בוא המורה

"בוא המורה" הוא אלבום האולפן ה-47 של הזמרת-יוצרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא לאור בשנת 2016. האלבום יצא בשלב מאוחר בקריירה של אלברשטיין, עם הגעתה לגיל 70, והוא משקף תקופה שבה בחרה להתמקד בעבודה עם חומרים ספרותיים ושיריים מן העבר היהודי והעברי, לצד עיסוק מחודש בפולק, במחאה ובביטוי רגשי מזוקק. האלבום מציג את אלברשטיין כקול הפועל מחוץ לזרם המרכזי של המוזיקה הישראלית העכשווית, תוך הדגשת המשכיות תרבותית והעמקה אמנותית שאינה כפופה לאופנות משתנות.

היצירה באלבום נשענת על שיתוף פעולה הדוק עם המוזיקאי ערן ויץ, שהופקד לראשונה על מלאכת ההלחנה של כל שירי האלבום. בחירה זו יצרה מסגרת אחידה וברורה, שבה מתקיים חיבור בין מסורות מוזיקליות שונות לבין עולם התוכן של אלברשטיין. לצד ויץ נטלו חלק בעיבודים ובהפקה גם עובד אפרת ואבי אגבבה, וההרכב המלווה מתפקד לאורך האלבום כלהקה מגובשת ולא כאוסף נגנים מקרי, מה שתורם לתחושת רצף ולכידות צלילית.

 רקע 
העבודה על האלבום "בוא המורה" החלה מתוך החלטה מודעת של אלברשטיין למסור את מושכות ההלחנה ליוצר אחד, מהלך חריג יחסית בדיסקוגרפיה שלה. ערן ויץ, הגיטריסט הקבוע שלה בעשור שקדם לאלבום, הלחין בקפידה את כל עשרת השירים, ובכך יצר שפה מוזיקלית אחידה הנשענת על חיבור בין הזמר העברי לבין מסורות של פולק ובלוז אמריקאיים. החלטה זו אפשרה לאלברשטיין להתמקד בעמדת המבצעת, ולבחון מחדש את כוחה הפרשני בתוך מסגרת יצירתית מגובשת וברורה. בחירת הטקסטים לאלבום נעשתה מתוך זיקה מובהקת לשירה עברית ואידית מן המחצית הראשונה של המאה ה-20. בין המשוררים ששיריהם הולחנו ונכללו באלבום נמנים יהודה קרני, אביגדור המאירי, איציק מאנגר, אנדה עמיר-פינקרפלד, ש. שלום ופניה ברגשטיין, לצד שירים מתורגמים מלאדינו ומיידיש.

נסיבות יצירת האלבום כוללות גם המשך עבודה של אלברשטיין עם הרכב נגנים קבוע, המלווה אותה בהופעות במשך שנים ארוכות. שותפות ממושכת זו השפיעה על אופי ההקלטות, והובילה לביצוע קבוצתי משוחרר יותר, שבו הממד הלהקתי מורגש גם באולפן. ההקלטות עצמן נעשו תוך שמירה על איזון בין הקפדה מוזיקלית לבין חופש ביצועי, בהתאם לרוח החומרים ולמסורת המוזיקלית שאליה הם מתכתבים.

 מאפיינים מוזיקליים 
מבחינה מוזיקלית, "בוא המורה" מציג שילוב בין הזמר העברי המסורתי לבין השפעות ברורות של מוזיקה אמריקאית שורשית, ובהן פולק ובלוז. הלחנים של ויץ נשענים על מבנים פשוטים לכאורה, המזכירים שירי עם, אך כוללים מתחים פנימיים ופיתולים מלודיים המונעים מהם להישמע פשטניים. חיבור זה יוצר שפה מוזיקלית המוכרת לאוזן הישראלית אך גם נטועה במסורת רחבה יותר. העיבודים באלבום מאופקים ומדויקים, ונשענים על גיטרות, בס, תופים וקולות רקע. לטענת שי להב מ-ynet, השימוש בכלים אלה משרת את אווירת השירים ומאפשר למילים וללחנים לעמוד במרכז. אלברשטיין עצמה מגישה את השירים בשירה מאופקת ואסופה, המבליטה את הרגש דרך איפוק ולא דרך דרמה מוחצנת, ומחזקת את תחושת הקרבה והכנות שבבסיס האלבום.

הממד הקבוצתי בולט לאורך האלבום, כאשר קולות הרקע והנגינה המשותפת תורמים לתחושה של יצירה קולקטיבית. ויץ, אפרת ואגבבה אינם משמשים כליווי בלבד, אלא כשותפים פעילים בעיצוב הצליל הכולל. דואט של אלברשטיין עם וייץ בשיר "שיר, ריקוד" מדגיש עוד יותר את אופיו השיתופי של הפרויקט ואת האינטימיות המוזיקלית שנוצרה בין המשתתפים.

 השירים ונושאים מרכזיים 
האלבום נפתח בשיר "הירושה", למילותיו של קרני, המשמש כמעין תפילה אישית ורוחנית וממקם את האלבום כולו בתוך מסגרת של זיכרון, מסורת והמשכיות יהודית. הטקסט עוסק במה שמועבר מדור לדור, לא כרכוש חומרי אלא כמטען של שפה, רגש ותודעה. פתיחה זו מציבה כבר מן הרגע הראשון את עולמו של האלבום ככזה המבקש להתבונן לאחור כדי להבין את ההווה, ומתפקדת כהצהרת כוונות רעיונית ומוזיקלית. בהמשך האלבום בולטים שירים העוסקים במקומו של האדם בתוך הטבע וביחסים שבין חיי היומיום לבין קיום שברירי וחולף. "הקיץ הבוער", למילותיו של המאירי, מציג תמונה משפחתית וטבעית לכאורה, אך מתחת לפני השטח נוכחת תחושת חוסר ודאות קיומית. הלחן והעיבוד מרככים את הפאתוס הטמון בטקסט המקורי, ומאפשרים לו להישמע כשיר אינטימי ונגיש, שבו הטבע משמש מראה למצבו של האדם ולא כקישוט פואטי בלבד.

"שיר עצוב", תרגומו של יורם טהרלב לשיר מאת מאנגר, משלב יסודות של אגדה, תמימות ואירוניה עצמית. אלברשטיין מגישה את השיר בקצב ואלס, וממקמת אותו בין שיר ילדים לשיר עם על-זמני. שיר הנושא, "בוא המורה", תופס מקום מרכזי הן מבחינה רעיונית והן מבחינה מוזיקלית. מילותיה של עמיר מבטאות קול מחאתי ופוליטי ברור, הפונה אל מציאות של אלימות, ניכור ושבר חברתי. הלחן והעיבוד הדרמטיים של ויץ, בשילוב נגינת ההרכב, יוצרים אווירה קודרת של סוף עולם, ואלברשטיין מאמצת בשיר זה עמדה של זמרת מחאה המשלבת נבואת זעם עם כמיהה לגאולה ולשינוי. השיר ממקם את האלבום בתוך מסורת ארוכה של שירה פוליטית, אך עושה זאת מתוך שפה אישית ולא סיסמאית.

לצד השירים בעלי הממד הציבורי והמחאתי, האלבום כולל גם שירים אינטימיים ואישיים יותר. "גם הלילה", השיר היחיד באלבום שכתבה אלברשטיין עצמה, עוסק בפרידה ובגעגוע לאהוב שהלך לעולמו. הביצוע מתאפיין בקול הנע על גבול השבירה מבלי לחצות אותו, ומדגיש את המתח שבין איפוק רגשי לבין כאב גלוי. שיר זה מציב רגע אישי מובהק בתוך מכלול רחב יותר של עיסוק בחיים, בזיכרון ובאובדן. שירים נוספים, בהם "סך הכל" למילותיו של שלום, "רומנסה על אסיר" בתרגום יורם ברונובסקי ו"חיי מדף" מאת שוש וולמן, מרחיבים את המנעד התמטי של האלבום. שירים אלה נעים בין משלים קיומיים, סיפורי עם ודיוקנאות של דמויות בודדות, ומציגים מבטים שונים על תשישות, תקווה, אהבה ואובדן. האלבום נחתם בשיר "נשיקה לאמא", תרגום מיידיש העוסק בקשר הבסיסי בין הורים לילדיהם. השיר מציג תמונה משפחתית אינטימית של חום, קרבה והגנה, וסוגר מעגל רעיוני עם שיר הפתיחה. סיום זה מדגיש את מוטיב המשפחה והמעבר בין דורות כיסוד מארגן של האלבום כולו, וממקם את החוויה האישית בתוך הקשר אנושי וכללי יותר.

 ביקורות ותגובות 
על פי הביקורת של שי להב שפורסמה באתר ynet, האלבום "בוא המורה" נתפס כחזרה מובהקת של אלברשטיין לעמדת המבצעת, עמדה שבה היא פועלת מתוך איפוק ושליטה ומבליטה את הרגש דווקא דרך צמצום. להב הדגיש את בחירת הטקסטים הישנים ואת האופן שבו הלחנים של ויץ מצליחים לשרת אותם מבלי להשתלט עליהם, וציין כי השירה המאופקת של אלברשטיין מאפשרת למילים לפעול בעוצמה פנימית מצטברת. לדבריו, ההאזנה לאלבום יוצרת תחושת בית ושיבה למרחב תרבותי מוכר, הנשען על זיכרון אישי וקולקטיבי גם יחד. להב התייחס בהרחבה למלאכת ההלחנה של ויץ, וציין כי הלחנים נשמעים לעיתים כשירי עם פשוטים, אך כוללים מתחים פנימיים ותפניות מלודיות המעניקות להם עומק. הוא הביא כדוגמה שירים כגון "הירושה", "הקיץ הבוער" ו"שיר עצוב", שבהם המעבר בין חלקי השיר יוצר אפקט רגשי משמעותי. להב ציין גם את תרומתו של ההרכב הקבוע, הפועל כלהקה אורגנית ולא כליווי טכני, ואת השימוש בקולות רקע ובדואטים כאמצעי המחזק את תחושת האינטימיות והחום האנושי של האלבום.

על פי הביקורת של בן שלו שפורסמה בעיתון "הארץ", "בוא המורה" כולל רצף של חמישה שירים המהווה יחידה עצמאית ובעלת משמעות מיוחדת בתוך האלבום. שלו טען כי רצף זה מבטל את הפער המקובל בין יצירות מוקדמות למאוחרות בקריירה של יוצרים ותיקים, וכי השירים החדשים ניצבים בקומה אחת עם שירים קלאסיים מן העבר. לדבריו, החוויה המצטברת של ההאזנה לרצף זה יוצרת תחושת תוקף נדירה, במיוחד בהקשר של אלבומים מאוחרים של זמרים קנוניים. שלו הרחיב את ניתוחו והצביע על שלושה יסודות מרכזיים באלבום: ההישענות השיטתית על שירה עברית ואידית מן המחצית הראשונה של המאה ה-20, המפגש בין הזמר העברי לבין מוזיקה אמריקאית שורשית, והממד הקבוצתי שהפך לחלק בלתי נפרד מן ההקלטות באולפן. לדבריו, שילוב יסודות אלה יוצר שפה מוזיקלית אישית שאינה נטמעת במסורות שעליהן היא נשענת, אלא מפתחת נתיב עצמאי. אף שהצביע על כך שחלק מן השירים מחוץ לרצף המרכזי סטנדרטיים יותר, הוא סיכם את האלבום כנעילה משמעותית של תקופה יצירתית מאוחרת, הנשענת על עומק, לכידות ורצף רעיוני ברור.

על פי הביקורת של תימורה לסינגר שפורסמה בעיתון "גלובס", "בוא המורה" נתפס כאלבום שהוא מתנה צנועה בממדיה אך עשירה בתכניה. לסינגר הדגישה את אורכו הקצר יחסית של האלבום ואת אופיו המינימליסטי, אך ציינה כי דווקא הצמצום מאפשר ריכוז רגשי ורעיוני גבוה. היא התייחסה להרכב הקבוע המלווה את אלברשטיין ככזה המעניק לאלבום צליל מהודק ומגובש, והצביעה על שיתוף הפעולה עם ויץ כגורם מרכזי ביצירת האחידות המוזיקלית. לדבריה, השירים עוסקים בקשרים בין דורות, בזוגיות, בייעוד ובכוחה המרפא של המוזיקה, ומציגים מכלול רגשי מאוזן שאינו נוטה לדרמה מיותרת. לסינגר הדגישה גם את האופן שבו אלברשטיין מצליחה להמשיך ולהתחדש מבלי לאבד את זהותה האמנותית, וציינה כי על אף מעמדה כקלאסיקה בזמר העברי, היא לא נופלת למלכודת של קיפאון או שחזור עצמי. לדבריה, השירה של אלברשטיין משלבת יציבות, פיכחון ובשלות עם סקרנות ותשוקה מתמשכות, הניכרות גם בשיר הנושא הקודר והאקטואלי. האלבום הוצג ככזה המאיר תקווה לחוכמה, דעת ורציונליות, ומותיר רושם של יצירה חיה, מודעת לעצמה אך נטולת זחיחות.

עמוס אורן מאתר "הבמה" הציג את "בוא המורה" כאלבום הלהקה המוצהר הראשון של חוה אלברשטיין, וככזה המדגיש שותפות מלאה בין היוצרת לבין נגניה. אורן עמד על הרצף הארוך והאינטנסיבי של יצירתה של אלברשטיין, והציב את האלבום בתוך הקשר של קריירה רבת שנים המאופיינת בעשייה מתמדת ובסקרנות בלתי פוסקת. לדבריו, הצליל של האלבום נשען על פולק, קאנטרי ובלוז מאופקים, ויוצר מעין אלבום בוקרים ישראלי, המחבר בין עבר תרבותי לבין הווה מוזיקלי. אורן ניתח את מבנה האלבום והצביע על מסגרת משפחתית ברורה, הנפתחת ב"הירושה" ונסגרת ב"נשיקה לאמא", כציר רעיוני מרכזי. הוא הדגיש את מקומם של שירים כמו "סך הכל" כלב הסגנוני של האלבום, ואת נוכחותם של שירי אהבה, חופש וגעגוע כמרכיבים משלימים. לדבריו, גם כאשר האלבום מציג אסקפיזם לכאורה, יש בו אמירה ברורה על מצבו של האדם והחברה, ועל הכמיהה למנהיגות, הומניות ותקווה כפי שהיא באה לידי ביטוי בשיר הנושא. הביקורת סיכמה את האלבום כיצירה מגובשת, עשירה ורב-שכבתית, המעמיקה את הרפרטואר הרחב של אלברשטיין.

 רשימת רצועות 

 משתתפים 
הקרדיטים לקוחים מהערות האלבום "בוא המורה"."בוא המורה" (הערות אלבום). חוה אלברשטיין, NMC. 2016.

 מוזיקאים 

 חוה אלברשטיין - שירה, עיבודים
 עובד אפרת - בס, גיטרה, עיבודים והפקה מוזיקלית
 ערן ויץ - גיטרות, עיבודים והפקה מוזיקלית
 אבי אגבבה - כלי הקשה
 עדן ליברמן - קלידים
 ימי ויסלר - מפוחית (רצועה 2)

 טכני 

 יורם וזאן - מסטרינג

 הערות שוליים 

קטגוריה:אלבומי 2016
קטגוריה:אלבומי חוה אלברשטיין
קטגוריה:אלבומים בעברית
קטגוריה:אלבומי חברת NMC יונייטד אנטרטיינמנט