נתק דריין

נתק דריין (באנגלית: Darién Gap; מתורגם לעיתים גם כמרווח, מחסום או מעבר, ומתועתק לעיתים גם כדריאן) הוא חלק מהמעבר היבשתי בין אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית, אזור נידח, מסוכן ונטול כבישים ביער הגשם הנמצא משני צידי הגבול בין קולומביה ופנמה. בצידו הקולומביאני שטחו של הנתק הוא ביצות מישוריות ברוחב של 80 ק"מ שיוצרת דלתת נהר האטראטו, ובצידו הפנמי הוא יער גשם הררי בשטח המגיע עד לגובה 1,845 מ'. בשטח מתגוררים חמישה שבטי ילידים של האמברה-וונאן והקונה, והיישוב היחיד באזור הוא לה פלמה, שמשמש כבירת מחוז דריין ובו כ-5,000 תושבים. בכל האזור אין אף דרך סלולה, והוא קוטע את הכביש הפאן-אמריקאי שמגיע עד ליאוויזה בפנמה וממשיך למעלה מ-100 ק"מ משם בטורבו שבקולומביה. כתוצאה מכך, התנועה בנתק דריין ודרכו נעשית רק ברגל או באמצעות סירות קטנות או כלי שיט מסורתיים כמו פירוגים.

האזור נחשב לאחד המסוכנים בעולם בשל שילוב של חיות בר קטלניות, מחלות טרופיות, גשמים עזים ושיטפונות בזק, והיעדרות שירותי אכיפת חוק ורפואה, אך למרות זאת, מאז העשור השני של המאה ה-21 הפך האזור לנתיב הגירה מרכזי למאות אלפי מהגרים בשנה, בעיקר מהאיטי וונצואלה, שמנסים להגיע לגבול מקסיקו-ארצות הברית.
 היסטוריה 
 היסטוריה פרה-קולומביאנית 
מאות שנים לפני הגעת האדם הלבן לדרום אמריקה, בני שבט הקונה היגרו לאזור ממרכז אמריקה. מחקרים ארכאולוגיים באזור חשפו באזור תלים קדומים, כיכרות, כבישים סלולים, פסלי אבן וחפצים עשויים ירקן, זהב וחומרים קרמיים. חוקרי הארצות הספרדים ואסקו נונייז דה בלבואה ואלונסו דה אוחדה חקרו את חופי קולומביה בשנים 1500 ו-1501. הם בילו את רוב זמנם במפרץ אורבה, ויצרו קשר עם שבט הקונה, שחיו אז במחוז דריין בפנמה של ימינו, סמוך למחוזות אנטיוקיה וקלדס בקולומביה. בעקבות סכסוך עם הספרדים וקבוצות ילידיות אחרות החלו השבטים לנדוד מערבה, ובניסיון להימלט מיתושי מלריה אף נדדו לאיים סמוכים.

 התיישבות אירופאית 
ממוזער|"מפה חדשה של מצר דריין באמריקה, מפרץ פנמה, מפרץ ואלונה או סנט מייקל, עם האיים והמדינות הסמוכות". במכתב המתאר את מצר פנמה, אדינבורו: 1699
בשנת 1698 ניסתה ממלכת סקוטלנד להקים התיישבות באזור במסגרת תוכנית דריין, במטרה לכבוש ולנהל את השטח הבלתי עביר של נתק דריין, ולהפוך אותו לנקודת מסחר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. משלחת סקוטית של חמש ספינות - "סנט אנדרו", "קלדוניה", "יוניקורן", "דולפין" ו"אנדוור" - הפליגה מלית' ב-14 ביולי 1698, עם כ-1,200 איש. הם הונחו "להמשיך למפרץ דריין, ולהגיע לאי הנקרא האי הזהוב... כמה ליגות לכיוון הגדות של שפך נהר דריין הגדול... ושם להקים התיישבות ביבשת". הצי עצר במדיירה ובאיי הודו המערבית, והגיע לחוף דריין ב-2 בנובמבר.

המתיישבים קראו לביתם החדש "קלדוניה החדשה", אלא שהתוכנית סבלה מתכנון ואספקה לקויים, מנהיגות מפולגת, בחירה לא נכונה של סחורות למסחר, מגפות ומחלות, והתנכלויות מצד חברת הודו המזרחית והאימפריה הספרדית. קלדוניה החדשה ננטשה במרץ 1700 לאחר שהספרדים הטילו מצור על הנמל. סקוטלנד השקיעה חמישית מכלל המשאבים שהיו לרשותה בהתיישבות בנתק דריין, והכישלון שלה הביא להתמוטטות הכלכלה הסקוטית, ויש הטוענים כי היה אחד הגורמים שהביאו לאיחוד עם אנגליה בשנת 1707.

 לאחר עצמאות פנמה 
עד ל-1903 היה מרבית שטחה של פנמה בשליטת קולומביה, אך הגאוגרפיה בנתק דריין לא אפשרה מעבר חיילים והקשתה על ההגנה והשליטה על מחוז פנמה. קו הגבול הנוכחי בין קולומביה לפנמה מתבסס על חוק קולומביאני מ-9 ביוני 1855, והוסדר באמצעות חוזה ויקטוריה-ולז שנחתם בבוגוטה ב-20 באוגוסט 1924 על ידי שר החוץ של פנמה, ניקולאס ויקטוריה, ושר החוץ של קולומביה חורחה ולז. החוזה נרשם כרשומה 814 של חבר הלאומים ב-17 באוגוסט 1925.

במהלך המלחמה הקרה השתמשה ארצות הברית בשטח כאזור אימונים להטלת פצצות. נפלים רבים עדיין נמצאים בשטח ומסכנים גם הם את שלומם של מטיילים שמנסים לחצות את הנתק.

 משאבים טבעיים 
בשל הבידוד הגאוגרפי שלו, נתק דריין נותר ברובו בלתי מפותח, ותושביו עוסקים בעיקר בחקלאות בקנה מידה קטן, גידול בקר ועצים, לצד פעילות פלילית של סחר בבני אדם וסמים. ניסיונות לפיתוח תשתיות באזור שנעשו בשנות ה-70 וה-90 כשלו בגלל האתגרים הלוגיסטיים, העלויות הכספיות ושיקולים סביבתיים.טקסט=A Ceiba tree makes Darien Gap crosser Gustavo Ross look tiny in comparison. Ceibas were considered sacred trees by ancient Mayan cultures.|ממוזער|עץ סייבה בנתק דריין
בנתק דריין נמצאים שני פארקים לאומיים: הפארק הלאומי דריין בפנמה והפארק הלאומי לוס קטיוס בקולומביה. הפארק הלאומי דריין הוכרז ב-1980, ונחשב לפארק הלאומי הגדול ביותר במרכז אמריקה עם שטח של כ-5,790 קמ"ר. הפארק כולל קטע של חוף האוקיינוס השקט וכמעט את כל אזור הגבול עם קולומביה.

 ניסיונות חצייה 
מעבר בין צפון לדרום אמריקה דרך נתק דריין נחשב לאתגר מטיילים מזה שנים רבות. הניסיון הראשון לחצות את האזור בתקופה הפוסט-קולוניאלית היה בשנים 1924–1925, במשלחת שנתמכה על ידי מכון הסמית'סוניאן, המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע וממשלת פנמה.

הניסיון הראשון לחצות את הנתק ברכב נעשה על ידי שלושה ברזילאים - ליאונידס בורחס דה אוליביירה, סגן בצבא ברזיל, פרנסיסקו לופז דה קרוז מחיל האוויר הברזילאי, והמכונאי מריו פאבה. הם יצאו מריו דה ז'ניירו בשנת 1928 בשתי מכוניות פורד מודל T, והגיעו לארצות הברית בשנת 1938. המסע שלהם נועד לעורר מודעות לכביש הפאן-אמריקאי, לאחר ועידה בינלאומית בצ'ילה שנערכה בשנת 1923. השלושה נפגשו בניקרגואה עם אוגוסטו סנדינו, וככל הנראה צילמו את התמונה האחרונה שלו בעודו בחיים, והתקבלו בארצות הברית על ידי הנרי פורד ופרנקלין רוזוולט בארצות הברית.

ב-1960 חצו את הנתק שני כלי רכב - האחד מסוג לנד רובר שכונה "לה קוקרצ'ה קריניוסה" ("הג'וק האוהב") ואחד מסוג ג'יפ. הרכבים עזבו את צ'פו, פנמה, ב-2 בפברואר 1960 והגיעו לקיבדו, קולומביה אחרי 136 ימים, ב-17 ביוני 1960, כך שקצב ההתקדמות הממוצע שלהם היה כ-200 מטר לשעה. בדצמבר אותה שנה ניסה ההרפתקן דני ליסקה לחצות את נתק דריין במהלך טיול אופנוע מאלסקה לארגנטינה. כשהגיע לפנמה סיטי, החליט להטיס את האופנוע שלו למדיין, ולחצות את הנתק בשיט וברגל. כשהגיע למדיין לא הצליח לשחרר את האופנוע מהמכס בפונטה ארנס, ונאלץ להמשיך את המסע ברגל.

בשנת 1961, צוות של שלושה רכבי שברולט קורווייר מלווה בכמה רכבי סיוע יצא מפנמה במטרה לחצות את נתק דריין. רכב אחד ננטש בג'ונגל, והשניים האחרים הגיעו לאחר 109 ימים לגבול הקולומביאני.

בשנת 1972, צוות של חוקרים מהצבא הבריטי בילה 96 ימים בחציית הנתק בשני רכבי שטח מדגם ריינג' רובר קלאסיק, כחלק ממסע פאן-אמריקאי של "המשלחת הבריטית הטרנס-אמריקאית". החוקר והקולונל הבריטי ג'ון בלשפורד-סנל עמד בראש המשלחת, לצד הקצין גאווין תומפסון שנהג ברכב ושמונה מהנדסים מחיל ההנדסה המלכותי. במהלך המסע הצטרף למשלחת רכב שטח שלישי מדגם לנד רובר סדרה II, כדי לסייע לפרוץ את הדרך. המסע ארך כ-28,000 קילומטר, החל באלסקה והסתיים בהצלחה בטיירה דל פואגו בארגנטינה לאחר שבעה חודשים. זה היה המסע הרצוף הראשון לאורך כל הכביש הפאן-אמריקאי.

בין השנים 1971 ו-1973 רכב רוכב האופניים הבריטי איאן הייבל מכף הורן לאלסקה, תוך חציית ביצת אטראטו בקולומביה.
ממוזער|"אמיגו" של אד קולברסון (אופנוע BMW R80G/S) היה כלי הרכב הממונע הראשון שנסע במלואו בכביש הפאן-אמריקאי ביבשה.
ב-1975 חצו את האזור ברגל סבסטיאן סנואו ו-ווייד דייוויס, כחלק מהמסע הרגלי של סנואו מארץ האש לקוסטה ריקה. המסע תועד בספרו של סנואו "איש התרמיל" מ-1976, ובספרו של דייוויס "נהר אחד" מ-1996. בשנת 1981, ג'ורג' מיגן חצה את הנתק במסע דומה שהחל בארץ האש והסתיים באלסקה. בביוגרפיה שלו "ההליכה הארוכה ביותר" משנת 1988, הוא מקדיש פרק שלם לחציית הנתק.טקסט=First Mexican by-foot crossers take a rest by the "Lost Corvair" abandoned in 1961 by a failed caravan from Chicago.|ממוזער|המטיילים הראשונים שחצו ברגל את נתק דריין נחים לצד "הקורוויר האבוד" שננטש בג'ונגל בשנת 1961.
בשנת 1979, האוונגליסט ארתור בלסיט חצה את הנתק כשהוא נושא צלב מעץ באורך 3.7 מטר, ונרשם בספר השיאים של גינס כ"העלייה לרגל הארוכה ביותר מסביב לעולם".

ביולי 1961, שלושה סטודנטים - קרל אדלר, ג'יימס וירת' וג'וזף בלינה, חצו ממפרץ סן מיגל לפוארטו אובלדיה במפרץ פאריטה (ליד קולומביה) ובסופו של דבר למולאטופו באיי סן בלאס. את נתק דריין הם חצו באמצעות סירת בננות, פירוג וברגל.

בשנות ה-80 וה-90, חברת טיולי הרפתקאות בריטית Encounter Overland ארגנה טיולי טרקים בני שבועיים-שלושה דרך נתק דריין מפנמה לקולומביה ולהפך. הטיולים שילבו את כל אמצעי התחבורה האפשריים - ג'יפים, אוטובוסים, סירות והליכה, והמטיילים נשאו את כל הציוד בעצמם.

ב-2010 אנדרו אוונס יצא מוושינגטון באוטובוס במטרה להגיע עד אנטארקטיקה ותיעד את המסע עבור הנשיונל ג'יאוגרפיק. כשהגיע לנתק דריין לא הצליח למצוא דרך לעבור אותו באמצעות האוטובוס או בשיט, ונאלץ לטוס מעל האזור ולהמשיך במסע באוטובוס מצידו הקולומביאני של הגבול.

 הגירה צפונה 
ממוזער|מהגרים ונצואלים באקוודור, בהכנה למסע הארוך צפונה לעיר ניו יורק, כולל חציית נתק דריין.
מאז 2013 נחשב נתיב ההגירה לאורך החוף, בצד המזרחי של מצר דריין לבטוח יחסית, וניתן לעבור אותו באמצעות שייט בסירת מנוע מטורבו לקאפורגאנה, ירידה לחוף בסאפזורו ומשם הליכה רגלית אל לה-מייל בפנמה. עם זאת, ועל אף שנתק דריין נחשב לבלתי עביר, אלפי מהגרים האיטיים במהלך העשור השני של המאה ה-21, וונצואליים במהלך שנות ה-2020, מעדיפים לנסות לחצות אותו ברגל במטרה להגר לארצות הברית. נתיב ההגירה משמש גם מהגרים מאפריקה, דרום אסיה, המזרח התיכון, הקריביים וסין, שמגיעים בטיסה לאקוודור ומנצלים את מדיניות הוויזות הליברלית שלה, ומשם מנסים לחצות ברגל את נתק דריין. מספר המהגרים הלך ועלה בהתמדה עד שהגיע ליותר מחצי מיליון בשנת 2023, אך ירד ל-300,000 בשנת 2024.במהלך שמונת החודשים הראשונים של 2023, 60% מהמהגרים היו ונצואלים, ובעקבות כך הורה ממשל ביידן לספק סיוע לפנמה כדי לגרש מהגרים משטחה.

המהגרים נאלצים לחצות נהרות שעולים על גדותיהם לעיתים קרובות, ומסתכנים במקרי אונס, שוד ורציחות. ביוני 2017 תיעד כתב ה-CBS אדם יאמאגוצ'י את מסעם של פליטים מקולומביה לפנמה דרך נתק דריין. נתיב ההגירה נמשך ארבעה ימים, ומטפס בחדות במעלה הר. הוא מהווה אתגר גם למי שנמצא בכושר גופני טוב, ובכל זאת מנסות לעבור אותו גם נשים מיניקות או בהריון. בנוסף, הגשמים בנתק דריין גורמים לשיטפונות בזק שיכולים לסחוף אנשים בשנתם אל מותם. כמה מהנהרות יש לחצות ללא גשרים או סירות. לאורך המסלול אין שירותים מכל סוג שהוא, והמהגרים נאלצים לשאת מזון, אוהלים וחומרי טיהור מים לכמה ימים. גופות של מהגרים נמצאות לעיתים קרובות, וככל הנראה הדיווחים של הרשויות בפנמה על מספרי המתים הם בהערכת חסר. אין אפשרות להעניק עזרה רפואית לאורך הנתיב, אין דרך לפנות אדם חולה, פצוע או מותש, ואפילו רגל שבורה עלולה להיות קטלנית. זאת בנוסף לחרקים רבים, נחשים ובעלי חיים טורפים, ושודדים ואנסים הפועלים בהיעדר נוכחות משטרתית או קליטה סלולרית.

 קורבנות 
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בקולומביה בשנות ה-90 הפך המסע דרך יערות הגשם של דריין למסוכן. החלק הקולומביאני של הנתק, באזור הפארק הלאומי קטיוס, נפל לשליטתן של קבוצות חמושות, ובמקביל לוחמים מקולומביה פלשו לפנמה, כבשו כמה כפרים בג'ונגל הפנמי, וחטפו או הרגו תושבים ומטיילים.
 ב-6 ביוני 1992 התרסק בנתק דריין מטוס סילון מדגם בואינג 737 בטיסה 201 של קופה איירליינס, שהיה בטיסה בין פנמה סיטי לקאלי, קולומביה. כל 47 הנוסעים שעל סיפון המטוס נהרגו בהתרסקות.
 ב-1993 נמצאו גופותיהם של שלושה מיסיונרים אוונגליסטים שנעלמו בצידו הפנמי של הגבול.
 בשנת 2003, עיתונאי של מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק אדוונצ'ר ושני שותפיו למסע, נעצרו לשבוע על ידי מיליציית הימין הקיצוני "כוחות ההגנה העצמית המאוחדים של קולומביה".
 במאי 2013 רצחו אנשי FARC תרמילאי שוודי שניסה לחצות את נתק דריין ברגל לפנמה, לאחר שחשדו בו שהוא מרגל.
 בשנת 2024 דווח על 55 מקרי מוות של מהגרים בנתק דריין, ו-180 קטינים שקיבלו טיפול מידי מוסדות טיפול בילדים, משום שקרובי משפחתם מתו או אבדו, ואחרים שיצאו לדרך ללא ליווי.

 לקריאה נוספת 

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:קולומביה: גאוגרפיה
קטגוריה:פנמה: גאוגרפיה
קטגוריה:אמריקה הדרומית: פוליטיקה
קטגוריה:אזורים ללא מכוניות