עצי מורשת בישראל

עץ מורשת הוא עץ בעל חשיבות יוצאת דופן הנובעת מגילו, מממדיו, מנדירותו, מיופיו או מהזיקה ההיסטורית והתרבותית שלו לנוף ולארץ. בישראל, המושג מתייחס לרוב לעצים בוגרים שניטעו לפני קום המדינה (בני 70–80 שנה ומעלה), עצים בעלי ערך בוטני מיוחד או עצים המקודשים לדתות השונות. מאגר המידע הלאומי של עצי המורשת מנוהל על ידי משרד החקלאות וכולל נכון לשנת 2020 כ-2,400 עצים מתועדים.

 קריטריונים להגדרת עץ מורשת 
ממוזער|עץ אלה עתיק ברמות נפתלי
עץ נכלל בהגדרת "עץ מורשת" אם הוא עונה על אחד או יותר מהתנאים הבאים:
 גיל: עצים עתיקים מאוד, לרוב בני מאות שנים (כגון עצי זית עתיקים) או כאלו שניטעו לפני שנת 1948.
 ממדים חריגים: עצים בעלי היקף גזע, גובה או קוטר נוף יוצאי דופן.
 ערך היסטורי ותרבותי: עצים הקשורים לאירועים מכוננים בתולדות ארץ ישראל, לדמויות מפתח או לאתרים ארכאולוגיים.
 נדירות בוטנית: מינים שאינם נפוצים בישראל.
 עצים קדושים: עצים המשמשים מושא לפולחן, תפילה או מסורות דתיות, לרוב בסמיכות לקברי צדיקים או אתרים מקודשים.

 סקר עצי מורשת בישראל 
ממוזער|אלון התבור שגילו מוערך בכאלף שנים
המאמץ הממוסד לתיעוד עצי המורשת החל בשנת 1990, ביוזמתו של האגרונום ישראל גלון במסגרת משרד החקלאות ומאז הוא מתקיים ברציפות במשך למעלה משלושה עשורים. מטרות הסקר כוללות יצירת שכבת מידע למוסדות התכנון, הגנה על העצים מפני כריתה עקב פיתוח, והעלאת מודעות הציבור לחשיבותם. בנוסף, הסקר משמש כלי ללימוד התאמת מיני עצים לאזורים שונים בישראל. סקר עצי מורשת (או בשמו המקורי "סקר עצים בוגרים בישראל") הוא מיזם מחקרי ותיעודי רחב היקף המנוהל על ידי משרד החקלאות.

בשנת 2012 הועלה המידע לאתר אינטרנט ייעודי הכולל שכבת מידע גאוגרפי GIS, הזמינה למוסדות התכנון ומאפשרת לציבור לצפות במיקומי העצים ולקבל מידע עליהם. המידע הועלה לאתר האינטרנט של משרד החקלאות כשכבת מידע פעילה, המאפשרת לציבור לעדכן נתונים ולשלוח תמונות של עצים קיימים. תיעוד העצים מתבצע באמצעות מתנדבים, חובבי טבע ואנשי מקצוע הממלאים "כרטיס עץ" הכולל את מין העץ, מיקומו המדויק, ממדיו (גובה, קוטר גזע וקוטר נוף), מצבו הבריאותי וסיפורו ההיסטורי.

 ממצאי הסקר 
ממוזער|אקליפטוס שניטע ב-1896 בקיבוץ גן שמואל
ממוזער|עץ השיזף העתיק בעין חצבה, 2010
נכון לשנת 2020, המאגר כולל כ-2,400 עצי מורשת מתועדים. מניתוח נתוני הסקר עולים הממצאים הבאים:
 מינים מובילים: המין הנפוץ ביותר בסקר הוא אקליפטוס המקור, שליווה את ההתיישבות היהודית מסוף המאה ה-19. אחריו מופיעים: פיקוס השדרות, עץ רחוב נפוץ משנות ה-40; אלון התבור, עץ בר בולט שחלק מפרטיו שרדו עשרות ומאות שנים; ופיקוס השקמה, עצים עתיקים מאוד, חלקם בני מאות שנים, המצויים בעיקר במישור החוף.
 התפלגות גילים: כ-20% מהעצים בסקר, גילם מוערך ביותר מ-100 שנה, ומעל 70% הם בני 70–100 שנה.
 העץ בעל הגזע הרחב ביותר: עץ הבאובב (אדנסוניה מאוצבעת) בקיבוץ עין גדי, עם היקף גזע של כ-10 מטרים.
 העץ הגבוה ביותר: אקליפטוס לימוני ברחוב שפירא בפתח תקווה, שגובהו מגיע לכ-50 מטרים.
 הצמרת הגדולה ביותר: פיקוס בנגלי במקווה ישראל, שנופו משתרע על שטח של כדונם אחד.
 בין המועמדים לתואר העץ העתיק ביותר: השיזף המצוי בעין חצבה (מוערך ב-600–2,000 שנה), עצי הזית בגת שמנים (כ-800–900 שנה) והאלה האטלנטית בקדיתא (מוערך ב-600–800 שנה). קיימות גישות מדעיות שונות בנוגע לקביעת גיל מדויק של עצים אלו; בעוד שחלק מהמומחים סבורים כי אין בארץ עצים שחצו את גיל 600, אחרים משוכנעים על בסיס בדיקות שונות (כגון בדיקת פחמן 14 או ספירת טבעות באמצעות מקדח גזע) כי ישנם פרטים שהגיעו לגיל 1,000 שנים ויותר.

 חשיבות היסטורית תרבותית ודתית 
עצי מורשת רבים מהווים שריד מוחשי לאירועים ולתהליכים בהיסטוריה המקומית. העץ הבולט ביותר בתפוצתו ברחבי הארץ הוא אקליפטוס המקור, שניטע החל משנות ה-80 של המאה ה-19. העץ מזוהה עם ההתיישבות בארץ ישראל, והסברה הרווחת היא כי הובא במטרה לייבש ביצות ולסלק את מחלת המלריה. בחלוף הזמן התברר שייבוש המים ביעילות בוצע באמצעות ניקוז מי הביצות אל הים ולאו דווקא בעקבות נטיעת האקליפטוסים אך בשל הקשר של העץ הזה להתיישבות היהודית ברחבי הארץ, הוא כונה בפי תושבי הארץ הערבים "עץ היהודים".
ממוזער|ברוש המדינה בדגניה א', 2008 צילום: אבישי טייכר
דוגמה נוספת היא "ברוש המדינה", כינוי לעצי ברוש מצוי אשר ניטעו באופן טקסי בט"ו בשבט של שנת ה'תש"ח ברחבי הארץ ביזמת קק"ל, לזכר הברוש שנטע בנימין זאב הרצל בארזה שבהרי ירושלים. המפורסם שבהם הוא עץ הברוש הראשון שניטע בקיבוץ דגניה א', בחג ט"ו בשבט תש"ח. בצל הברוש בדגניה ניצב ספסל קטן, שאליו צמוד לוח נושא כתובת. הכתובת מנציחה את דבר המגילה, שהושמה בתוך בקבוק והוטמנה בעת הנטיעה בין שורשי העץ כסמל להקמת המדינה. הברוש קרס בסערה בשנת 2018. כחודש לאחר קריסת העץ, נטעו קק"ל ואנשי קיבוץ דגניה ברוש מצוי בוגר במקום.

 עצים קדושים 
עצים בעלי ממדים חריגים נתפסים בתרבויות רבות כבעלי חשיבות רוחנית, הנובעת מגילם ומיכולת ההתחדשות שלהם. תרבויות שונות ומסורות מקומיות מקדשות עצים, שמסמלים חיים וצמיחה, כחלק ממכלול קדוש במקדשים, ליד מזבחות ולצד קברי אבות. עץ קדוש (או "מבורך") הוא עץ שנתפס בתודעה האנושית לא רק כיישות ביולוגית, אלא כנקודת מפגש בין העולם הגשמי לעולם הרוחני. קדושת העץ נובעת לרוב מקישורו לדמויות דתיות, אירועים מכוננים, גיל מופלג או קרבה לאתרים מקודשים כגון קברי צדיקים, קברי שייח ("מקאמים") ומעיינות. בעוד שהמוסלמים והיהודים משתמשים במונח "קדוש", הדרוזים מעדיפים את המונח "מבורך" (מובארכּ), מתוך תפיסה שקדושה שמורה רק לנביאים ולא לחפצים דוממים או צמחים. במסורת המוסלמית המקומית, העץ נחשב לעיתים למשכן לנשמתו של הקדוש או ככלי להעברת ה"ברכה" (כוח אלוהי מרפא ומגן).

 דוגמאות בולטות לעצים קדושים 
ממוזער|עצי הזית העתיקים בחצר גת שמנים, 2008 צילום: צ'אד רוזנטל
המסורת הנוצרית מייחסת קדושה לעצי הזית בחצר כנסיית גת שמנים בירושלים, שבתוכה עצים עתיקים שגילם מוערך במאות שנים. צליינים מאמינים שאלו העצים או צאצאי העצים שתחתיהם התפלל ישו בלילו האחרון.

במסורת היהודית בולטים האלון, האלה והחרוב. ליד קבר רבי חלפתא בגליל ישנו עץ אלון התבור ענק המתועד כבר מהמאה ה-16 כחלק מקדושת מתחם הקבר של התנא ואל האלה הארצישראלית בעמוקה, שסמוכה לקבר יונתן בן עוזיאל, עולים לרגל מבקשי זיווג הגון. עץ חרוב עתיק, גדול ומקודש ליהודים הוא העץ הנטוע בפתח מערת רבי שמעון בר יוחאי (הרשב"י). על רשב"י ובנו אלעזר מסופר כי הסתתרו 12 שנים במערה וניזונו מעץ חרוב וממעיין מים. ליד המערה צומח עד היום עץ חרוב.

האלון והאלה מוזכרים לעיתים יחדיו בתנ"ך, למשל "עַל־רָאשֵׁי הֶהָרִים יְזַבֵּחוּ וְעַל־הַגְּבָעוֹת יְקַטֵּרוּ תַּחַת אַלּוֹן וְלִבְנֶה וְאֵלָה כִּי טוֹב צִלָּהּ..." (הושע פרק ד פסוק יג). הושע מתאר את חטאי הפולחן לאלים אחרים, תחת עצי האלון, הלבנה והאלה. השורש המשותף לאלה לאלון וגם לאילן (מילה מאוחרת בהרבה) הוא "אל" המרמז על החשיבות הפולחנית של העצים בימי קדם.

במסורת המוסלמית בולטים עץ המיש שמצוי על הר הבית ועץ השיזף. לפי המסורת, שלמה המלך נטע עצי מיש סביב בית המקדש כדי להגן עליו מפני שדים; העצים הללו נחשבים עד היום כסגולה נגד עין הרע.

במסורת הדרוזית מוכרים האלון ביאנוח-ג'ת: עץ "מבורך" המזוהה עם שייח' אבו ערוס. מאמינים, וביניהם חתנים וכלות, מקיפים את העץ ומנשקים אותו לקבלת ברכה וסידראת נבי שועייב, עץ שיזף ענק בדרך לקבר יתרו, ששימש נקודת מפגש ותפילה לעולי רגל.

 מנהגי פולחן בקרבת עצים קדושים 
ממוזער|עץ האלה בעמוקה בקרבת קבר התנא יונתן בן עוזיאל, צילום: עוזי פז, 2014
בקרבת עצים קדושים ניכרים מנהגי פולחן כמו עלייה לרגל וטקסים הכוללים קשירת בדים על ענפי העץ, תפילה, הדלקת נרות, ובקרב הדרוזים אף נשיקת הגזע. המנהג העממי של קשירת בדים על ענפי העץ, כסגולה למילוי צרכים, נפוץ בקרב מאמינים יהודים המבקשים ברכה או זיווג, כפי שניתן לראות על ענפי האלה בעמוקה ליד קבר התנא יונתן בן עוזיאל. במתחם נמצאת אלה ארצישראלית גדולה ועתיקה שלענפיה קשורים בדים, ביטוי לאמונה עממית שעל כל המבקש בקשה על הקבר ומעוניין שייענה, לקשור חלק מבגדו לענפי העץ. לפי "המרכז הארצי לפיתוח מקומות קדושים", האתר מתועד כציון קבר כבר מהמאה ה-11 לספירה, וכיום הוא מושך אליו עולים רבים, בעיקר כמקום מיוחד לתפילה למציאת זיווג. נשים המבקשות זיווג נוהגות לפקוד את האתר, להקיף את גג הקבר שבע פעמים, לקשור מטפחת בד לעץ, לקרוא תהילים ולהתפלל לזיווג הגון. הממסד הדתי אינו מכיר במנהג זה, ובשנת 2005 אף הוצב באתר שלט האוסר עליו. המנהג המשיך להתקיים גם אחרי האיסור.
ממוזער|אלון התבור העתיק במתחם קבר רבי חלפתא, צילום: אבישי טייכר, 2008
עץ האלון ליד קבר רבי חלפתא והחרוב במערת הרשב"י בפקיעין הם מוקדי עלייה לרגל. אלון התבור ליד קבר רבי חלפתא בגליל הוא עץ גדול ממדים המתועד כבר מהמאה ה-16 כחלק מקדושת מתחם הקבר של התנא רבי חלפתא. בשנת 1523, מזכיר הנוסע משה באסולה ביומנו, "אילן גדול" ליד קבר רבי חלפתא בגליל. מאז, מוזכר העץ הגדול לצד הקבר בחיבורי נוסעים שונים עד למאה ה-20. אדריכלית הנוף נורית ליסובסקי, טוענת שהאזכורים החוזרים ונשנים של עצים בחיבורי נוסעים בארץ ישראל, מלמדת על מסורת ארוכה של קידוש עצים לצד קברי צדיקים, ששמירתם היא חלק מקדושת המקום. היא סבורה שאלון התבור הצומח ליד קבר רבי חלפתא הוא שיוצר את הדימוי הסמלי והחזותי של מקום קדוש. אלון התבור של רבי חלפתא, העץ ובית הקברות שהיה סביבו, נחשב מקודש ביותר על ידי מוסלמים ודרוזים לפני מלחמת העצמאות. כיום הם מבקרים את העץ לעיתים נדירות תוך השארת בדים ירוקים עליו. שותפות בין דתית עתיקה בפולחן העצים היא תופעה אוניברסלית וחוצת תרבויות.

ייחוס קדושה לעצים תרם לשימורם לאורך זמן. האמונה והחשש מפני עונש אלוהי (כמו עיוורון או מוות) מנע את כריתתם לאורך מאות שנים, מה שהפך אותם למקלטים אקולוגיים למגוון ביולוגי.

 הגנה משפטית ושימור 
הבסיס המשפטי להגנת העצים בישראל הוא פקודת היערות משנת 1926, שעודכנה לאורך השנים. לפי החוק, כל עץ בוגר (המוגדר לרוב כעץ שגובהו מעל 2 מטרים והיקף גזעו מעל 60 ס"מ בגובה 1.3 מטר) נחשב לעץ מוגן וכריתתו מחייבת רישיון מפקיד היערות.

החל משנת 2026, הוחמרו התקנות לגבי מינים ילידיים בעלי ערך אקולוגי גבוה, כגון אלון התבור, אלה אטלנטית וחרוב מצוי, כך שגם עצים צעירים יותר מהם (החל מהיקף של 40 ס"מ) נחשבים למוגנים. התיקונים המשמעותיים שנכנסו לתוקף בשנת 2026 בתקנות היישום של הפקודה, מוסיפים להרחבת ההגנה על עצים גם החמרה של הדרישות מיזמים ובעלי נכסים. החל משנת 2026, חלה חובה לבצע הערכת השפעה סביבתית מקדימה גם בפרויקטים קטנים שבהם קיימים 5 עצים מוגנים ומעלה. דרישה זו, שחלה בעבר רק על פרויקטים גדולים, מחייבת כיום מעורבות מוקדמת של אגרונומים כבר בשלבי התכנון הראשוניים כדי למנוע עיכובים בקבלת היתרי בנייה. הפקודה המעודכנת מלווה במדיניות אכיפה קפדנית הכוללת שימוש בטכנולוגיות כמו השוואת תצלומי לוויין לאיתור כריתות בלתי חוקיות. הסנקציות הכלכליות בגין אי-ציות הן כבדות.

 מינים מוגנים בישראל 
משרד החקלאות מפרסם מדי שנה רשימה מעודכנת של מינים מוגנים. להלן המינים העיקריים שנחשבים מוגנים בכל מקרה, ללא קשר להיקף הגזע.

 עצי יער ילידיים 
 אלון התבור (Quercus ithaburensis) – הגנה מוחלטת, כריתה נדירה ביותר
 אלון מצוי (Quercus calliprinos) – דורש הצדקה חזקה במיוחד לכריתה
 אלה אטלנטית (Pistacia atlantica) – בעל ערך אקולוגי וקולטורלי גבוה
 חרוב מצוי (Ceratonia siliqua) – מין שמור במיוחד באזור הים התיכון
 ארז הלבנון (Cedrus libani) – הגנה מוחלטת, סמל לאומי
 ברוש מצוי (Cupressus sempervirens) – הגנה חלקית, תלוי במצב הבריאותי

 עצי פרי ונוי מסורתיים 
 זית אירופי (Olea europaea) – במיוחד עצים עתיקים מעל 100 שנה
 תאנה מצויה (Ficus carica) – עצים ותיקים בעלי ערך תרבותי
 רימון מצוי (Punica granatum) – במיקומים היסטוריים
 שקמה גדולה (Ficus sycomorus) – הגנה מוחלטת, נדיר בישראל

 עצי נוי עירוניים בוגרים 
 פיקוס השדרות (Ficus microcarpa) – נפוץ בערים, מוגן מעל 80 ס”מ היקף
 ברכיכיטון (Brachychiton populneus) – מוגן מעל 70 ס”מ
 סיגלון חד-עלים (Jacaranda mimosifolia) – בעל ערך אסתטי גבוה בסביבה עירונית
 צאלון נאה (Delonix regia) – הגנה חלקית, תלוי במיקום

החל מ-2026, כל המינים הללו מחייבים רישיון כריתה גם כאשר מדובר בעצים צעירים יחסית. התהליך המשפטי מתחיל בסקר עצים מקיף שמתעד את כל העצים באתר, מזהה את מינם, מודד את ממדיהם, ומעריך את מצבם הבריאותי.

 קישורים חיצוניים 
אליהו שטרן, סיפוריהם של עצי מורשת בתל אביב יפו מגזין "מורשת ארץ", אוקטובר 2024                                                             

בני גבירצמן, מי נטע את עצי השיקמים ברחוב המלך ג'ורג' מגזין "מורשת ארץ" 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ארץ ישראל: עצים
קטגוריה:ישראל: אתרי מורשת
קטגוריה:עצים עתיקים בארץ ישראל
קטגוריה:קברי צדיקים בארץ ישראל