ספייק מיליגן

טרנס אלן "ספייק" מיליגן (באנגלית: Terence Alan "Spike" Milligan;  16 באפריל 1918 - 27 בפברואר 2002) היה קומיקאי, מוזיקאי, מחזאי, סופר ומשורר אנגלי-אירי (אמו אנגלית ואבי אירי). היה שותף לכתיבה ולביצוע של תוכנית הרדיו The Goon Show (עם פיטר סלרס והארי סיקומב), כתב והופיע בעשרות תוכניות רדיו וטלוויזיה נוספות. מחברם של מספר ספרי שירה והרומן Puckoon. כן חיבר ופרסם לאורך שנות השבעים אוטוביוגרפיה במספר כרכים על חוויותיו ממלחמת העולם השנייה (שכללו כרכים עם שמות כגון: "חלקי בנפילתו של אדולף היטלר", "מונטי: חלקו בניצחון שלי" ו"מוסוליני: חלקו במפלתי"). כן חיבר ספרי שירה לילדים (בהם Silly Verse for Kids - "חרוזים מטופשים לילדים"). בסקר שערך ה-BBC בשנת 2017 נבחר מיליגן ל"איש הכי מצחיק באלף השנים האחרונות"..

 ראשית חייו 
נולד בהודו הבריטית, אביו שירת בצבא הודו הבריטית. בילדותו ונעוריו גדל בפונה וברנגון. ב-1931, בהיותו בן 12, שוחרר אביו מצבא הקבע, המשפחה עברה לאנגליה והשתקעה בברוקליי (Brockley, רובע לואישהאם). לאחר שסיים את בית הספר עבד כפקיד ברויאל ארסנל וניגן קורנט בתזמורת ג'אז מקומית. כן הצטרף לליגה הקומוניסטית הצעירה, גוף הנוער של המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, במסגרתה הפגין נגד אוסוואלד מוסלי ואיגוד הפשיסטים הבריטי.

כיוון ששנא את שמו הפרטי, החליט לקרוא לעצמו "ספייק", על שמו של מוביל הרכב הביג בנד ספייק ג'ונס .

 מלחמת העולם השנייה 
עוד לפני הגיוס, וגם אחריו, ולפני שנשלח לשירות פעיל, פעל מיליגן כזמר, חצוצרן וגיטריסט בלהקה שבידרה חיילים ומגויסים טריים. במסגרת זו עסק מיליגן רבות בחיקויים של זמרים שונים, ניגן עם בפסנתר ובתופים ואילתר על הבמה סיפורים סוריאליסטים משעשעים. בתקופה זו חיבר אחד משיריו הידועים Ying Tong Song, שיר שיזכה לביצוע בתוכנית The Goon Show.

הוא הוצב באלחוטאי ביחידה עורפית במזרח סאסקס. חוויותיו מהתקופה, שהייתה מלאה באירועים אבסורדיים, מתועדת בספרו "חלקי בנפילתו של אדולף היטלר". יחידתו השתתפה, במסגרת הארמייה הראשונה במבצע לפיד בצפון אפריקה (נובמבר 1942) ולאחר מכן במערכה באיטליה. ב-1944, במהלך הקרב על מונטה קאסינו נפצע מיליגן ברגלו. לאחר שחרורו מבית החולים הפך לבדרן חיילים באיטליה. במהלך השהות באיטליה, גם לאחר שהמלחמה נגמרה, אך הכוחות הבריטים עדיין החזיקו במקום, התחיל מיליגן לכתוב ולבצע חלק מהחומרים, הסיפורים והדמויות שישמשו לאחר מכן ב-The Goon Show.

 קריירה 
 The Goon Show 

עם שובו של מיליגן לבריטניה, בסוף שנות הארבעים, המשיך לנגן בהרכב ג'אז, אך במקביל ניסה להתקבל לרדיו ה-BBC ככותב. ב-1951 חבר עם פיטר סלרס והארי סיקומב להפקת תוכנית הרדיו הבידורית החשובה והמשפיעה ביותר בבריטניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. הרעיון לתוכנית היה של מיליגן, מתוך מוטיבציה להעלות את המורל הבריטי לאחר מלחמת העולם השנייה, שהותירה את בריטניה מדוללת ממשאבים כלכליים ועם ערים מרכזיות הרוסות ושרופות עד היסוד. התוכנית עלתה לאוויר במאי 1951 תחת השם Crazy People. החבורה כללה גם את פיטר סלרס, הארי סיקומב ומייקל בנטין. לאחר מספר פרקים, שונה שם התוכנית ל-The Goon Show. לאחר מספר תוכניות התגבש הרעיון לטוות את המערכונים, השירים והדמויות החוזרות לתוך סיפור עלילה מופרך ודמיוני, לעיתים קרובות חסר הגיון. התוכנית שילבה ביקורת חברתית, בעיקר על מוסדות המדינה, הצבא, המשטרה, מערכת החינוך, הבירוקרטיה והמצב החברתי לצד רעיונות סוריאליסטים ואיגיון. מנהלי התחנה הבינו שמדובר בתוכנית ראויה, רק בשל התגובה הציבורית האוהדת. ב-1952 עזב מייקל בנטין את החבורה. לכל אחד מהם היה תחום הצטיינות, סיקומב היה המגיש עמוק-הקול והרציני כביכול, סלרס ייצג בקולו עשרות דמויות וחיקויים ומיליגן העלה רעיונות חדשניים, כולל שימוש חלוצי באלקטרוניקה ליצירת קולות ואפקטים. ההאזנה לתוכנית הייתה למוסד חברתי בין 1954 ל-1958, ה-BBC זכה למספר מאזינים חסר תקדים, אך בד בבד נאלץ לנהל ולגבות חבורה אנרכיסטית ופרועה ללא תקדים. רוב התוכנית שודר בשידור חי, ללא חזרות ובלי שהמשתתפים ראו את החומרים, שרובם ככולם חוברו על ידי מיליגן, לפני השידור. לפיכך, לווה פעמים רבות השידור בהתפרצות ספונטית של צחוק מצד המשתתפים עצמם. המצב, בו יש להתמיד ולהפיק מדי שבוע תוכנית מצחיקה ומקורית ובזמן אפסי לחזרות, לא יכול היה להמשך זמן רב. לאחר 1958 ביקש מיליגן להנמיך את הקצב והתוכניות ששודרו לאחר מכן היו מוצלחות פחות מאשר בימי השיא.

השפעת התוכנית הייתה נרחבת על כל התרבות הפופולרית בבריטניה, כולל הקרקס המעופף של מונטי פייתון, חבורת הפתן השחור (רואן אטקינסון, ריצ'רד קרטיס, יו לורי, סטיבן פריי), Spitting Image ועוד. לתוכנית הייתה השפעה גם על ההומור והמשחקיות של הביטלס. פול מקרטני היה מעריץ של התוכנית ומפיקם של הביטלס, ג'ורג' מרטין, היה מפיק מוזיקלי בתוכנית.

 טלוויזיה 
עוד במהלך שנות החמישים נעשו מספר ניסיונות להעביר את ההומור של ה-Goon Show לטלוויזיה, יחד עם פיטר סלרלס ואחרים ב-The Idiot Weekly, Price 2d מ-1956 והממשיכות שלה A Show Called Fred ב-BBC ו-Son of Fred ב-ITV.

ב-1963 ניסה מיליגן פעם נוספת לתרגם את ה-Goon Show לטלוויזיה, בתוכנית The Telegoons ששודרה ב-BBC. התוכנית כללה 26 פרקים בני 15 דקות, בהן גילמו בובות את הדמויות, בעוד מיליגן, סלרס וסיקומב תורמים את קולותיהם.. ב-1969 התבקש מיליגן לכתוב ולככב בתוכנית הבידור של ה-BBC  Q. התוכנית רצה עד 1982, בכיכובו של מיליגן עם אמנים אורחים.

בשנות התשעים היה המספר והמנחה בתוכנית הילדים של ITV זאבים, מכשפות וענקים.

 כתיבה 
מיליגן חיבר שירי איגיון רבים. סטיבן פריי השווה את חרוזיו לאדוארד ליר. שירו On The Ning Nang Nong זכה בסקר ארצי שערך ה-BBC בתואר "השיר ההיתולי האנגלי הטוב בכל הזמנים. נכון לשנת 2007 היה זה אחד מעשרת השירים שנלמדו במידה הרבה ביותר במערכת החינוך היסודית בבריטניה.

ב-1963 הוציא לאור את הרומן Puckoon. ב-1987 הוציא רומן נוסף, The Looney: An Irish Fantasy.

במהלך שנות השבעים פרסם כרכים אוטוביוגרפיים, שכללו את זכרונותיו משירותו במלחמת העולם השנייה, עשירים באבחנות מעשעשות, באירוניה ורגעים סוריאליסטיים. הכרכים הם 1. Adolf Hitler: My Part in His Downfall (אדולף היטלר: חלקי בהפלתו, 1971), 2. Rommel?" "Gunner Who?": A Confrontation in the Desert (רומל? איזה רובאי?: עמות במדבר, 1974), 3. Monty: His Part in My Victory (מונטי: חלקו בניצחון שלי, 1976), 4. Mussolini: His Part in My Downfall ("מוסוליני: חלקו במפלתי", 1978).

ב-1979 הוציא לאור ספר שירה רציני Open Heart University, שסיפק הצצה לחייו כסובל מהפרעה דו-קוטבית ולפאזת הדיכאון שסבל ממנה.

ב-1993 ראה אור ספרו Bible According To Spike Milligan ("התנ"ך לפי ספייק מיליגן") ובו סיפר מחדש את סיפורי התנ"ך בדרך משעשעת. בהמשך ראו עוד ספרי According To Spike Milligan ("על פי ספייק מיליגן") ובהם קריאה סאטירית בקלאסיקות של הספרות האנגלית כגון מאהבה של ליידי צ'טרלי, אנקת גבהים, פרנקנשטיין, רובין הוד, כלבם של בני בסקרוויל ואי המטמון.

קובץ של חיבורים קצרים, סיפורים אוטוביוגרפיים, מאמרים ודברים בעל-פה ראה אור בשנת 2012 תחת השם Milligan's Meaning of Life, עם הקדמה מאת ג'ון קליז.

 פעילות נוספת 
מיליגן הופיע במספר הצגות תיאטרו. בשנים 1961-1962 הופיע כבן גאן באי המטמון. ב-1964 הופיע בתפקיד אובלומוב, בהצגת הבכורה נתקף בפחד קהל ושכח את כל השורות שלו. לפיכך, אילתר את כל התפקיד על הבמה, דבר שהפך את ההצגה לאירוע תיאטרוני.

ב-1969 יזם וערך את הפקת תקליט השירים ההיתוליים No One's Gonna Change Our World, ותרם לו שלושה שירים. התקליט הופץ בברכת הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו והכנסותיו נתרמו לטובת הקרן העולמית לשימור חיות הבר.

מיליגן הופיע בפרסומות לחברות BP (1967) וסיגריות Benson & Hedges  (1973, עם פיטר סלרס). הוא דרש שהתשלום עבור הפרסומת לסיגריות יופנה לחינוך נגד עישון, כאשר סורב, תרם את הסכום לצדקה.

מיליגן תרם מדי פעם בדיחות מצוירות למגזין Private Eye.

חברי מונטי פייתון גדלו על ההומור של מיליגן והעריצו אותו (ג'ון קליז קרא לו "האל הגדול של כולנו [הקומיקאים]" Milligan is the Great God to all of us). הוא שולב בתפקיד קטן של נביא הזוכה להתעלמות הציבור בסרטם בריאן כוכב עליון.

 חיים אישיים 
 משפחה 
ב-1952 נשא מיליגן לאשה את ג'ון מארלו (June (Marchinie) Marlow), פיטר סלרס הי השושבין. לזוג נולדו שלושה ילדים, לורה, שון ושילה. הם התגרשו ב-1960.

ב-1962 נישא בשנית, לפרסיליה רידג'וויי (Patricia Ridgeway), השושבין היה הפעם ג'ורג' מרטין. לשניים נולדה בת אחת, ג'יין. פרסיליה נפטרה מסרטן השד ב-1978.

ב-1983 נישא לשילה סינקלייר (Shelagh Sinclair), לה היה נשוי עד יום מותו. היא הייתה צעירה ממנו ב-25 שנה ונפטרה ב-2011.

ב-2004 הפיקו ארבעת ילדיו את הסרט I Told You I Was Ill: The Life and Legacy of Spike Milligan.

לאחר שהוריו יצאו לפנסיה, הם עברו ל-Woy Woy בניו סאות' ויילס באוסטרליה. מיליגן ומשפחתו נהגו לבלות תקופות ארוכות בבית אמו ואחיו באוסטרליה והוא אף כינה את עצמו "The Boy from Woy Woy".

 הפרעה דו-קוטבית 
מיליגן דיבר בגלוי על ההפרעה הדו-קוטבית ממנה סבל ופרקי הדיכאון הארוכים שלו, שכללו גם אשפוז בבית חולים פסיכיאטרי. בשנת 1993 ראה אור הספר Depression And How To Survive It מאת מיליגן ואנתוני קלייר.

 אזרחות 
על אף היותו זכאי לאזרחות בריטית, כבן לאזרח חבר העמים הבריטי ובפרט כמי שאביו שירת בצבא הבריטי, לפי חוק האזרחות מ-1960, סירב מיליגן להצהיר את הצהרת נאמנות של הממלכה המאוחדת, הכוללת הצהרת נאמנות אישית למונרך. עקב מוצאו של אביו, היה מיליגןם זכאי לאזרחות של הרפובליקה של אירלנד והפך לאזרח אירי משנת 1962.

בשל העובדה שלא היה אזרח בריטי קיבל את עיטורי מסדר האימפריה הבריטית (מפקד בשנת 1992 וקצין ב-2001) רק כחבר כבוד שאינו אזרח בריטי. הוא קיבל את העיטור מידיו של הנסיך צ'ארלס, שהיה מעריץ וידיד אישי קרוב של מיליגן.

 דת 
מיליגן התחנך כקתולי, אך היה אגנוסטי בחייו הבוגרים.

 מותו 
מיליגן נפטר מאי-ספיקת כליות בגיל 83 בביתו בריי (Rye), מזרח סאסקס. הוא נדבר בכנסייה בווינצ'לסי (Winchelsea), ארונו נעטף בדגל אירלנד.

 קישורים חיצוניים 

 הספד, סקוטסמן, 28 בפברואר 2002
 Fry's Milligan memories, הספד של סטיבן פריי, BBC, 27 בפברואר 2002
 Simply Spike, הספד של מייקל פיילין, הגארדיאן, 28 בפברואר 2002



הערות שוליים

קטגוריה:חקיינים בריטים
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה בריטים
קטגוריה:משוררים בריטים
קטגוריה:סופרים בריטים
קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה בריטים
קטגוריה:קומיקאים בריטים
קטגוריה:BBC: אישים
קטגוריה:קצינים במסדר האימפריה הבריטית
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1918
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-2002