החוקה האלברטינית

החוקה האלברטינית (באיטלקית: Statuto Albertino) הייתה החוקה שהוענקה על ידי קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, לממלכת סרדיניה ב-4 במרץ 1848 ונכתבה באיטלקית ובצרפתית. החוקה, שפורסמה במהלך תהליך איחוד איטליה, הורחבה בהדרגה לשאר השטחים שסופחו למדינה החדשה והוכרה רשמית כחוק היסוד של ממלכת איטליה עם הכרזתה ב-17 במרץ 1861. בשל כך, החוקה האלברטינית הפכה, דה פקטו, לחוקה האיטלקית הראשונה, מילאה תפקיד בעיצוב המערכת החוקתית של איטליה, והשפיעה על חוקת איטליה מ-1947, שהחליפה אותה ישירות. החוקה נותרה בתוקף, עם שינויים, עד 1948. המלך קרלו אלברטו לא רצה להעניק מגילת חוקה, ולכן ניסה לשמור על כמה שיותר כוח בידיו, אף על פי שהחוקה סימנה את סוף המלוכה האבסולוטית שלו.

החוקה קבעה את קיומה של מערכת בחירות ונתנה בתחילה זכות בחירה לגברים עשירים מעל גיל 25. ב-1919, מערכת הבחירות הקיימת שונתה למערכת של ייצוג יחסי. כיום החוקה האלברטינית נחשבת לאחד החוקים ההיסטוריים החשובים ביותר שפורסמו באיטליה.

 רקע 
ממוזער|ההכרזה על החוקה
החוקה הוכרזה מתוך דאגה ממהפכות 1848 במדינות האיטלקיות, חלק מאביב העמים שהתרחש ברחבי אירופה. עם זאת, הרקע לחקיקה היה כבר באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר בממלכת סרדיניה שנשלטה על ידי בית סבויה, החלו הפגנות המוניות של המעמד הבורגני בדרישה להרחבת זכויות האזרח. במקביל, גברה חוסר שביעות הרצון בקרב האיכרים, שנוצלו בשל קיומה של מערכת פיאודלית לא יעילה. עד אמצע המאה ה-19, כבר היו בתוקף במדינות האיטלקיות יותר מתריסר חוקים חוקתיים, חלקם אושרו על ידי נפוליאון בונפרטה.

כבר בשנת 1831, המלך קרלו אלברטו הכריז על תוכנית לביצוע רפורמות מנהליות, ובמקביל הקים ועדה חקיקתית המורכבת משופטים ועורכי דין שהתייעצו תחת סמכותו של שר המשפטים, ג'וזפה ברברו, בנושאים שונים: משפט אזרחי, סדר הדין האזרחי, משפט פלילי ומשפט מסחרי. במקביל, בתגובה למהומות הולכות וגוברות, המדיניות האבסולוטיסטית שהייתה קודם לכן רוככה. בשנת 1831 פותחה טיוטת קודקס אזרחי, שהושפעה מקוד נפוליאון. לאחר התייעצויות ממושכות עם בית המשפט העליון ומועצת המדינה, אושרה הגרסה הסופית שלה ב-1837, ונועדה להיכנס לתוקף ב-1 בינואר 1838. הקודקס החדש היה אמור לחול על החלק היבשתי של ממלכת סרדיניה (פיימונטה, סבויה וליגוריה), למעט האי סרדיניה. שנתיים לאחר מכן, נוספו החוק הפלילי והקוד הפלילי הצבאי, וב-1847 נוספו קוד סדר הדין הפלילי. ב-1847 הוגבלה גם הצנזורה, ובין היתר הותר פרסום כתבי עת פוליטיים. במקביל, נמשכו הרפורמות המנהליות והמערכתיות.

למרות השינויים, המלך עדיין חשש להנהיג חוקה, ובעקבות הלחץ החברתי בנושא, שקל גם להכריז על התפטרותו. נקודת המפנה הייתה הענקת חוקה לממלכת שתי הסיציליות על ידי פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, בתחילת 1848. בעקבות כך, החליט המלך אלברטו להכריז ב-8 בפברואר 1848 על החוקה היסודית למדינה – תקנון יסוד ממלכת סרדיניה, והיא הוכרזה רשמית ב-4 במרץ 1848 בטורינו, שהייתה בפועל בירת ממלכת סרדיניה.

בממלכת סרדיניה התקבלה החוקה בהתלהבות רבה, ונקבע כי יום ראשון הראשון של חודש יוני יהיה יום לציון החוק – תאריך זה הפך לנקודת ייחוס וחג עבור מונרכיסטים איטלקים עד היום. המלך אלברטו אמנם הלך בעקבות שליטים איטלקים אחרים, אך החוק שלו היה החוקה היחידה ששרדה את הדיכוי שבא בעקבות מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה.

 חוק היסוד של ממלכת איטליה 
ממוזער|דיוקן של קרלו אלברטו מניח את ידו על החוקה
המאפיינים המיוחדים של החוקה האלברטינית (המבנה התמציתי שלה והגמישות שלה שנבעה מכך שהטקסט שלה לא הגביל שינויים עתידיים בתוכה) והמצב הפוליטי הנוח גרמו לכך שהיא הורחבה והוחלה גם על שטחים של מדינות איטלקיות נוספות שהצטרפו לישות המדינה החדשה, שנוצרה כחלק מתהליך איחוד איטליה, עד שהוכרה סופית כחוקת ממלכת איטליה בחוק שהכריז על הממלכה מ-17 במרץ 1861, ונחתם על ידי המלך הראשון של איטליה, ויטוריו אמנואלה השני.

החוקה נותר בסיס למערכת המשפט לאחר איחוד איטליה ב-1860 וממלכת סרדיניה. היא נשארה בתוקף גם בין 1922 ל-1943, כאשר איטליה הפשיסטית נשלטה בידי בניטו מוסוליני, אם כי הוכנסו שינויים משמעותיים שעיוותו את המערכת החוקתית של איטליה. שינויים אלו אפשרו לממלכת איטליה, שבעבר הייתה מונרכיה פרלמנטרית לדוגמה, להפוך למדינה אוטוריטרית חד-מפלגתית, כאשר המערכת המלוכנית הייתה כסות בלבד למדיניות פשיסטית.

 המעבר לחוקה איטלקית חדשה 
אף על פי שעברה שינויים עמוקים, החוקה האלברטינית נותרה ברובה ללא שינוי עד ליישום החוקה הרפובליקנית הנוכחית ב-1948. עם נפילת הממשלה הפשיסטית, עלתה השאלה האם לאמץ מודל חדש למערכת השלטון באיטליה. המלך מינה את בנו אומברטו השני למלא את תפקידי המלוכה, ואכיפת החוקה האלברטינית אושרה בהסכם סלרנו, שנחתם באפריל 1944 על ידי המלך ו. ביולי 1944, ממשלת  פרסמה חוקה זמנית, שהעניקה זמנית סמכות חקיקה לממשלה, להוציא צווים בכפוף לאישור סגן המלך בפועל. בצו כזה, הוטלה על העם האיטלקי הבחירה בין מונרכיה לרפובליקה באמצעות משאל עם.

משאל העם התקיים ב-2 ביוני 1946, במקביל לבחירות לחברי . השתתפו בו 89% מהבוחרים, כאשר יותר ממחציתם הצביעו בעד רפובליקה. פחות משבועיים לאחר מכן, אומברטו השני יצא לגלות בפורטוגל. העבודה על החוקה החדשה נמשכה עד 25 בפברואר 1947, וב-22 בדצמבר 1947 אימצה האספה את חוק היסוד ברוב של 458 קולות בעד ו-62 נגד. החוקה הרפובליקנית האיטלקית נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948, וסיימה סופית את תקופת 100 שנות החוקה האלברטינית.

 תוכן החוקה 
ממוזער|חגיגות בטורינו עם הכרזת החוקה
המבוא לחוקה מורכב מנוסחה שמאשרת מחדש את סמכות המלך, בעקבות המהומות שהתחוללו באירופה בכלל ובממלכה בפרט. לאחר מכן פותחת החוקה בקביעה כי הקתוליות הרומית היא דת המדינה היחידה, אך יהיה חופש הדת לכל צורות הפולחן הקיימות. ממלכת איטליה תהיה מונרכיה ייצוגית, עם כתר שעובר בירושה בהתאם לחוק הסאלי, שמגביל את הירושה לגברים במשפחת המלוכה. הסמכות המחוקקת תופעל במשותף על ידי המלך, הסנאט ובית הנבחרים, ואילו הסמכות המבצעת ניתנה למלך בלבד, שהוכרז כ"קדוש ובלתי ניתן להפרה".

בין סמכויות המלך היו:
 הכרזת מלחמה, כמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
 חתימה על הסכמי שלום, ברית, מסחר ואחרים. עם זאת, הסכמים שכללו נטל כספי או שינויים בשטחי המדינה נדרשו לקבל אישור.
 מינוי כל פקידי המדינה.
 חתימה ופרסום של חוקים, וכן של הצווים והתקנות הנדרשים לביצועם.
 להציע חקיקה חדשה, בסמכות משותפת עם בית הנבחרים. עם זאת, חוקי מיסוי והקצבות נדרשו להגיע ביוזמת בית הנבחרים.
 כינוס שנתי של הלשכות, והאפשרות לפזר את בית הנבחרים, בתנאי שיתכנס בית חדש בתוך ארבעה חודשים.
 להעניק חנינה ולהפחית עונשים.

המלך הגיע לבגרות בגיל שמונה עשרה. במהלך ילדותו, הנסיך הקרוב אליו ביותר בהתאם לסדר הירושה שימש כעוצר לכתר. בהיעדר קרובי משפחה זכרים, המלכה האם שימשה כעוצרת. אם לא הייתה מלכה אם, השרים נדרשו לכנס את הלשכות בתוך עשרה ימים כדי למנות עוצר. אותם נהלים התקיימו במקרה של חוסר כשירות פיזית של המלך המכהן, אך אם יורש העצר היה כבר בגיל מבוגר, הוא הפך אוטומטית לעוצר.

החוקה גם קבעה את ההטבות הכלכליות של הכתר ושל חברי המשפחה המלכותית, ואישרה מחדש גם את בעלות המלך על נכסיו, שכללו ארמונות, וילות וגנים מלכותיים, וכן את כל נכסיו האישיים. החוקה גם דרשה כי במהלך ההכתרה, המלך יישבע בפני שני הבתים לפעול בהתאם לחוק, בעוד שהעוצר נדרש להישבע אמונים למלך ולחוק.

 זכויות וחובות האזרח 
החוקה הכריזה על שוויון של כל האזרחים בפני החוק, עם זכויות אזרחיות ופוליטיות שוות ללא קשר לדרגות ותארים, והפכה את כל האזרחים לזכאים להתמנות למשרות אזרחיות וצבאיות, למעט ההגבלות שנקבעו בחוק. כל האזרחים נדרשו לשלם מיסים בהתאם לרכושם. לא ניתן היה לגבות מיסים ללא הסכמת הלשכות והמלך.

החוקה לא שללה במפורש את זכות ההצבעה לנשים, מה שהוביל למחלוקת משפטית עד ליצירת תקדים של בית המשפט העליון שאסר על נשים להצביע.

החוקה קבעה הביאס קורפוס, המבטיח חירות אישית ואת הקביעה שאיש לא יכול להיעצר או להילקח למשפט, או להיערך חיפוש ביתו, אלא במקרים ובדרכים שנקבעו בחוק. עם זאת, אם האינטרס הציבורי מחייב זאת, אזרחים עלולים להידרש לוותר על כל או חלק מרכושם עם פיצוי הולם ובהתאם לחוק.

ניתן חופש עיתונות, אך הממשלה קיבלה סמכות להעניש על הפרות. יתרה מזאת, החוק העניק לבישופים את הסמכות הבלעדית להעניק רשות להדפיס תנ"כים, קטכיזמים, ספרי טקס ותפילה עד 1870. לאזרחים ניתנה זכות חופש ההתאספות, אם כי הממשלה יכלה להסדיר זכות זו לטובת רווחת הציבור. עם זאת, התכנסויות במקומות ציבוריים עדיין היו כפופות להסדרת המשטרה.

 שלוש הרשויות 
החוקה קבעה גם את הרכבם של הסנאט ובית הנבחרים, שכונו גם הלשכות. לפני כניסתם לתפקיד, הסנאטורים והצירים נשבעו להיות נאמנים למלך, לשמור בנאמנות על החוקה ועל חוקי המדינה, ולמלא את תפקידיהם לטובת המלך והאומה. סנאטורים וחברי פרלמנט שירתו ללא שכר. לא ניתן היה להעמיד אותם לדין על דעותיהם ועל ההצבעות באולם. כל הצעות החוק נדרשו להיבחן על ידי הוועדות, והיו חייבות לעבור אישור בשני הבתים לפני שהועברו לאישור המלך. האיטלקית הוגדרה כשפת העבודה של שני הבתים. עם זאת, החברים יכלו להשתמש בצרפתית אם ייצגו אזורים שבהם היא משמשת.

המלך מינה ופיטר את השרים. הם לא יכלו להצביע באף אחד מהבתים אלא אם כן היו חברים. השרים היו אחראים חוקית לחוקי הממשלה, וכל חוק וחוק היה חייב להיות חתום על ידי שר כדי להיכנס לתוקף.

המלך מינה את כל השופטים, שניהלו את המשפט בשמו. למעט שופטי הקנטונים, שופטים היו בלתי ניתנים להדחה לאחר שלוש שנות שירות. החוקה קבע לשמר את כל בתי המשפט, הטריבונלים והשופטים שהיו קיימים בעת כניסת החוקה לתוקף. הארגון השיפוטי יכול היה להשתנות רק באמצעות חקיקה. הליכים של טריבונלים בעניינים אזרחיים ושימועים בעניינים פליליים היו פומביים, בהתאם לחוק. בתי המשפט לא הפעילו ביקורת שיפוטית, שכן פרשנות החוקים הייתה באחריות המחוקק.

 יום חג 
מתן החוקה נחגג לראשונה ב-27 בפברואר 1848 אך הוא נקבע בהמשך ליום ראשון הראשון של יוני. יום זה נועד במקור לייצג את השגת החירות, אך עם הזמן נחשב ליום הלאומי בו חוגגים את המלוכה עצמה, והמשיך להיחשב כך גם לאחר שבניטו מוסוליני עלה לשלטון.

 ראו גם 
 חוקת איטליה
 ההסכמים הלטראניים

 קישורים חיצוניים 

 נוסח החוקה באיטלקית
 נוסח החוקה באנגלית

 הערות שוליים 

קטגוריה:חוקות לפי מדינה לשעבר
קטגוריה:איטליה: חוק ומשפט
קטגוריה:איטליה: היסטוריה
קטגוריה:אביב העמים
קטגוריה:בית סבויה
קטגוריה:ממלכת איטליה
קטגוריה:היסטוריה של המשפט