ז'ורז' דה פורטו-ריש

שמאל|ממוזער|250px|ז'ורז' דה פורטו-ריש, איור מאת  (1910)
שמאל|ממוזער|250px|קברו של פורטו-ריש
ז'וֹרְז' דֶה פּוֹרְטוֹ-רִישׁ (בצרפתית: Georges de Porto-Riche; ) היה מחזאי וסופר צרפתי יהודי. הוא נחשב ליוזם "תיאטרון האהבה" (Théâtre d'amour) המודרני, זרם במחזאות הצרפתית שלפני מלחמת העולם הראשונה שנושאו המרכזי היה האהבה. נציגים נוספים של זרם זה היו  ואנרי ברנשטיין.

חייו ויצירתו
נעורים וניסיונות ספרותיים מוקדמים
פורטו-ריש נולד למשפחה יהודית מתבוללת ממוצא איטלקי; אביו היה חלפן כספים. בילדותו חי עם משפחתו שבע שנים בוולפראיסו, משם חזר אביו לצרפת מרושש. עם זאת, עד סוף תקופת הקיסרות השנייה צבר האב שוב הון כמנהל תיאטרון  ובעסקים אחרים. בצרפת חי ז'ורז' דה פורטו-ריש בתחילה בפנימייה ליד פריז. ב-1865 החל התמחות בבנקאות, אך הפסיק אותה כדי לגשת לבחינות הבגרות ב-1867. לבקשת אביו החל ללמוד משפטים, אך זנח זאת במהרה לטובת הספרות. כתומך בקומונה הפריזאית, ישב בכלא במשך מספר שבועות במאי 1871.

בעידודו של תאופיל גוטייה ובהשפעה ניכרת של ויקטור הוגו, פרסם פורטו-ריש ספר שירה ראשון ב-1872. בעזרת אביו, הצליח להביא להצגת הבכורה של מחזה במערכה אחת פרי עטו ב-1873. ב-1875 זכה להצלחה של כבוד עם דרמה בחרוזים על פליפה השני, מלך ספרד, עם מוזיקה בימתית מאת ז'יל מאסנה. אך לאחר שב-1878 הועלו שניים ממחזותיו ללא כל תהודה, לא פרסם דבר עד 1888. מאוחר יותר מנע הדפסות חוזרות של יצירותיו המוקדמות.

"תיאטרון האהבה"
ב-1879 פורטו-ריש הסתכסך עם משפחתו בעקבות נישואיו לבת דודתו הצעירה ממנו בעשר שנים, אך קשר ידידות אמיצה עם גי דה מופאסאן. הוא ניהל חיי בוהמה והציע את כתבי היד שלו לתיאטראות שונים, לרוב ללא הצלחה. פריצת הדרך שלו אירעה ב-1888 עם המחזה "La Chance de Françoise" (מזלה של פרנסואז), שנכתב חמש שנים קודם לכן, ב- (התיאטרון החופשי) של אנדרה אנטואן. מחזה זה סתר בתפיסתו הן את הרעיונות המסורתיים והן את אלו של הנטורליזם. פורטו-ריש ויתר בו הן על עלילה במובן המקובל והן על אפיון הדמויות. הנושא היחיד היה האהבה, שעברה ניתוח פסיכולוגי מעמיק, בעיקר דרך הדמות הנשית הראשית. הדיאלוגים, שנקטעו בשתיקות ארוכות, דמו לדרמה הסימבוליסטית.

בעיקר בשנות ה-90 של המאה ה-19 חגג פורטו-ריש הצלחות בימתיות גדולות. מחזותיו "L’Infidèle" (הבוגד; 1890) ובעיקר "Amoureuse" (מאוהבת; 1891) נחשבו לפורצי דרך ומצאו חיקויים רבים, בשל התיאור הנטורליסטי והפסיכולוגי של משולשי אהבה (מנאז' א-טרואה) בין בעל, אישה ומאהב, והעיסוק המפורש יחסית במיניות. הדרמות המאוחרות יותר שלו נסוגו מההפשטה חזרה לטובת אמצעים דרמטיים קונבנציונליים. אך הנושא הגדול של פורטו-ריש נותר תמיד האהבה. תחת הכותרת "תיאטרון האהבה" (Théâtre d'amour; 1928), ממלאים מחזותיו ארבעה כרכים ועוסקים שוב ושוב ביחסים זוגיים ובעיותיהם.

בני הזוג פורטו-ריש ניהלו סלון ספרותי, שבו התארחו אישים כמו מופאסאן, אליאונורה דוזה, גבריאלה ד'אנונציו ו. פורטו-ריש שמר על ידידות קרובה עם לאון בלום, שכללה קשרים פוליטיים ומחויבות משותפת לאלפרד דרייפוס. בתיווכם של בלום וז'אן ז'ורס, מונה פורטו-ריש ב-1906 למנהל ספריית מאזארן. הוא היה קצין גבוה בלגיון הכבוד וב-1923 נבחר לאקדמיה הצרפתית. מכיוון שלא היה מוכן לשאת את נאום השבח הנדרש על קודמו, , מעולם לא התקבל רשמית.

פורטו-ריש קבור לצד בנו מרסל בבית הקברות הימי של  (Varengeville-sur-Mer).

קבלה וביקורת
"תיאטרון האהבה" של פורטו-ריש עורר בתחילה מבוכה בקרב הקהל והמבקרים בשל דלות העלילה והנושא. המבקר , למשל, דיבר על "אי-שפיות".  הציע עבור "Amoureuse" (מאוהבת) את הכותרת החדשה "Hystérique" (היסטרית). עם זאת, ההצלחה הגדולה בקרב הקהל, למשל של "Amoureuse", שנבעה לא מעט בזכות ביצועיה של השחקנית  (גבריאל שרלוט רז'י) בתפקיד הראשי, ריככה בהדרגה את הביקורת. גם חשיבותו הספרותית-היסטורית של המחזה הוכרה. מנגד, פורטו-ריש משך ביקורת חריפה מצד חוגים שמרניים בשל תפיסת האהבה שלו ומעורבותו בפרשת דרייפוס, ביקורת שבמקרה של "אקסיון פראנסז" הייתה בעלת גוון אנטישמי מובהק.

הפרובוקציה בתיאטרון של פורטו-ריש הייתה טמונה מצד אחד בעיסוק הגלוי במיניות, שהיה יוצא דופן לאותה תקופה, ומצד שני בהתקפה על הנישואים כמוסד מרכזי בחברה הבורגנית. לאון בלום, למשל, התייחס במפורש ל"תיאטרון האהבה" במסה השנויה במחלוקת שלו "על הנישואים" (Du Mariage; 1907), שבה קרא להפרדה בין נישואים לאהבה.

גם בגרמניה הייתה הקבלה מעורבת. כאשר הוצג "Amoureuse", שתורגם על ידי  תחת הכותרת "Verliebt" (מאוהבת), ב ב-10 באוקטובר 1903, כתב : "מופלא, כי כמעט אף [מחזה] אחר לא ביטא יפה ועצוב כל כך את הלך הרוח של הדור הזה, דור ספקני ועם זאת כמה לתשוקה, חסר אמונה ומשתוקק, מאוכזב-ניהיליסטית ורומנטי בהזיותיו... טכנית המחבר מגיע מה'תיאטרון החופשי' הראשון ומ. אין עלילה, אין מתח... אלא בני אדם, יומיומיים כפי שאנו, המוצגים ברגשותיהם היומיומיים ובחזותם היומיומית". , לעומת זאת, העיר: "הוא שר רק את הטרגדיות של הלבבות המוקרבים... הוא נראה כאומר שרק הנשים, בטבעיות צמחית שלא נהרסה על ידי שום תרבות, מסוגלות עדיין להתמסר... אצלן האהבה היא העניין העליון, היחיד בחיים, בעוד שאצל הגברים היא הפכה לאפיזודה". כתב העת  סיכם בהספד ב-1930: "משום כך, משום שפורטו-ריש כתב יותר על האישה המדומיינת מאשר על זו הניתנת לתפיסה ריאליסטית, הוא נשכח כמעט לגמרי בתקופתנו ורק שחקניות נזקקות לו כשהן במבוכה ומחפשות תפקיד מרשים".

עד שנות ה-30 של המאה ה-20 עוד הוצגו יצירותיו של פורטו-ריש לעיתים קרובות למדי. אולם לאחר מלחמת העולם השנייה הן נחשבו בעיקר למסמכים היסטוריים של התקופה. מבחינה ספרותית-היסטורית, תופס "תיאטרון האהבה" עמדת ביניים מתווכת בין הדרמה הקונבנציונלית של המאה ה-19 לבין מחזות האוונגרד שהוצגו לאחר מלחמת העולם הראשונה. השפעתו של פורטו-ריש ניכרת בעיקר אצל , , טריסטאן ברנאר, אדואר בורדה וסשה גיטרי, אך גם ב של ימינו.

מבחר מיצירותיו
שירה
 Primo Verba (מילים ראשונות). שירים, 1872
 Tout n'est pas rose (לא הכל ורוד). שירים, 1877

פרוזה
 Pommes d'Ève (תפוחי חווה). 1874
 Bonheur manqué, carnet d'un amoureux (אושר שהוחמץ, פנקסו של מאוהב). 1889
 Quelques vers d'autrefois (כמה בתים מפעם). 1915
 Anatomie sentimentale, pages préférées (אנטומיה סנטימנטלית, דפים נבחרים). 1920
 Veux-tu que je sois ta femme? (האם אתה רוצה שאהיה אשתך?). רומן, 1923
 Sous mes yeux (לנגד עיניי). 1927

מחזות
 Le Vertige (הסחרחורת). 1873
 Un drame sous Philippe II (דרמה תחת פיליפ השני). 1875
 Les Deux Fautes (שתי הטעויות). 1878
 Vanina (ונינה). 1878
 La Chance de Françoise (מזלה של פרנסואז). 1888
 L'Infidèle (הבוגד). 1890
 Amoureuse (מאוהבת). 1891
 Le Passé (העבר). 1897
 Les Malefilâtre (המלפילאטר). 1904
 Le Vieil homme (האיש הזקן). 1911
 Zubiri (זובירי). 1912
 Le Marchand d'estampes (סוחר ההדפסים). 1918
 Les Vrais Dieux (האלים האמיתיים). 1929

מהדורת כתבים
 Théâtre d'amour (תיאטרון האהבה). 4 כרכים, פריז 1926–1928.

לקריאה נוספת
 Wolfgang Asholt: Gesellschaftskritisches Theater im Frankreich der Belle epoque (1887-1914) (Studia Romanica; 59). Verlag, Winter, Heidelberg 1984.  (zugl. Habilitationsschrift, Universität Münster 1983).
 Hermann Bahr: Glossen zum Wiener Theater (1903–1906). S. Fischer, Berlin 1907.
 Hendrik Brugmans: Georges de Porto-Riche. Sa vie, son oeuvre. Droz, Paris 1934.
 Arthur Eloesser: Literarische Portraits aus dem modernen Frankreich. S. Fischer, Berlin 1904.
 Henry Marx: Georges de Porto-Riche. Son Œuvre. NRC, Paris 1924.
 W. Müller: Georges de Porto-Riche. Vrin Paris 1934.

קישורים חיצוניים


 Short biography and list of works from the Académie française (in French)
 Literature by and about Georges de Porto-Riche in the SUDOC catalog (French University Library Network)
 Information on Georges de Porto-Riche in the database of the Bibliothèque nationale de France .

הערות שוליים

קטגוריה:מחזאים צרפתים
קטגוריה:משוררים צרפתים
קטגוריה:יהודים צרפתים
קטגוריה:צרפתים ממוצא איטלקי
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית
קטגוריה:קצינים גדולים בלגיון הכבוד
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1849
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1930