פטסי מינק

פטסי מאצו מינק (לבית טאקמוטו; באנגלית: Patsy Matsu Mink; ביפנית: 竹本 マツ; 6 בדצמבר 1927 – 28 בספטמבר 2002) הייתה עורכת דין ופוליטיקאית אמריקאית ממדינת הוואי, אשר כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית במשך 24 שנים מטעם המפלגה הדמוקרטית – תחילה בשנים 1965–1977 ושוב מ-1990 ועד מותה בשנת 2002. היא הייתה האישה הלא-לבנה הראשונה והאישה האסייתית-אמריקאית הראשונה שנבחרה לקונגרס, ונודעה בעיקר בזכות פעילותה לקידום חקיקה בתחום זכויות נשים והחינוך.

מינק הייתה דור שלישי לאמריקאים ממוצא יפני, ונולדה וגדלה באי מאווי. לאחר שסיימה את לימודיה כתלמידה המצטיינת של מחזור 1944 בבית הספר התיכון מאווי, למדה במשך שנתיים באוניברסיטת הוואי במנואה ולאחר מכן נרשמה לאוניברסיטת נברסקה, שם חוותה גילויי גזענות ופעלה לביטול מדיניות ההפרדה. מחלה אילצה אותה לשוב להוואי כדי להשלים שם את לימודיה. היא הגישה מועמדות ל-12 בתי ספר לרפואה, אך נדחתה מכולם. בעקבות הצעת מעסיקה החליטה ללמוד משפטים והתקבלה בשנת 1948 לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו. במהלך לימודיה הכירה ונישאה לסטודנט לגאולוגיה, ג'ון פרנסיס מינק. עם סיום לימודיהם בשנת 1951 התקשתה פטסי למצוא עבודה, ולאחר לידת בתם בשנת 1952 עבר הזוג להוואי.

כאשר נשללה ממנה הזכות להיבחן בבחינת לשכת עורכי הדין בשל אובדן מעמדה כתושבת הטריטוריה של הוואי בעקבות נישואיה, ערערה מינק על החוק. אף שזכתה בזכות להיבחן ועברה את הבחינה, לא הצליחה למצוא עבודה ציבורית או פרטית בשל היותה נשואה ואם לילדה. אביה סייע לה לפתוח משרד עצמאי בשנת 1953, ובאותה תקופה הצטרפה למפלגה הדמוקרטית. מתוך רצון לפעול לשינוי נורמות מפלות באמצעות חקיקה, עבדה בשנת 1955 כעורכת דין עבור בית המחוקקים הטריטוריאלי של הוואי. בשנה שלאחר מכן התמודדה על מושב בבית הנבחרים הטריטוריאלי, נבחרה, והייתה לאישה היפנית-אמריקאית הראשונה שכיהנה בו. כעבור שנתיים נבחרה לבית העליון והייתה לאישה הראשונה שכיהנה בסנאט הטריטוריאלי. בשנת 1960 זכתה לתשומת לב לאומית כאשר נאמה בעד מצע זכויות האזרח בוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית בלוס אנג'לס. בשנת 1962 נבחרה לסנאט של מדינת הוואי והייתה לאישה האסייתית-אמריקאית הראשונה שנבחרה וכיהנה בבית מחוקקים מדינתי בארצות הברית.

בשנת 1964 התמודדה מינק על תפקיד פדרלי ונבחרה לבית הנבחרים של ארצות הברית. היא כיהנה בסך הכול 12 כהונות (24 שנים), תחילה כנציגת מחוז הבחירה הכללי של הוואי בשנים 1965–1977, ולאחר מכן כנציגת מחוז הבחירה השני בשנים 1990–2002. בשלהי שנות ה-60 הציגה יוזמות חקיקה מקיפות ראשונות במסגרת חוק החינוך לגיל הרך, שכללו את הצעת החוק הפדרלית הראשונה לטיפול בילדים, ופעלה במסגרת חוק החינוך היסודי והתיכוני של 1965. בשנת 1970 הייתה לאדם הראשון שהתנגד למועמד לבית המשפט העליון על בסיס אפליה נגד נשים. היא יזמה תביעה משפטית שהובילה לשינויים משמעותיים בסמכויות הנשיא במסגרת חוק חופש המידע בשנת 1971. בשנת 1972 הייתה שותפה לניסוח תיקון טייטל IX לחוק ההשכלה הגבוהה, אשר שונה שמו בשנת 2002 ל"חוק שוויון ההזדמנויות בחינוך על שם פטסי ט. מינק".

מינק הייתה האישה הראשונה ממוצא מזרח-אסייתי שביקשה את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות. היא התמודדה בבחירות 1972, ונכנסה לפריימריז באורגון כמועמדת המתנגדת למלחמה. בשנים 1977–1979 כיהנה כסגנית מזכיר המדינה לענייני אוקיינוסים, סביבה בינלאומית ועניינים מדעיים. בין 1980 ל-1982 שימשה כנשיאת ארגון 'אמריקאים למען פעולה דמוקרטית', ולאחר מכן חזרה להונולולו, שם נבחרה למועצת העיר וכיהנה כיושבת הראש שלה עד 1985. בשנת 1990 נבחרה שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהנה בו עד מותה בשנת 2002.

 ביוגרפיה 
 רקע משפחתי 
פטסי מאצו טאקמוטו נולדה ב-6 בדצמבר 1927 במחנה מטעי הסוכר האמאקואה פוקו, סמוך לפאיה, באי מאווי שבטריטוריית הוואי. היא הייתה 'סנסיי', כלומר דור שלישי למהגרים יפנים. אמה, מיטאמה טטיאמה, הייתה עקרת בית ובתם של גוג'ירו טטיאמה וצורו ואקאשיגה. משפחתם, שכללה 11 ילדים, התגוררה בצריף סמוך לנחל וייקאמוי. ויליאם פוג, מעסיקו של גוג'ירו, דאג לכך שבנות המשפחה ילמדו בסמינר מאונאולו, פנימייה נוצרית לבנות בעיר מקאוואו.

סביה מצד אמה נולדו שניהם באימפריה היפנית במאה ה-19. גוג'ירו טטיאמה הגיע לטריטוריית הוואי בשלהי המאה והועסק במטע קני סוכר. מאוחר יותר עבר למאווי, שם עבד תחילה בחברת ההשקיה של מזרח מאווי, ולאחר מכן כמנהל חנות וכעובד בתחנת דלק. בנוסף, חילק דואר באזורי הפנים של מאווי.

אביה, סואמאטסו טאקמוטו, היה מהנדס אזרחי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הוואי במנואה בשנת 1922 והיה היפני-אמריקאי הראשון שסיים את האוניברסיטה עם תואר בהנדסה אזרחית. במשך מספר שנים היה המהנדס האזרחי היפני-אמריקאי היחיד שעבד במטעי הסוכר במאווי. במהלך הקריירה שלו נדחה מספר פעמים מקידום לתפקיד המהנדס הראשי, כאשר המשרות ניתנו ברובן לאמריקאים לבנים. בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, התפטר מתפקידו המקומי ועבר עם משפחתו להונולולו, שם הקים חברת מדידות קרקע עצמאית.

 ראשית חייה והשכלה 
טאקמוטו החלה את לימודיה בבית הספר היסודי האמאקואה פוקו בגיל ארבע, ובהמשך עברה לבית הספר Kaunoa English Standard School, מוסד שרוב תלמידיו היו לבנים ושקיבל רק תלמידים שידעו אנגלית ועברו בחינת כניסה. היא חשה מבודדת ומצאה את האווירה בלתי ידידותית. היא התקבלה לבית הספר התיכון מאווי שנה לפני התקפת יפן על הונולולו. אף על פי שהיפנים המקומיים טופלו כאויבים פוטנציאליים, טאקמוטו התמודדה בבחירות הראשונות שלה וניצחה, ובשנת הלימודים האחרונה שלה נבחרה לנשיאת מועצת התלמידים. היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה, וסיימה את לימודיה בשנת 1944 כתלמידה המצטיינת של המחזור.

טאקמוטו עברה להונולולו ולמדה באוניברסיטת הוואי במנואה, כאשר מטרתה הסופית הייתה לימודי רפואה וקריירה בתחום הרפואה. בשנתה השנייה נבחרה לנשיאת מועדון הסטודנטים הקדם-רפואיים ונבחרה גם כחברה בנבחרת הדיבייט של האוניברסיטה. בשנת 1946 החליטה לעבור לארצות הברית היבשתית ולמדה סמסטר אחד במכללת וילסון, מכללה קטנה לנשים בצ'יימברסבורג, פנסילבניה. מאחר שלא הייתה מרוצה מהמוסד, עברה לאוניברסיטת נברסקה. באוניברסיטה זו הייתה מדיניות ארוכת שנים של הפרדה גזעית, שלפיה סטודנטים לא-לבנים התגוררו במעונות נפרדים מהסטודנטים הלבנים. הדבר עורר את זעמה של טאקמוטו, והיא ארגנה והקימה קואליציה של סטודנטים, הורים, מנהלים, עובדים, בוגרים ועסקים תומכים. היא נבחרה לנשיאת ארגון הסטודנטים הבלתי-משויכים של אוניברסיטת נברסקה, גוף סטודנטיאלי 'נפרד' עבור סטודנטים לא-לבנים שנמנעה מהם חברות באחוות, באגודות סטודנטיות ובמעונות הרגילים. טאקמוטו והקואליציה שלה הצליחו להביא לביטול מדיניות ההפרדה של האוניברסיטה כבר באותה שנה.

למרות הצלחתה הציבורית, בשנת 1947 חלתה טאקמוטו במחלת בלוטת התריס חמורה שנדרשה ניתוח, והיא שבה להונולולו כדי להחלים ולהשלים את שנת הלימודים האחרונה שלה באוניברסיטת הוואי. בשנת 1948 קיבלה תואר ראשון בזואולוגיה ובכימיה. היא החלה להגיש מועמדות לבתי ספר לרפואה, אך אף אחד מתוך תריסר המוסדות שאליהם פנתה לא קיבל אותה, בשל היותה אישה, במיוחד לנוכח ריבוי המועמדים מקרב חיילים משוחררים. היא עבדה לזמן קצר כקלדנית בבסיס חיל האוויר היקאם ולאחר מכן החלה לעבוד באקדמיה לאמנויות של הונולולו. מנהלתה שם, ג'סי פרדי רסטאריק, עודדה אותה לשקול קריירה במשפטים.

בקיץ 1948 הגישה טאקמוטו מועמדות הן לאוניברסיטת קולומביה והן לבית הספר למשפטים באוניברסיטת שיקגו. קולומביה דחתה אותה על הסף, בין היתר משום שהסמסטר עמד להתחיל בתוך חודשים ספורים. אוניברסיטת שיקגו קיבלה אותה כסטודנטית זרה, והיא הייתה אחת משתי נשים בלבד בכיתתה. אף שהתקשתה להסתגל לחורפים הקשים ומצאה את הלימודים מייגעים, הפכה טאקמוטו לדמות פופולרית בבית הסטודנטים הבין-לאומי. במהלך משחק ברידג' שם פגשה את ג'ון פרנסיס מינק, לשעבר נווט בחיל האוויר של ארצות הברית ולוחם במלחמת העולם השנייה, שלמד גאולוגיה. בניגוד לרצון הוריה, נישאו השניים בינואר 1951, שישה חודשים בלבד לאחר היכרותם. באביב אותה שנה קיבלה טאקמוטו תואר דוקטור למשפטים, וג'ון סיים אף הוא את לימודיו עם תואר מוסמך בגאולוגיה.

 קריירה מוקדמת 
 משפטים 
מאחר שלא הצליחה למצוא עבודה כעורכת דין נשואה, אישה ואסייתית-אמריקאית, חזרה מינק למשרתה הסטודנטיאלית בספריית בית הספר למשפטים באוניברסיטת שיקגו, בעוד בעלה מצא עבודה מידית בחברת 'יונייטד סטיל'. בשנת 1952 ילדה את בתה גוונדולין 'וונדי', שלימים הפכה למחנכת ולסופרת בולטת בתחומי המשפט, העוני וזכויות נשים. באוגוסט אותה שנה החליטה המשפחה לעבור להוואי, שם מצא ג'ון עבודה באיגוד מגדלי הסוכר של הוואי. כדי לעסוק בעריכת דין נדרשה מינק לעבור את בחינת לשכת עורכי הדין, אך בקשתה עוררה שאלות בנוגע למעמד תושבותה. החוק הטריטוריאלי דאז לגבי נשים נשואות שלל ממנה את תושבותה ההוואית והפך אותה, לכאורה, לתושבת מדינתו של בעלה. משהוכיחה שמעולם לא התגוררה בפנסילבניה, מדינתו של בעלה, ערערה על החוק בטענה שהוא מפלה נשים. התובע הכללי של הוואי פסק לטובתה ואפשר לה להיבחן כתושבת הוואי. לאחר שעברה את הבחינה, הייתה מינק ל'אישה היפנית-אמריקאית הראשונה שקיבלה רישיון לעריכת דין בהוואי'.

אף על פי שעברה את הבחינה ביוני 1953, המשיכה מינק להיתקל באפליה בחיפושיה אחר עבודה כעורכת דין. אף משרד, ציבורי או פרטי, כולל כאלה שבראשם עמדו יפנים-אמריקאים, לא הסכים להעסיק אישה נשואה עם ילד. בסיוע אביה הקימה משרד פרטי והחלה ללמד קורסים במשפטים באוניברסיטת הוואי כדי להתפרנס בזמן שבנתה את עבודתה המקצועית. עם פתיחת משרדה הייתה לאישה האסייתית-אמריקאית הראשונה שעסקה בעריכת דין בטריטוריית הוואי. משרדה טיפל בתיקים בתחום הפלילי ודיני המשפחה, תחומים שמשרדים אחרים נטו להימנע מהם. במקביל החלה להיות פעילה פוליטית וייסדה את ארגון Everyman, ששימש מוקד לפעילות מועדון הדמוקרטים הצעירים באי אוהאו. היא נבחרה ל'יושבת ראש הדמוקרטים הצעירים בכל רחבי הטריטוריה', ארגון שלדברי חוקרות שונות השפעתו על הפוליטיקה בהוואי ניכרה במשך עשורים רבים.

 פוליטיקה מדינתית וטריטוריאלית 
בשנת 1954 עבדה מינק בקמפיין לקונגרס של ג'ון ברנס, אף שהפסיד בבחירות. בשנה שלאחר מכן שימשה כעורכת דין בצוות המחוקק במושב 1955, ניסחה חוקים והתבוננה מקרוב בפעילות הפנימית של בית המחוקקים. בשנת 1956, בעיצומו של הדיון על הפיכת הוואי למדינה, נבחרה מינק לבית המחוקקים הטריטוריאלי וייצגה את המחוז החמישי בבית הנבחרים. ניצחונה הפתיע את הנהגת המפלגה הדמוקרטית, והיא הייתה לאישה הראשונה ממוצא יפני שכיהנה בבית הנבחרים הטריטוריאלי. כעבור שנתיים הייתה לאישה הראשונה שכיהנה בסנאט הטריטוריאלי. בשנת 1959 הפכה הוואי למדינה ה-50 של ארצות הברית, ומינק התמודדה בפריימריז הדמוקרטיים על מושב הקונגרס הכללי של המדינה, אך הובסה בידי הסנאטור הטריטוריאלי דניאל אינווי. בשנים 1962–1964 כיהנה מינק כחברת הסנאט של הוואי.

במהלך כהונתה בבית המחוקקים הטריטוריאלי נודעה מינק בעמדותיה הליברליות ובקבלת החלטות עצמאית. כבר ביום כהונתה הראשון בשנת 1955 הגישה החלטה מוצלחת המוחה נגד ניסויים גרעיניים בריטיים באוקיינוס השקט. היא טיפלה במגוון רחב של סוגיות חברתיות-כלכליות ועסקה בחקיקה בתחומי החינוך, התעסוקה, הדיור, העוני והמיסוי. בשנת 1957 חיברה הצעת חוק להבטחת 'שכר שווה עבור עבודה שווה' ללא קשר למגדר, והייתה תומכת נלהבת בשיפור מערכת החינוך, כולל הגדלת ההוצאה לנפש כדי להיטיב עם ילדים. בשנת 1960 נבחרה לסגנית נשיאת ארגון המועדונים הדמוקרטיים הצעירים הלאומי והשתתפה בצוות ניסוח מצע המפלגה לוועידה הלאומית הדמוקרטית. באותה שנה, בוועידה בלוס אנג'לס, זכתה להכרה רחבה כאשר נשאה דברים בזכות זכויות האזרח ודרשה להבטיח שוויון הזדמנויות והגנה שווה לכל האמריקאים. ניסיונות להגביל את מצע זכויות האזרח, שהובלו בידי הסנאטור סם ארווין מקרוליינה הצפונית, נדחו, והמצע להבטחת זכויות שוות והגנה שווה על פי חוק לכל האזרחים אושר ברוב של שני שלישים מחברי המפלגה.

 פוליטיקה פדרלית 
250px|שמאל|ממוזער|
חברות הקונגרס בשנת 1965 — משמאל לימין:
יושבות: הסנאטורית מורין ניוברגר מאורגון; חברת בית הנבחרים פרנסס פיין בולטון מאוהיו; הסנאטורית מרגרט צ'ייס סמית ממיין.
עומדות: חברות בית הנבחרים  מניו ג'רזי; מרתה גריפית'ס ממישיגן;  מאורגון; פטסי מינק מהוואי; לנור סאליבן ממיזורי;  מוושינגטון; קת'רין דין מיי מוושינגטון;  מניו יורק; ו מאילינוי.

 חברת בית הנבחרים של ארצות הברית (1965–1977) 
בהחלטתה להתמודד על תפקיד פדרלי, ניהלה מינק קמפיין וזכתה במושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. כתוצאה מכך הפכה לאישה הראשונה מהוואי שנבחרה לקונגרס, לאישה הראשונה ממוצא לא-לבן שנבחרה לבית הנבחרים, ול'חברה הצעירה ביותר מהמדינה הצעירה ביותר, וכן לאישה היפנית-אמריקאית הראשונה שכיהנה בקונגרס'. היא כיהנה שש כהונות רצופות בין השנים 1965 ל-1977.

עצמאותה האישית המשיכה להנחות את החלטותיה, והיא התמקדה בנושאים שהיו חשובים לה עוד מתקופתה בבית הנבחרים של הוואי, כגון ילדים, חינוך ושוויון מגדרי. מינק תמכה בתוכניות 'החברה הגדולה' של הנשיא לינדון ג'ונסון, אך ביקרה בגלוי את מלחמת וייטנאם.

לאחר שהתמודדה וזכתה במינוי לוועדת החינוך והעבודה, שבה שירתה לאורך כל כהונתה הראשונה, יזמה מינק בסוף שנות ה-60 את היוזמות המקיפות הראשונות במסגרת חוק חינוך לגיל הרך. יוזמות אלו כללו את הצעת החוק הפדרלית הראשונה לטיפול בילדים, וכן חוקים להקמת חינוך דו-לשוני, תוכנית 'הד סטארט', תוכניות ארוחות בבתי ספר, חינוך מיוחד, הלוואות לסטודנטים ושבתוני מורים. היא גם עסקה בחוק החינוך היסודי והעל-יסודי משנת 1965 ובחקיקה לקידום חינוך מבוגרים, לימודי אסיה, ייעוץ תעסוקתי והכשרה מקצועית.

הצעת החוק שלה למעונות יום משנת 1967 הייתה הראשונה מסוגה שעברה בשני בתי הקונגרס. החוק עבר בשנת 1971 אך הוטל עליו וטו בידי הנשיא ריצ'רד ניקסון. בקדנציה השנייה שלה, במסגרת הקונגרס ה-90, מונתה מינק לוועדת הפנים והעניינים הטריטוריאליים.

250px|שמאל|ממוזער|מינק עם לינדון ג'ונסון לאחר ביקורו בהוואי לוועידה על מלחמת וייטנאם, פברואר 1966.

בשנת 1970 הפכה מינק לאישה הדמוקרטית הראשונה שנשאה תגובה לנאום מצב האומה, ורק האישה השנייה אי פעם שעשתה זאת. באותה שנה הייתה העדה הראשונה שהתנגדה למועמדו של הנשיא ניקסון לבית המשפט העליון, ג'ורג' הארולד קרסוול. בעדותה ציינה את סירובו לדון בתיק אפליית התעסוקה של אידה פיליפס, שנדחתה ממשרה משום שהייתה אישה ואם לילדים. זו הייתה הפעם הראשונה שבה אפליה נגד נשים עובדות הועלתה כשיקול בהערכת מועמד לשיפוט. קרסוול נדחה לבסוף בידי הסנאט, ובמקומו אושר הארי בלקמן, מחבר פסק הדין המרכזי בפרשת 'רו נגד וייד'.

בשנת 1971 תבעה מינק את הסוכנות להגנת הסביבה כדי לקבל מסמכים שהוסתרו על ידי ממשל ניקסון בנוגע לניסויים גרעיניים באי אמצ'יטקה. היא האמינה כי לפי חוק חופש המידע יש לפרסם את הדוחות, והובילה 32 חברי קונגרס בניסיון להשיגם. לאחר שרשרת ערעורים עד לבית המשפט העליון, נקבע כי בתי המשפט אינם יכולים לכפות פרסום מסמכים החוסים תחת פטור של הרשות המבצעת, אך הובהר כי הקונגרס רשאי לשנות את החוק. בשנת 1974 אכן אישר הקונגרס פיקוח אזרחי על מסמכים כאלה, תוך התגברות על וטו של הנשיא ג'רלד פורד.

מתוסכלת מנסיגת ממשל ניקסון בזכויות אזרח ומהמשך מלחמת וייטנאם, הצטרפה מינק למרוץ לנשיאות בשנת 1971 בתקווה להיות מועמדת המפלגה הדמוקרטית. היא הייתה האישה האסייתית-אמריקאית הראשונה שהתמודדה לנשיאות. מאחר שבהוואי לא התקיימו פריימריז, הופיע שמה בקלפי באורגון בשנת 1972 כמועמדת נגד המלחמה. במהלך הקמפיין טסה לפריז יחד עם חברת הקונגרס בלה אבצוג כדי ללחוץ לחידוש שיחות השלום. פעולותיה עוררו ביקורת חריפה, ובסופו של דבר היא הפסידה בפריימריז וזכתה רק ב-2% מהצירים האפשריים.

מינק הייתה שותפה מרכזית לחקיקת תיקון 'טייטל IX' לחוק ההשכלה הגבוהה, האוסר אפליה מגדרית במוסדות להשכלה גבוהה המקבלים מימון פדרלי. החוק נחתם בשנת 1972. היא גם יזמה את חוק שוויון ההזדמנויות החינוכיות לנשים משנת 1974, שהקצה תקציבים לקידום שוויון מגדרי בבתי ספר והתנגד לסטריאוטיפים מגדריים בתוכניות לימוד ובספרי לימוד.

בנוסף, קידמה חקיקה נרחבת בתחומים כגון בטיחות צרכנים, שוויון בתעסוקה, אשראי, ביטוח, פנסיה, ביטוח לאומי, מיסוי, שירות מושבעים שוויוני, בריאות, אפליה בדיור ופרטיות. בשנת 1973 ניסחה והגישה את חוק זכויות שוות לנשים, וכן תמכה באשרור התיקון לשוויון זכויות.

בשנת 1975 השתתפה בוועידת הנשים העולמית במקסיקו סיטי. יחד עם אבצוג וחברת הקונגרס מרגרט הקלר, התחייבה לקדם חקיקה לכינוס ועידת נשים לאומית לרגל חגיגות המאתיים של ארצות הברית. החוק אושר ונחתם על ידי הנשיא פורד.

באותה שנה נעשה ניסיון לפטור ספורט בבתי ספר מהוראות 'טייטל IX'. לאחר הצבעה חוזרת בבית הנבחרים, התיקון נדחה וההגנות נגד אפליה נשמרו.

לאורך כהונתה הייתה מינק פעילה במגוון רחב של ועדות ותפקידים, ובהם סגנית יושב ראש קבוצת המחקר הדמוקרטית, יושבת ראש ועדת אד-הוק לעוני, חברה בוועדת התקציב, ויושבת ראש תת-ועדה לענייני מכרות. בשנת 1976 הגישה תובענה ייצוגית בעקבות חשיפה לתרופה ניסיונית במהלך הריונה, שהובילה להסדר המבטיח בדיקות וטיפול חינם לכל הנפגעות וילדיהן. היא גם הובילה חקיקה לפיקוח על כרייה עילית, שנכנסה לתוקף בשנת 1977.

 עוזרת מזכיר המדינה של ארצות הברית (1977–1978) 
בשנת 1976 ויתרה מינק על מושבה בקונגרס כדי להתמודד על מושב בסנאט שהתפנה. לאחר שהפסידה בפריימריז, מינה אותה הנשיא ג'ימי קרטר לעוזרת מזכיר המדינה לענייני אוקיינוסים, סביבה בינלאומית ומדע. בתפקיד זה עסקה בנושאים כגון כרייה במעמקי הים, פסולת רעילה והגנת לווייתנים, וכיהנה בו ממרץ 1977 עד מאי 1978.

 חזרה למגזר הפרטי (1980–1987) 
מינק התפטרה מממשל קרטר בשנת 1980 וקיבלה על עצמה את תפקיד נשיאת ארגון 'Americans for Democratic Action' בוושינגטון די. סי.. היא הייתה האישה הראשונה שעמדה בראש הארגון הארצי, וכיהנה שלוש כהונות רצופות של שנה כל אחת.

לאחר מכן חזרה להונולולו, ובשנת 1983 נבחרה למועצת העיר הונולולו. היא שימשה כיושבת הראש של המועצה עד שנת 1985. במהלך כהונתה מצאה את עצמה לא פעם בעימותים פוליטיים עם ראש עיריית הונולולו הרפובליקני, פרנק פאסי, שנבחר בשנת 1984, אך המשיכה לכהן במועצה עד שנת 1987.

בשנת 1986 התמודדה על תפקיד מושלת הוואי ובשנת 1988 על תפקיד ראש עיריית הונולולו, אך לא הצליחה בשתי מערכות הבחירות.

עם עזיבתה את מועצת העיר החלה מינק לעבוד ב-'The Public Reporter', ועדת פיקוח שעסקה במעקב אחר דפוסי הצבעה וחקיקה מתגבשת ופרסמה על כך דוחות. במקביל עמדה בראש 'קואליציית הוואי לעניינים גלובליים', גוף שארגן הרצאות וסדנאות ציבוריות בנושאים בינלאומיים.

 חזרה לקונגרס (1990–2002) 
בשנת 1990 נבחרה מינק להשלים את יתרת כהונתו של מחליפה בבית הנבחרים, דניאל אקאקה. אקאקה מונה לסנאט כדי למלא את מקומו של ספארק מצאנגה, שנפטר בעת כהונתו. שישה שבועות לאחר מכן נבחרה מינק לכהונה מלאה, ובהמשך נבחרה מחדש שש פעמים נוספות.

באותה שנה התנגדה למינויו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון. כאשר ועדת המשפט של הסנאט מנעה מאניטה היל את האפשרות למסור עדות, צעדו מינק וחברות קונגרס נוספות, ובהן ברברה בוקסר מקליפורניה, לואיז סלוטר מניו יורק ו מקולורדו, אל גבעת הקפיטול במחאה על ההחלטה. מחאתן זכתה לסיקור בעמוד הראשון של 'הניו יורק טיימס', ובהמשך הותר להיל למסור את עדותה.

בכהונתה השנייה כחברת בית הנבחרים פעלה מינק לשיקום ההגנות בתוכניות החברתיות־כלכליות שבהן עסקה בשש כהונותיה הראשונות, אשר צומצמו על ידי ממשלים שבאו לאחר מכן. בין השנים 1990 ל-1993 עבדה על חקיקה לקידום 'חוק המחקר לסרטן השחלות' ועל תיקונים ל'חוק ההשכלה הגבוהה'. בשנת 1992 זכתה בפרס 'Margaret Brent Women Lawyers Achievement Award' של לשכת עורכי הדין האמריקאית, כהוקרה למצוינות מקצועית.

היא הייתה שותפה לקידום 'חוק השוויון המגדרי' משנת 1993, פעלה למען ביטוח בריאות אוניברסלי, והגישה הצעת חוק להגנה על החלטות רבייה כזכות אישית. נוסף לכך עסקה בחקיקה הנוגעת לעקרות בית שנעקרו משוק העבודה, העלאת שכר המינימום, בטיחות תעסוקתית, אי־שוויון בשכר ואלימות נגד נשים.

בחודש מאי 1994 ייסדה מינק, יחד עם חבר הקונגרס נורמן מינטה מקליפורניה, את 'השדולה האסייתית־פסיפית בקונגרס'. בשנת 1995 מונתה ליושבת הראש של השדולה וכיהנה בתפקיד עד 1997. היא שימשה גם כיושבת־ראש שותפה של 'שדולת הנשים הדמוקרטיות' בבית הנבחרים.

בשנת 1996 התנגדה מינק לחקיקת רפורמת הרווחה שהוצעה על ידי בית נבחרים הנשלט בידי הרפובליקנים וזכתה לתמיכת ממשל קלינטון. היא חיברה את 'חוק היציבות המשפחתית והעבודה' כחלופה לרפורמה זו, ופעלה שוב ושוב, אם כי לרוב ללא הצלחה, להרחבת רשתות הביטחון הפדרליות לילדים ולמשפחות החיות בעוני. היא התנגדה לחקיקה שנועדה להגביל אחריות בגין פגיעות ממוצרים ואפליה במקום העבודה, והביעה התנגדות לאשרור הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.

מינק הייתה שותפה ליוזמת 'חוק DREAM' והתנגדה נחרצות להקמת 'המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית', מתוך חשש לפגיעה בזכויות אזרח ולחזרה על מדיניות כגון מחנות המעצר לאמריקאים ממוצא יפני במהלך מלחמת העולם השנייה.

מינק וחברי קונגרס נוספים התנגדו לספירת 25 האלקטורים של פלורידה, שבה זכה ג'ורג' ווקר בוש בניצחון דחוק לאחר ספירה חוזרת שנויה במחלוקת. מאחר שאף סנאטור לא הצטרף להתנגדות, היא נדחתה על ידי סגן הנשיא אל גור, שהיה יריבו של בוש בבחירות לנשיאות בשנת 2000. ללא קולות האלקטורים של פלורידה, ההכרעה בבחירות הייתה עוברת לבית הנבחרים של ארצות הברית, כאשר לכל מדינה קול אחד, בהתאם לתיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית.

 מותה 
ב-30 באוגוסט 2002 אושפזה מינק במרפאת ובית החולים שטראוב שבהונולולו, בעקבות סיבוכים של אבעבועות רוח. מצבה הלך והחמיר, וב-28 בספטמבר 2002 נפטרה בהונולולו מדלקת ריאות נגיפית, בגיל 74.

כהוקרה לאבל הלאומי על מותה, הורה שר ההגנה דונלד ראמספלד להוריד את כל הדגלים במוסדות צבאיים לחצי התורן לזכרה. מינק זכתה לאזכרה לאומית ונערך לה טקס לוויה ממלכתי ב-4 באוקטובר, ברוטונדה של קפיטול מדינת הוואי, בהשתתפות מנהיגים וחברי קונגרס.

ארגוני נשים כיבדו את מינק כאשר יצרו 'ליי' אנושי של כ-900 נשים, שהקיפו את האוהל שבו הוצב ארונה באטריום של הקפיטול, תוך שירה של שירים הוואיים. היא נטמנה בבית העלמין הלאומי לזכר חללי האוקיינוס השקט, סמוך למכתש פאנצ'בול.

מותה של מינק אירע שבוע אחד בלבד לאחר שזכתה בבחירות המקדימות של 2002, מאוחר מדי כדי להסיר את שמה מפתק ההצבעה בבחירות הכלליות. ב-5 בנובמבר 2002 נבחרה מינק מחדש לקונגרס לאחר מותה. המושב שהתפנה אויש בידי אד קייס לאחר בחירות מיוחדות שנערכו ב-4 בינואר 2003.

 מורשת 
מינק זכורה כאישה שהתמודדה עם האפליה האישית שחוותה כאישה וכאמריקאית ממוצא אסייתי, והקדישה את הקריירה שלה לעיצוב מדיניות ציבורית שנועדה לפתוח דלתות לנשים ולמיעוטים.

בשנת 2002 שינה הקונגרס את שמו של תיקון Title IX ל'חוק השוויון בהזדמנויות בחינוך על שם פטסי ט. מינק', תיקון ל'חוק ההשכלה הגבוהה' אשר הייתה שותפה לחיבורו. מסמכיה נתרמו בשנת 2002 ונשמרים בספריית הקונגרס.

בשנת 2003 הוקמה קרן מלגות בשם 'Patsy Takemoto Mink Education Foundation', שנועדה לספק מימון לימודי לנשים ולילדים ממשפחות מעוטות הכנסה. באותה שנה צורפה מינק ל'היכל התהילה הלאומי לנשים', ל'היכל התהילה של ספורטאים־סטודנטים' של המכון הבינלאומי לספורט, וסניף הדואר באזור מאווי שבו גדלה נקרא על שמה, לאחר אישורו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.

בשנת 2007 שונה שמו של הפארק האזורי מרכז אואהו ל'Patsy T. Mink Central Oahu Regional Park' לכבודה. ב-24 בנובמבר 2014 הוענק לה לאחר מותה 'מדליית החירות הנשיאותית' על ידי הנשיא ברק אובמה.

בשנת 2019 יצר מגזין 'טיים' 89 שערים חדשים לציון 'נשות השנה' החל משנת 1920, ומינק נבחרה לייצג את שנת 1972. ביוני 2022 נחשף דיוקן שלה, מעשה ידי האמנית שרון ספרונג, בבניין הקפיטול, שם הוא תלוי עד היום.

סרטים תיעודיים על חייה ותפקידה בקידום Title IX כוללים את 'Patsy Mink: Ahead of the Majority' (2008), בבימויה של קימברלי באספורד, ואת 'Rise of the Wahine' (2014), בבימויו של דין קנשירו. הסרט משנת 2008 הדגיש את האתגרים שעליהם התגברה מינק וכיצד הם הניעו את פעילותה החקיקתית למען אחרים.

הסרט משנת 2014 סיפר את מאבקה של קבוצת כדורעף הנשים של אוניברסיטת הוואי להקמת קבוצה גם לאחר חקיקת Title IX. מאחר שהחוק עסק במימון חינוכי, השתמשה מנהלת הספורט לנשים, דוניס תומפסון, בחוק כמנוף להרחבת ההזדמנויות הספורטיביות באוניברסיטה, חרף התנגדות עזה. כדי להבטיח שמחוקקים יבינו את מי הם מייצגים, דאגה מינק שתומפסון תביא את הקבוצה לוושינגטון.

המחברת ג'ודי צו-צ'ן וו ובתה של מינק, גוונדולין מינק, חיברו יחד ביוגרפיה שיצאה לאור במאי 2022 בשם 'Fierce and Fearless: Patsy Takemoto Mink, First Woman of Color in Congress'. זהו הספר הביוגרפי הראשון המתאר את חייה של מינק, והוא זכה בשנת 2023 בפרס 'Mary Nickliss' להיסטוריה של נשים או מגדר בארצות הברית.

בשנת 2024 כיבדה מטבעת ארצות הברית את מינק בהנפקת 'רבע הדולר על שם פטסי טאקמוטו מינק', המטבע ה-12 שיצא במסגרת תוכנית 'American Women Quarters'.

 קישורים חיצוניים 




קטגוריה:אמריקאים ילידי הוואי
קטגוריה:אמריקאים ממוצא יפני
קטגוריה:בוגרי בית הספר למשפטים באוניברסיטת שיקגו
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת נברסקה–לינקולן
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת הוואי במנואה
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-20
קטגוריה:עורכות דין אמריקאיות במאה ה-20
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מהוואי
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברות בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:מועמדים לנשיאות ארצות הברית ב-1972
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1927
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1927
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2002
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-2002