האישה הארורה

האישה הארורה (בצרפתית: La Femme Damnée, באנגלית: The Cursed Woman) הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי אוקטב טאסרט, שנוצר בשנת 1859. היצירה מציגה דמות נשית עירומה במרכז סצנה ארוטית רב־גופית, ומעוררת פרשנויות מגדריות, מיתולוגיות ופוליטיות. בעת יצירתה, נחשבה היצירה לחתרנית ואף פורנוגרפית, אך פרשנויות מאוחרות מדגישות את עומקה הרעיוני ואת הביקורת החברתית־תרבותית הגלומה בה. הציור זכה בשנים האחרונות לעדנה מחודשת בעקבות דיונים פמיניסטיים עכשוויים במיניות, זהות נשית וגבולות הגוף.

רקע תרבותי והיסטורי

אוקטב טאסרט (1800–1874) היה אמן צרפתי שפעל בעיקר במחצית הראשונה של המאה ה־19. הוא למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, והיה מזוהה עם זרם הרומנטיקה המאוחרת. עבודותיו נגעו לרוב בנושאים חברתיים טעונים כמו עוני, חולי, הומלסיות, ייאוש, התאבדות ונשים חסרות ישע. בשל בעיות ראייה ואלכוהוליזם, הפסיק לצייר והתאבד בגיל 73.

לצד ציוריו החברתיים, טאסרט יצר גם עבודות ארוטיות שבמרכזן נשים. ציור זה, האישה הארורה, שייך לקטגוריה זו. בתקופה שבה הצגת מיניות נשית חופשית נחשבה לטאבו, הציור עורר ביקורת ואף הוחרם.

תיאור היצירה

במרכז הציור מופיעה אישה עירומה, בתנוחת ריחוף, בעיצומו של רגע של עונג מיני. שלוש דמויות נוספות, ככל הנראה גם הן נשיות, מקיפות את גופה – אחת מנשקת את שפתיה, השנייה את שדיה והשלישית את איבר מינה. הדמויות הסובבות אינן נראות במלואן, גביהן פונה אל הצופה, ופרטיהן אינם מובחנים – מה שמטשטש את זהותן המגדרית.

הרקע לציור מופשט, ללא אלמנטים מזהים. הבד הסגול המופיע בפינה העליונה נישא כאילו ברוח, ומעט מכסה את גופה של אחת הדמויות. צבעי היצירה רכים - גוני פסטל של סגול, תכלת וצהבהב - והקונטרסט ביניהם מתון. גוף האישה המרכזית בהיר יותר מהאחרות, והיא מוארת באופן שמבדיל אותה מהיתר.

פרשנות

הציור עורר עניין רב בפרשנות הפמיניסטית והקווירית של האמנות. הכותרת "האישה הארורה" מעוררת פרדוקס: הדמות המרכזית נראית בעיצומו של עונג – ולא בעונש, סבל או גינוי. הדבר עשוי לרמז על הדרך שבה נשים בעלות מיניות גלויה סומנו בידי החברה כ"חוטאות" או "נידונות". ייתכן גם שמדובר באזכור לאמונה דתית או מיתולוגית – חלק מהפרשנים מזהים את הדמות עם האלה אפרודיטה, שמקבלת עונג מ"ישויות שמיימיות".

עובדת היות כל הדמויות נשים, או לכל הפחות לא מזוהות כמגדר זכרי, מאפשרת קריאה לסבית־מיסטית של הסצנה. ייתכן גם שמדובר בישויות אנדרוגיניות, מלאכיות, שמייצגות אהבה אוניברסלית - לא מגדרית ולא גופנית בלבד. פרשנויות נוספות מדגישות את השליטה של האישה בגופה ובעונג שלה – מהלך מהפכני לתקופה שבה נשים נחשבו לפסיביות במרחב המיני. תיאורים של אקסטזה מיסטית, תענוג רוחני ו"התעלות" תומכים בקריאה של הציור כחזון נשי משוחרר, ולא רק כתיאור של אקט מיני.

250px|ממוזער|שמאל|אולימפיה, מאת אדואר מאנה

250px|ממוזער|ימין|הולדת ונוס, ציור מאת בוגרו
השוואה ליצירות אחרות
האישה הארורה הושוותה לעיתים קרובות ליצירתו של אדואר מאנה אולימפיה (1863), שבה אישה עירומה מביטה ישירות בצופה, בגאווה ובביטחון עצמי. כמו אולימפיה, גם כאן מדובר בדמות נשית שאינה מבוישת ממיניותה - אלא בעלת שליטה מלאה בגופה.

עם זאת, בניגוד ל-אולימפיה, המעמידה את הצופה בעמדה של מבט גברי (male gaze), האישה הארורה מציגה אינטראקציה קבוצתית אינטימית שאינה מזמינה את הצופה פנימה, אלא מעין יקום עצמאי של הנאה נשית.

בנוסף, יש דמיון בין יצירה זו לבין ציורים מיתולוגיים של ונוס, כמו הולדת ונוס מאת ויליאם אדולף בוגרו (1879), אשר השתמשו בדימויים של נשים עירומות בלב נוף אידילי כדי לעקוף צנזורה חברתית. אולם טאסרט חורג ממסגרת זו, ומציג מיניות גלויה וחושנית - לא מרומזת.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:נשים בציור
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19