוי גם כאשר הסרטים מורכבים או ביקורתיים, האקדח עצמו מתפקד כסימן חזותי מיידי. הוא “מסמן” גרמני, קצין, אויב, או דמות הקשורה לממסד אלים. בתריסר המזוהמים, השליח ממנצוריה, ממזרים חסרי כבוד או בהרי המזוהם, אקדח הולטר P38 אינו נייטרלי, הוא חלק משפת סמלים קולנועית שבה נשק גרמני מתקופת המלחמה מגלם משמעת, אכזריות, ולעיתים גם איום לעומת זאת, באנימה ובמיוחד בלופין השלישי הולטר P38 עובר ניתוק מההקשר ההיסטורי של מלחמת העולם השנייה, במקום זאת, האקדח נטען במשמעויות אסתטיות ואישיות הוא אלגנטי, “קלאסי”, אירופי, ומזוהה עם אינדיבידואליזם, אצל לופן השלישי הולטר P38 אינו סמל של מדינה או אידאולוגיה, אלא של דמות. הוא אינו מייצג משטר אלא סגנון חיים. בכך נוצר נתק מודע בין הכלי לבין ההיסטוריה האלימה שלו, נתק שכמעט ואינו מתקבל על הדעת בקולנוע הוליוודי. הבדל זה משקף גם פער תרבותי רחב יותר. הקולנוע ההוליוודי נוטה להשתמש בנשק היסטורי כקיצור דרך נרטיבי טעון מוסרית: הצופה אמור “לזהות” את המשמעות מיד. באנימה, לעומת זאת, ובייחוד במסורת של מנגה ואנימציה יפנית משנות השישים והשבעים, קיימת פתיחות רבה יותר לניתוק אובייקטים מהקשרם המקורי ולשימוש בהם כסמלים אסתטיים. . הולטר P38 הוא אולי הדוגמה הקיצונית ביותר לפער זה. אותו אקדח עצמו מתפקד בהוליווד כסמל של כוח רצחני, ובאנימה כסמל של חירות אינדיבידואלית והרפתקנות. הלוגר P08, לעומת זאת, כמעט ואינו זוכה ל”שיקום” דומה באנימה, ונשאר ברוב המקרים טעון במשמעויות צבאיות וכבדות יותר. בכך נוצר מצב פרדוקסלי: ה-P38, שבמציאות נועד להיות אקדח שירות מודרני ויעיל, זוכה באנימה לחיים תרבותיים ארוכים, קלילים ואפילו רומנטיים, בעוד שבהוליווד הוא נותר שבוי בצל ההיסטוריה.

לקריאה נוספת
 Gangarosa, Gene Jr. The Walther Handgun Story, Stoeger Publishing, Wayne, N 1999 
 Marschall, Dieter H. Walther Pistols, Models 1 - P99, by Ucross, Los Alamos, NM: 2000. 
 Stéphane Cailleau Walther P.38: Germany's 9 mm Semiautomatic Pistol in World War II (Classic Guns of the World, 8) Schiffer Military History 2020 
 James E. Gentile Third Reich P.38s: Collector’s Guide to German Military P.38 Pistols from World War II Legacy Collectibles Press 2023 

קישורים חיצוניים

 Walther P38 9mm Auto Pistol Owner Instruction & Safety Manual חוברת הוראות למשתמש. כולל שרטוטים מפורטים של מנגנון האקדח
 Walther Military P.38 Production Chart 
 אתר המוקדש לאקדחי ולטר ובעיקר P38 כולל מידע רב ומסמכים טכניים מקוריים. 

הערות שוליים

קטגוריה:אקדחים גרמניים
קטגוריה:אקדחים חצי אוטומטיים מתוצרת קרל ולטר