יהודה בן-יהודה

יהודה בן-יהודה (באנגלית: Yehuda Ben Yehuda; 12 באפריל 1932 – 6 ביולי 2010) היה צייר, פסל ואמן רב-תחומי ישראלי-אמריקאי, יליד בגדאד. ציוריו המופשטים ובמיוחד פסלי הדמויות שלו הקנו לו מקום בולט בקרב האמנים הצעירים בישראל של שנות השישים של המאה העשרים. בשנות השבעים והשמונים חי ויצר בארצות הברית ומשנות התשעים ועד מותו חי ויצר בכפר האמנים עין הוד.
 קורות חיים 

בן יהודה נולד בשם ירושלמי (במקור הערבי: קודס = ירושלים) בבגדאד שבעיראק למשפחה יהודית-עיראקית מסורתית והיו לו שתי אחיות. אמו פרחה לא ידעה קרוא וכתוב; האב יוסף עסק בעיראק בטקסטיל וסיפק גופיות וגרביים לצבא עיראק (לכן כונה אבו ג'וואריב – גרביים). לימים אימץ את השם "בן-יהודה", שם הנעורים של אימו, כשם המשפחה. בשנת 1939 עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. אביו ייסד הוצאה לאור של ספרי קודש בנוסח ספרד.

בגיל 14 עזב בן-יהודה את הבית ועבר לפנימייה חקלאית בפרדס-חנה שם התבלט בתחום הציור ומונה ל"צייר של בית הספר".

ב־1950 התגייס לחיל האוויר והיה נווט. במלחמת סיני ב־1956 מטוסו יורט והוא נפצע קשה. זמן קצר קודם לכן, באוקטובר 1956 השתתף בן-יהודה בתערוכת אמנים צעירים עד גיל 30 שהתקיימה ביוזמת אגודת הציירים והפסלים בביתן האמנים בתל אביב.

 לימודים ויצירה 
לימודיו
ב־1955 למד שנה אחת פילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1957 החל את לימודיו בבית הספר לאמנות ולאומנות בצלאל בירושלים, במחלקה לגרפיקה שימושית ושם פגש את אילה בר-שיח, אשתו הראשונה.

באותה שנה, 1957, התפרסמו איוריו לשיר מאת לאה גולדברג בחוברת הראשונה של כתב העת לילדים "אורות קטנים" בעריכת לאה גולדברג שבו השתתפו מאיירים נודעים כיוסי שטרן וצילה בינדר.

ב־1958 בעזרת מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל (קרן נורמן) נסע בן-יהודה לאיטליה, ומשם לפריז וללונדון. בתקופת שהותו בפירנצה הוא צייר ציורים מופשטים בצבעי מתכת אותם הציג ביולי 1958 בתערוכת יחיד בגלריה "נומרו" (Galleria Numero) של פיאמה ויגו בפירנצה, גלריה אנטי-ממסדית שקידמה אמנות חדשה ובמיוחד אמנות מופשטת. הוא המשיך בציורי המתכת אותם הציג ב־1959 בגלריה קטנה במרכז לונדון, גלריית ניו ויז'ן סנטר (New Vision Centre Gallery) שהציגה בעיקר אמנים צעירים מגרמניה, מאיטליה, מבריטניה ומארצות אחרות.

בלונדון, שם התגורר עם אשתו ושם נולדה בתו הראשונה, בן-יהודה התרועע עם המשורר והבמאי דוד לוין ועם האמנים מנשה קדישמן, אותו הכיר עוד בירושלים ובוקי שוורץ שלמדו אז פיסול בבית הספר סן מרטין. בשנת הלימודים 1959–1960 בן-יהודה למד קולנוע בבית הספר הלונדוני לטכניקת הקולנוע (London school of film technique) שנוסד ב־1956 ובהמשך נקרא בית הספר לקולנוע בלונדון (London Film School).

ראשית הקריירה האמנותית
את יצירותיו מהשנים 1956–1960 הציג בן-יהודה, ביולי 1960, בתערוכת יחיד במוזיאון חיפה לאמנות חדשה. במקביל הציג תערוכת יחיד גדולה פי שניים, עם למעלה מארבעים ציורים גדולים על מתכת, על מזוניט ועל בד במוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין (כיום ביתן איל עופר). בביאנלה הראשונה לציירים צעירים שערך מוזיאון חיפה לאמנות, בסתיו 1960, זכה בן-יהודה בפרס הראשון לציורי שמן. בספטמבר אותה שנה נכללו ציוריו בתערוכה קבוצתית ראשונה בהיקפה, שהתקיימה בגלריה פרטית (13 אמנים), "תערוכת הסתיו 1960" בגלריה "רנה" של ברטה אורדנג. אורדנג נודעה בהעדפתה לאמנות חדשה ובמיוחד מופשטת, ושילבה בתערוכה אמנים ותיקים ונודעים, בהם יוסף זריצקי, פימה (אפרים רויטנברג), יחיאל קריזה, אביבה אורי לצד הצעירים בן-יהודה, אייקה בראון, חגית לאלו ואחרים. בתחילת 1961 הוא הציג בגלריה "רנה" תערוכת יחיד ובה 15 יצירות גדולות ממדים. ציור ענק שלו נוצר כתפאורה להצגת הבכורה "אותיות 1961" בתיאטרון החדש "במת שירה", אותו הקים דוד לוין. באותה שנה השתתף בתערוכה קבוצתית במוזיאון סטדלק לאמנות מודרנית באמסטרדם וב־1962 בתערוכה קבוצתית בגלריה וויטצ'אפל (Whitechapel Gallery) בלונדון.

הקריירה של בן-יהודה נסקה עם תערוכות במוסדות חשובים בארץ ובחו"ל והוא זכה לתשומת לב רבה של העיתונות ככוכב עולה בשמי האמנות בישראל. בתחילת שנות ה־60 התגורר בחיפה, בביתן של גנן עירוני אותו קיבלו בן-יהודה ואשתו מראש העירייה אבא חושי. באותה עת הוא פיתח את תחום היצירה לתיאטרון ועיצב תפאורות, בין השאר להצגה "היורש" מאת משה שמיר בתיאטרון חיפה ולהצגה "היסטוריה בגרוש" מאת דן אלמגור במועדון התיאטרון בחיפה. בשנים 1963–1965 לאחר גירושיו הוא שהה בניו יורק, התחתן שנית והציג בתערוכה קבוצתית בגלריה יוקרתית בשד' מדיסון, גלריית קורדייה ואקסטרום (Cordier & Ekstrom Gallery). ב־1966 הציג תערוכת יחיד בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב.

תערוכת הסתיו ופיסול
ב-1968 עלה בן-יהודה לכותרות בעקבות התצוגה שלו ב"תערוכת הסתיו" השנתית בביתן הלנה רובינשטיין. תערוכות הסתיו שהתקיימו בביתן הלנה רובינשטיין של מוזיאון תל אביב בשנים 1965 עד 1970 היו פרי יוזמה של קבוצת אמנים בשיתוף עם ד"ר חיים גמזו, מנהל המוזיאון. וועדה של אמנים שהתחלפה מדי שנה היא שבחרה את האמנים המציגים. נוכחות בולטת של אמנים צעירים נתנה לתערוכות הללו הילה של אוונגארד. בצד אמנים ותיקים, אנשי אופקים חדשים בהם זריצקי, כהנא, פייגין ושטרייכמן הציגו באותה תערוכה גם אמנים צעירים בהם עזרא אוריון, אברהם אילת, יואב בראל, יאיר גרבוז, משה גרשוני, מיכאל דרוקס, רפי לביא. את הסנסציה עוררה עבודתו של בן-יהודה "גופים יצוקים בגומי מבני אדם חיים" שכללה יציקות לטקס ופוליאוריתן מבני אדם – מקבץ של שישים דמויות, נשים וגברים בעירום שהשתרע על שטח של כ-5X8 מ'. אמנם הפיסול ביציקה ממודל חי לא היה חדש באמנות הבינלאומית והישראלית (יגאל תומרקין יצר פסלי ברונזה על בסיס יציקות מדמויות חיות כבר בראשית שנות השישים ושניים מפסליו הוצגו גם בתערוכת הסתיו) אולם בן-יהודה ביקש להוסיף ממד של תנועה ותיאטרליות בשילוב דמויות של מוחאי כפיים עם דמויות שרועות ובפוזיציות שונות. לאחר שנים של ציור בצבעי מתכת שזכו להערכה אך לא להצלחה מסחרית בן-יהודה חש מיצוי, חזר לצייר בשמן ואז גילה, בעקבות עבודתו בתיאטרון, את רעיון היציקות הוא השקיע עבודה של שנה בתהליך של ניסויים ולמידה של חומרים אותו מימן בעצמו. אפקט התנועה של דמויות הגומי בתערוכה זכה לתהודה ולתיעוד קולנועי. התצוגה עוררה תגובות מגוונות, בהן תגובתו של מנהל מוזיאון תל אביב, חיים גמזו, שטען כי הפסלים השחורים מזכירים את "משרפות אושויץ או את אסון ההפצצה האטומית של הירושימה."

המעבר לניו יורק וודסטוק
מיצב פסלי הגומי קבע את תדמיתו האמנותית של בן-יהודה לשנים רבות. באופן מעשי הוא לא יכול היה להמשיך בעבודתו משום שבנובמבר 1968 הסטודיו שלו נהרס על ידי פקחי עיריית תל אביב-יפו בעקבות צו הריסה לקיר בחצר הבניין בו התגורר ובה הקים את הסטודיו. המאמצים להסדיר את העניין בעירייה נכשלו. האירוע הזה פגע בו עמוקות והביא את בן-יהודה לעזוב את הארץ לניו יורק בתחילת 1969. מכאן ואילך הוא יצר והציג בארצות הברית. לרשותו עמד חלל גדול של לופט בבניין בן שש קומות אותו רכש ברובע סוהו במנהטן ושם המשיך ביציקת גופות בגומי ובגבס. האמן כוכי דוקטורי שהיה אז בראשית דרכו בניו יורק שימש אסיסטנט לבן-יהודה ביציקות אלה. ב־1970 הציג את פסלי הדמויות וציורים בגלריה או קי האריס (OK Harris Gallery), מן הגלריות הראשונות בסוהו שנפתחה שנה קודם לכן. וב־1973 הוצגו הפסלים בגלריה לרנר-הלר (Lerner-Heller Gallery) בתערוכה הקבוצתית "קולות אזהרה" (Voices of Alarm) בה השתתפו בין השאר מאריאן, ג'ורג' סיגל, ננסי ספרו ואחרים. תצלומי המיצב של בן-יהודה הופיעו גם בספרו של אודו קולטרמן, "ריאליזם חדש" (Udo Kulterman, New Realism) שהתפרסם ב־1972.

פרק חדש בחייו וביצירתו החל לאחר גירושיו מאשתו השנייה כריסטינה והמעבר מהעיר ניו יורק לעיירה וודסטוק בניו יורק. שם עסק בשנים 1972–1974 בתכנון ובבנייה של ביתו בברסוויל (Bearsville) שבפאתי וודסטוק המשקיף אל הנחל, בית בן ארבע קומות העשוי מ־18 סוגי עץ וללא שימוש במסמרים וגג מנחושת. בן-יהודה, שאהב לבשל, אירח בביתו מוזיקאים, יוצרים ואנשי הקהילה למסיבות ולדיונים סוערים. הבית עדיין קיים והוא בבעלות צאצאיו. בן-יהודה בנה עוד בתי עץ בוודסטוק, אחד מהם הוא בית ספר יסודי ביישוב סמוך, מאונט טמפר, שנבנה כמתומן ללא עמודים פנימיים. עם השנים הוא הוסב לבית פרטי.

באותן שנים התעניין בתחום המיצג (פרפורמנס) והיה בקשר עם איש התיאטרון רוברט וילסון יוצר האופרה "איינשטיין על החוף" (עם פיליפ גלאס).על פי עדותה של הציירת לאה ניקל שהתגוררה בניו יורק בשנות השבעים, היא ראתה את "איינשטיין על החוף" ב־1976 יחד עם יהודה בן-יהודה: מיכאל סגן-כהן, לאה ניקל, קטלוג תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1995, עמ' 33. הוא אף השתתף בפעילות בית הספר לפרפורמנס שווילסון ייסד Byrd Hoffman School of Byrd ובנו רפאל השתתף באחת מהפקותיו של וילסון.

חזרתו לציור
ב־1978 בן-יהודה חש צורך לחזור לציור ולשם כך חזר לעיר ניו יורק, שכר דירה במלון צ'לסי במנהטן כדי לגור ולצייר שם שנה. קודם לכן, בסוף 1977 הציג את מיצב ערמת הבובות מלטקס ומגבס שנוצרו ב־1967 בתערוכת נושא במוזאון ברונקס לאמנויות בניו יורק (Bronx Museum of the Arts). את התערוכה "דימויי אימה ופנטזיה" (Images of Horror and Fantasy) מאמנות המאות ה־19 וה־20 אצר היסטוריון האמנות גרט שיף (Gert Schiff). בסוף שנות השבעים ובראשית השמונים בן יהודה צייר ציורים גדולים, מופשטים ועתירי דרמה ונראה כי שאב השראה מהציורים "השחורים" של הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה: בעיזבונו נמצאו עשרות שקופיות של ציורי גויה. כמו כן נמצאו ספרים על הציירים אסגר יורן (Asger Jorn) הדני, מהבולטים בקבוצת האמנות האקספרסיוניסטית קוברה (תנועה אמנותית) והבריטי פרנק אאורבך – משניהם שאב השראה וחיזוק לעבודת המכחול שלו.

בשנות השמונים ציוריו נעשו עוד יותר מופשטים, מונוכרומיים, אווריריים יותר, "ציור שביקש להיות ריק או הביע ריקנות" כפי שתיאר זאת בנו רפאל.מצוטט על ידי גדעון עפרת בטקסט מונוגרפי שלא התפרסם. עין הוד, ארכיון דונה בן-יהודה בסוף 1987 הוא הציג ציורים ופסלים חדשים בגלריה הוותיקה לאמנות מודרנית ג'יימס גרהאם ובניו בשד' מדיסון בניו יורק ומוקדם יותר באותה שנה הציג תערוכת יחיד בפירנצה, בגלריה סכמה (Galleria Schema) שהקים האמן אלברטו מורטי (Alberto Moretti), גלריה שנודעה כמוקד של אמנות אוונגרדית וניסיונית. בשנות התשעים הציג פעמיים במתחם של אמנים Water Street Studios שבאזור הפיננסי של מנהטן וכמו כן הציג בגלריה שהייתה מסונפת לתיאטרון הניסיוני תיאטרון לה מאמא.

אחרית חייו
ב־1993 החל בהכנות לקראת חזרה לארץ וב-1995 התיישב בכפר האמנים עין הוד. בשלב זה כבר סבל מסוכרת, ראייתו נחלשה והוא סבל ממחלות נוספות. הוא רכש שלד בניין בשולי הכפר והפך אותו לבית בן ארבע קומות המשקיף לעבר עתלית ובו גם סטודיו בו צייר את ציוריו האחרונים. בינואר 1996 הציג בבית אמני עין הוד תערוכה קצרצרה של עבודות שלוקטו מאוספים פרטיים בעוד שעבודותיו החדשות היו עדיין בניו יורק, מחכות למשלוח. אף על פי שליקויי הראייה גברו הוא המשיך לנסות ולצייר, לרוב צורות בסיסיות או שרבוטים קצביים. במקביל פנה למוזיקה ושכר מורה פרטית לפסנתר. כשנטש סופית את הציור נרשם לקורס לכתיבה יוצרת, הרבה להאזין לתוכניות ספרות ואת עיקר זמנו הקדיש לכתיבת סיפורים.

יהודה בן-יהודה נפטר בשנתו ב־6 ביולי 2010 ונקבר בבית העלמין של עין-הוד.
 ביקורות על עבודותיו 
יצירתו של בן-יהודה התאפיינה כמעט לכל אורך יצירתו באקספרסיביות ודינמיות, בין אם היו אלה ציורים פיגורטיביים או מופשטים ובהמצאות חומריות שונות. על תערוכתו במוזיאון לאמנות חדשה בחיפה ב־1960 כתבה האוצרת פולה אייכנבאום כי "הוא רדוף באנושי; יחסי אדם לאדם ואדם לעולמו. הוא מצייר קהלים גדולים סבוכים בתנועה...המונים משתתפים בטקס משותף אדיר – בחיים הנראים לאמן כסיפור בלי סוף וזמן." ציוריו אלה מהשנים 1956–1960 נשאו כותרות סיפוריות אך היו כבר בתהליך לקראת מופשט.

הציורים שהציג באותו הזמן במוזיאון תל אביב, היו מופשטים והתאפיינו בחומריות עשירה ובכלל זה שימוש במתכות ובחומרים שחורגים מן המסורת של ציור השמן. המבקרת מרים טל תיארה את התערוכה כ"הר געש, שנוצר בידי צעיר כשרוני, רב המצאות" ש"כח ההמצאה ורצון החידושים שלו מופנה במידה רבה לתחושת החומר, ולניסיונות עם חומרים חדשים." באלה היא מונה: "עופרת רותחת, בד שקים, חוטים, רשתות, חומרים פלסטיים שונים, דבק, חול, חתיכות עץ, קרעי בד." פעולותיו אינן רק ציור אלא שריפת חומרים, שפיכת חומצה, הדבקה, הרתחת מתכות וחלק מציוריו נראים "כאילו פלט אותם הר-געש, או כאילו הם תוצאה של הפגזה, שריפה, שיטפון, או הכל יחד." עבור קהילת האמנים בארץ היו ציוריו של יהודה בן-יהודה בגדר תגלית חשובה ורבת השפעה. האמן והמבקר יואב בראל כתב שזו "אחת התערוכות החשובות ביותר שהוצגו אצלנו לאחרונה." עוד הסביר שבן-יהודה הביא ממרכזי האמנות את הרוח החדשה של חיפושים אחר ביטוי באמצעות החומר: "להניח לחומר לבטא את עצמו וליצור באמצעותו סדרה שלמה של אסוציאציות." חיפושים אלה חוללו מהפכה בציור המודרני שאותה הובילו ציירים ספרדים ואיטלקים, "אך המייחד את יהודה בן-יהודה הוא שילובם של חומרים אלה בצבעי מתכת." הצייר רפי לביא סיפר כעבור שנים (בשיחה עם רות דבל ב־1978) על השפעתו של בן-יהודה שהביא לארץ את המגמה של ציור חומרי: "בן-יהודה חזר אז מפריז והציג תערוכה עם "חומרים". זה נתן זבנג להתעסק עם זה."

"ציוריו של יהודה בן-יהודה הם סוג של אקספרסיוניזם המאופיין על ידי ספונטניות כמעט פראית בביצוע, צפיפות ודחיסות באלמנטים, דחיסות השייכת למבנה ולתוכן וכן אווירה שיש בה משהו מהפנטסטי." כך פתח יואב בראל את רשימת הביקורת על תערוכתו של בן-יהודה בגלריה צ'מרינסקי ב־1966. בתערוכה זו ניכרת חזרה מסוימת לנושא ההמון שהופיע לראשונה בתערוכה במוזיאון חיפה, כשאת מקום החומריות העבה מחליף מכחול בצבע שחור שרושם בקווים מהירים ופתלתלים המוני דמויות בתיאור כללי חסר פרטים. היו שפירשו את ההמון האנושי שבציורים בהקשר לשואה או לקטסטרופה מלחמתית. ייתכן, עם זאת, שההשראה לציורים באה דווקא מהעיר הגדולה, מתקופת שהותו בניו יורק.

החזרה לדמות האדם בלטה בסדרת הפסלים (או בובות, כפי שנקראו לא פעם) ואלה חוללו תשומת לב רבה כשהוצגו לראשונה בתערוכת הסתיו של 1968 ועוררו תחושה "כעין סצנה מוחשית ממחנה ריכוז...מבהילה, מרגשת" אשר באמצעות מערכת אוויר דחוס ובקרה פנאומטית יצרו תנועה הדומה ל"פרפורי גסיסה אחרונים." הייתה זו התנסות חדשה מבחינת האמן שזכתה לחשיפה תקשורתית ולשיתופי פעולה מצד חברים-אמנים ודוגמניות שנענו להזמנה להפוך ליציקות. הצבע האפור והשחור של הגומי (במקום ורוד, כפי שהתכוון האמן מלכתחילה) הגבירו את הממד המזעזע של הסצנה וקישרו את העבודה הזאת ואת המשכיה, אותם ביצע בניו יורק בשנות ה־70, לנושאים היסטוריים של מוות ואימה. בן-יהודה עצמו התנגד לפרשנות שייחסה ליצירתו את טרגדיית השואה, כפי שהעיד בנו. מבחינתו "הפסלים לא היו פוליטיים, כי אם הומניסטיים. הוא ראה את החיים והמוות במישור אחד, מכוערים ויפים בעת ובעונה אחת. כואבים ומהנים."

כאשר חזר לצייר בסוף שנות ה־70 הוא התנסה בעבודות על נייר, כאוטיות ודינמיות, על פי רוב מופשטות. בהמשך עבר לציורים על בד, סבך של קווים שחורים או לבנים על רקע אפור מונוכרומי. ציוריו המאוחרים משנות ה־80 וה־90 מופשטים ושקטים יותר, מהם בצבעים בהירים במשטחים גדולים ושקופים, ורוד, צהוב, ירקרק או אפור, לעיתים במרכזם צורת ריבוע. הבדים גדולים אך בניגוד לעבודות המוקדמות יש בהן התרחשויות מעטות של צורה או צבע או קו, למעט סימני נזילה של צבע. ציוריו האחרונים, אותם צייר בעין הוד נשאו אופי לירי עדין מוגבל בצבעים, בצד שרבוטים, קווי אורך ורוחב שצייר בשלבים מתקדמים של עיוורון.

חיים אישיים
יהודה נולד ב-12 באפריל 1932 ולימים שינה את התאריך וחגג את יום הולדתו ב־1 באפריל.
נולדו לו ארבעה ילדים משלוש נשים: בת מנישואיו לאיילה בר-שיח, בן ובת מנישואיו לכריסטינה אוצ'גביה ובן לבת זוגו הדס מלמד, כולם עוסקים ביצירה ובאמנות.

 קישורים חיצוניים 
 על יהודה בן-יהודה באתר טמבלר
 תיעוד יציקת גוף של דוגמנית בסטודיו בתל אביב
 תערוכת הסתיו 1968 ביומן חדשות אולפני הרצליה
סיפור מאת יהודה בן-יהודה בבמה חדשה

תערוכות יחיד 
 1958 – גלריה נומרו (Galleria Numero), פירנצה
 1959 – גלריה ניו ויז'ן (New Vision Centre Gallery), לונדון
 1960 – המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
 1960 – מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין
 1961 – גלריה רנה, ירושלים
 1966 – גלריה צ'מרינסקי, תל אביב
 1970 – גלריה או קי האריס (OK Harris Gallery), ניו יורק
 1987 – גלריה סכמה (Galleria Schema), פירנצה
 1987 – ציורים ופסלים, גלריה גרהאם מודרן (Graham Modern), ניו יורק
 1990 – ציורים, סדנאות ווטר סטריט (Water Street Studios), ניו יורק
 1992 – ציורים משלושים שנים, לה גלריה של תיאטרון לה מאמא (La MaMa La Galleria), ניו יורק
 1994 – ציורים, סדנאות ווטר סטריט (Water Street Studios), ניו יורק
 1996 – עבודות, בית אמני עין-הוד

 תערוכות קבוצתיות 
 1956 – ציירים צעירים, ביתן האמנים, תל אביב
 1958 – עשר שנות ציור ישראלי, מוזיאון תל אביב
 ישראל תש"ח-תשי"ח: צבעי מים, רישומים, גרפיקה, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים
 1960 – תערוכת הסתיו 1960, גלריה רנה לאמנות מודרנית, ירושלים
 1960 – הביאנלה הראשונה של ציירים צעירים, המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
 1961 – מוזיאון סטדלק לאמנות מודרנית, אמסטרדם
 1962 – גלריה וויטצ'אפל, לונדון
 1965 – גלריה קורדייר ואקסטרום (Cordier & Ekstrom Gallery), ניו יורק
 1968 – תערוכת הסתיו, מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
 1973 – "קולות אזהרה", גלריה לרנר-הלר (Voices of Alarm, Lerner-Heller Gallery), ניו יורק
 1977 – "דימויי אימה ופנטזיה", מוזיאון ברונקס לאמנויות (Images of Horror and Fantasy, Bronx Museum of the Arts), ניו יורק
 1986 – תערוכה קבוצתית, המוזיאון היהודי, ניו יורק

 הערות שוליים 

קטגוריה:ויקיפדיה: ערכים של משתמשים חדשים
קטגוריה:ציירים אמריקאים
קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1932
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1932
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2010
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2010