כנסיית סנט אטיין דו מון

כנסיית סנט אטיין דו-מון (בצרפתית: Saint-Étienne-du-Mont) היא כנסייה קתולית בולטת ברובע החמישי של פריז, בלב הרובע הלטיני, על גבעת סנט-ז'נבייב שעליה נבנו גם הפנתאון ואוניברסיטת הסורבון. המבנה נחשב לאחת היצירות האדריכליות המורכבות בעיר, והוא מאופיין בשילוב אקלקטי ייחודי בין הגותיקה המאוחרת ("סגנון גותי לוהב") לבין אדריכלות הרנסאנס המוקדמת. עיצוב זה הוא תולדה של תהליך בנייה ממושך שהחל בשלהי המאה ה-15 והסתיים במאה ה-17, תקופה שבה התחלפו התפיסות האמנותיות וההנדסיות באירופה. שורשי הכנסייה נעוצים בצורך הקהילתי לשרת את האוכלוסייה שהתפתחה סביב מנזר סן-ז'נבייב העתיק, לאחר שהקפלה המקורית ששימשה את המקום לא נתנה מענה למספר המאמינים הגדל. בשנת 1492 הוחלט על הקמת המבנה הנוכחי, ומלאכת הבנייה התפרסה על פני יותר ממאה שנה, עד להשלמתה העיקרית במאה ה-17.

הכנסייה נחנכה רשמית בשנת 1626 על ידי ז'אן-פרנסואה פול דה גונדי, הארכיבישוף הראשון של פריז, ומאז היא משמשת כאתר היסטורי ודתי מרכזי המשמר את מורשתה של הקדושה הפטרונית של פריז, ז'נבייב הקדושה. הכנסייה נושאת מעמד מיוחד כמקום מנוחתה של ז'נבייב הקדושה, שהצילה לפי המסורת את העיר מפלישת הונים במאה ה-5. אף על פי שב־1793 שרידיה המקוריים הוצאו מהקבר ונשרפו בכיכר העירייה מתוך זעם אנטי־דתי ששטף את המהפכה הצרפתית, אבן מהסרקופג המקורי שלה שרדה, ושולבה בתוך רליקווריה מוזהבת מהמאה ה־19 הניצבת בקפלה צידית. הכנסייה מכילה גם את קבריהם של ענקי רוח ומתמטיקה, ובראשם בלז פסקל והמחזאי ז'אן ראסין, שנקברו שם בשל הקשר שלהם לקהילת פור רויאל ולזרם הינסניסטי שהיה מזוהה עם האזור.

 היסטוריה 
כנסיית סן-אטיין-דו-מון היא חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של מנזר סנט-ז'נבייב, שמבניו משמשים כיום את תיכון אנרי הרביעי. ראשיתו של המנזר ב"כנסיית השליחים הקדושים פטרוס ופאולוס", שהוקמה על ידי כלוביס בסביבות שנת 508 בפסגה של גבעת סנט-ז'נבייב  . במנזר נקברו שרידי ז'נבייב הקדושה ואת קברו של כלוביס מלך הפרנקים הסאלים ואשתו קלוטילדה, והפך בזכותם ליעד העלייה לרגל המרכזי בפריז. בימי הביניים התפתח המקום למנזר מלכותי חשוב. בראשית המאה ה-13 המלך פיליפ אוגוסט הקיף את פריז בחומה חדשה, ורובע המנזר הסמוך לה זכה לביטחון ולגידול דמוגרפי. כנסיית המנזר, ששירתה גם את תושבי הרובע, לא עמדה עוד בעומס, ולכן הוקמה כנסיית קהילה נפרדת על שמו של סנט אטיין (סטפנוס הקדוש), המרטיר הראשון. הכנסייה שולבה במתחם המנזר, והנזירים שמרו על שליטה מלאה בניהולה. במהלך המאה ה-13, כנסיית המנזר ששירתה את הקהילה המקומית הפכה צרה מלהכיל את האוכלוסייה הגדלה, ועל כן הוחלט לבנות מקדש שני בחסותו של סנט אטיין (סטפנוס הקדוש), המרטיר הראשון.

הכנסייה מהווה עדות חיה לתהפוכות ההיסטוריות, הדתיות והאדריכליות שעברו על צרפת לאורך מאות שנים. המבנה הנוכחי של הכנסייה נבנה מחדש בין השנים 1492 ל-1626, תהליך בנייה ממושך, שהתחולל על רקע תקופת מלחמות הדת הסוערת. במקור, ניצבה הכנסייה לצד מנזר סנט ז'נבייב העתיק, והקשר בין השניים הגדיר את גורלה. בשנת 1744, החליט המלך לואי ה-15 להחליף את כנסיית המנזר הישנה במבנה מפואר ומרשים הרבה יותר, פרויקט שבמקור נועד להוקיר את פטרונית העיר, אך לימים הפך לסמל חילוני – "הפנתאון של פריז". הפנתאון הוא מאוזוליאום לאומי חילוני המוקדש לגדולי האומה הצרפתית, במקום לקדושי הכנסייה.

עם פרוץ המהפכה הצרפתית, השתנה גורל המתחם כולו באופן דרסטי כחלק ממגמת החילון החריפה, והניסיון להחליף את הנצרות בדת אזרחית ורפובליקנית. כנסיית המנזר הישנה נחרבה, ושרידיה של ז'נבייב הקדושה הועלו באש באקט סימבולי של התנערות מהמסורת הדתית. כנסיית סנט-אטיין-דו-מונט עצמה ניצלה אמנם מהרס מוחלט, אך לא חמקה מזעמם של המהפכנים. היא סבלה מוונדליזם וביזה, פסלים ועיטורים הושחתו, ואוצרות כנסייתיים נגנבו. המבנה נסגר לפולחן קתולי והוסב ל"מקדש של מסירות משפחתית" (Temple de la Piété Filiale), מקום שנועד להנחיל ערכי מוסר אזרחיים במקום הטקסים הדתיים המסורתיים. תקוים באופן חופשי ופומבי

המפנה הגיע עם עלייתו של נפוליאון בונפרטה וחתימת הקונקורדט של שנת 1801 מול האפיפיור פיוס השביעי. הסכם היסטורי זה הסדיר מחדש את מעמד הכנסייה הקתולית בצרפת והמבנה המבנה לכנסייה, אשר חידשה בו את הפולחן הקתולי בשנת 1803. עם זאת, השינויים הפיזיים בסביבתה נמשכו. בשנת 1804 נהרסה סופית כנסיית המנזר הסמוכה כדי לפנות מקום לסלילת רחוב כלוביס. השריד היחיד ששרד מאותו מתחם עתיק הוא מגדל הפעמונים, המכונה כיום "מגדל כלוביס", אשר שולב בתוך קמפוס בית הספר היוקרתי "אנרי הרביעי"  שהוקם על מבני המנזר.

בעקבות חורבן המנזר, ירשה כנסיית סנט-אטיין-דו-מונט את מסורת הפולחן של סנט ז'נבייב, והפכה למשמרת המרכזית של מורשתה. במהלך המאה ה-19 עבר המבנה תהליכי שחזור ושיקום נרחבים שהשיבו לו את תפארתו האדריכלית הייחודית, המשלבת אלמנטים גותיים ורנסאנסיים. מעבר לתפקידה הדתי והליטורגי החשוב, הפכה הכנסייה למוקד משיכה תרבותי ותיירותי עולמי. לצד חשיבותה ההיסטורית, היא זכתה למעמד של אייקון רומנטי מודרני בזכות התרבות הפופולרית. המדרגות בצד הצפוני של הכנסייה התפרסמו כאתר הצילום המרכזי בסרטו של וודי אלן, "חצות בפריז", שם ממתין גיבור הסרט למכונית אספנות שתיקח אותו למסע אל העבר, ובכך מחברת הכנסייה בין עברה המפואר של פריז להווה התרבותי שלה.

 אדריכלות 
כנסיית סנט-אטיין, שנבנתה במאה ה-16, מציגה סגנון אדריכלי ייחודי. זהו סגנון מעבר המשלב בין הגותיקה הלוהבת לבין הרנסאנס המושפע מהעתיקות הקלאסיות. המבנה תוכנן ככנסיית אולם, באורך 69 מטרים וברוחב 25.5 מטרים, כאשר הטרנספט (בית הרוחב) אינו בולט מקו הבניין והסיטראות גבוהות במיוחד. הכנסייה נוטה קלות שמאלה, ככל הנראה בשל תוואי הקרקע המקורי. בחלל הפנימי ניכרת התפתחות סגנונית ברורה: על גבי תוכנית קרקע גותית, העיטורים משתנים מקשתות מחודדות באזור המקהלה לקשתות עגולות בספינה המרכזית, המעוטרות במוטיבים רנסאנסיים. גלריה אלגנטית מקיפה את חלל הכנסייה, ואבן הראשה מסכמת את המיזוג בין ההשפעות האומנותיות השונות.

המבנה האדריכלי של הכנסייה מציג ציר פנימי מעט מעוקל, תופעה נדירה הנובעת ככל הנראה מאילוצי הקרקע או מיסודות מבנים קודמים, והחזית שלה בולטת באסימטריה ובגובהה המרשים, הכולל גמלון משולש בסגנון קלאסי המזכיר מקדש יווני. בחלל הפנים, המבקרים נחשפים לחלל מואר וגבוה במיוחד, שבו קמרונות גותיים מחודדים משתלבים עם עמודים וקשתות עגולות רנסאנסיות. אחד המאפיינים המפורסמים והייחודיים ביותר של הכנסייה הוא ה"ז'ובה" (Jubé) – מסך מקהלה מאבן גיר לבנה ועדינה שנבנתה בהמאה ה-16 (סביב 1545). זהו המסך היחיד מסוגו ששרד בפריז, שכן רוב המבנים דמויי הגשר הללו הוסרו בכנסיות אחרות בעקבות הרפורמציה או במהלך המהפכה הצרפתית. הגשר חוצה את הספינה המרכזית, מעוטר בתחרת אבן מורכבת ומלווה בשני גרמי מדרגות לולייניות הנראות כ"מרחפות" באוויר, והוא שימש בעבר להפרדה בין הכמורה לקהל, ולקריאת הבשורה.

עושרה האמנותי של הכנסייה ניכר גם באוסף הויטראז'ים המרהיב שלה, הנחשב לאחד המקיפים בפריז. בגלריה המקיפה את בית המקהלה, הידועה כ"גלריית בית הקברות" (Galerie du Charnier), מצויים חלונות זכוכית צבעונית מהמאה ה־16 וה־17, יצירות מופת המתארות סצנות מקראיות כמו "חידת הנביאים" בפירוט ריאליסטי יוצא דופן לתקופה. נוסף על כך, הכנסייה מתהדרת בעוגב מונומנטלי משנת 1631, יצירתו של בונה העוגבים ז'אן בורון, אשר שופץ והורחב מאוחר יותר על ידי פרנסואה-אנרי קליקו . תיבת העוגב עצמה היא מלאכת מחשבת של גילוף בעץ, הנחשבת לעתיקה ולמרשימה ביותר בפריז. דוכן הדרשה, שעוצב במאה ה־17 בסגנון הבארוק, נתמך על ידי דמותו של שמשון הגיבור, סמל לכוח האמונה.

 סורג הכמורה 
אחד האלמנטים הבולטים והחשובים בכנסייה הוא סורג הכמורה (The Jubé) שנבנה בראשית המאה ה-16, והוא היחיד מסוגו שנותר גלוי בפריז. בימי הביניים שימש הסורג כחיץ פיזי בין אנשי הדת לקהל המאמינים, וכן כבמה להקראת כתבי הקודש. שמו בצרפתית ("Jubé") נגזר מהמילה הראשונה בתפילה הלטינית שנאמרה עליו. בעוד שרוב הסורגים פורקו במאה ה-18 כדי להנגיש את הטקס לקהל, סורג זה שרד והוא משלב מבנה גותי עם עיטורי רנסאנס עשירים, כולל מעקה עשוי תחרת אבן גיר עדינה. גרמי מדרגות מפותלים מובילים לגלריה העליונה, וזהות האדריכל שתכנן יצירה זו נותרה בגדר תעלומה עד ימינו.

 אוסף הוויטראז'ים 
הכנסייה מתגאה באחד מאוספי הוויטראז'ים המקיפים ביותר בפריז, המכסה את התקופה שבין תחילת המאה ה-16 לרבע הראשון של המאה ה-17. כמעט כל החלונות ניצבים במיקומם המקורי ונוצרו על ידי בכירי האומנים של התקופה. היצירות כוללות תיאורים נרחבים מחיי הקדושים: סנט אטיין (סטפנוס) המטיף והמרטיר, וסנט ז'נבייב, כולל סצנות מרעיית הצאן ועד קבלתה בשמיים. בגלריה המכונה "קלויסטר הגלוסקמאות" ניתן למצוא ויטראז'ים נוספים, ביניהם תיבת נוח והגת המיסטית.

 אישים וקברים מפורסמים 
הכנסייה משמשת מקום מנוחה לדמויות היסטוריות בולטות. הפילוסוף והמתמטיקאי בלז פסקל (1623-1662) נקבר במקום מכיוון שנפטר בתחומי הקהילה של פור רויאל. כמו כן, עצמותיו של המחזאי ז'אן רסין (1639-1699) הועברו לכנסייה לאחר פירוק מנזר פור-רויאל, בשל מגורי משפחתו באזור והקשרים היאנסניסטיים החזקים של הקהילה המקומית.

 גלריה 

 קישורים חיצוניים 



  \









 הערות שוליים 

סנט אטיין דו מון
קטגוריה:הרובע החמישי של פריז
קטגוריה:אדריכלות גותית
קטגוריה:אדריכלות הרנסאנס
קטגוריה:צרפת: כנסיות בסגנון גותי
קטגוריה:צרפת: בזיליקות
קטגוריה:פריז: בתי קברות
קטגוריה:פריז: מבנים היסטוריים