החזון העתידי לערבים הפלסטינים בישראל

החזון העתידי לערבים הפלסטינים בישראל הוא מסמך עמדה שיצא לאור בדצמבר 2006 על־ידי הוועד הארצי לראשי הרשויות המקומיות הערביות בישראל, זרוע של ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, המהווה לטענתם ניסיון ראשון מסוגו להגדיר את מקומם ומעמדם של הערבים במדינת ישראל.

המסמך עורר מחלוקת רבה, אפילו בקרב יהודים ישראלים ליברלים יותר. 

צוות הכתיבה
התוכנית לכתיבת המסמך בוצעה בשני שלבים: הקמת ועדת היגוי, ולאחר מכן גיבוש החזון בארבעה מפגשים של קבוצת "אנשי הגות ופעילים ערבים".

בועדת ההיגוי של המסמך השתתפו שאוקי ח'טיב (אז יו"ר ועדת המעקב העליונה לערבים בישראל ויו"ר הוועד הארצי לראשי הרשויות המקומיות הערביות בישראל), סלמאן נאטור, עאידה תומא, ד"ר ריאד אג'באריה, פרופ' מרואן דווירי, ד"ר אסעד ג'אנם, ד"ר ח'אלד אבו עצבה, ג'עפר פרח וג'ידא רינאוי זועבי; רינאוי-זועבי הייתה גם העורכת האחראית.

הפרקים השונים של המסמך נכתבו על בסיס מחקרים שלאחר מכן נידונו על־ידי הקבוצה; מחקרים אלו נערכו על־ידי הדוקטורים אסעד ג'אנם, ח'אלד אבו עסבה, יוסף תייסיר ג'בארין ות'אבת אבו ראס, פרופ' עזיז חידר, הסופר סלמאן נאטור ומר ג'עפר פרח.

בקבוצה השתתפו, מלבד הנ"ל, גם השייח' האשם עבד אל-רחמן, ואכים ואכים, חוסאם אבו בכר, איאד ראבי, עלי חיידר, ד"ר ניהאיא דאוד, עאוני תומא, נביה בשיר, סאבר ראבי, ד"ר עאדל מנאע, ד"ר מוחמד אמארה, פרופ' אסמאעיל אבו סעד, פרופ' מוחמד חאג' יחיא, ד"ר מופיד קסום, ד"ר האלה אספניולי, ד"ר ראסם ח'מאיסי, ראויה שנטי, ד"ר מרי תותרי, איימן עודה, וליד מולא, סנאא ותד, ג'אבר עסאקלה, ד"ר ח'נסאא דיאב, נביה אבו סאלח ובכר עואודה. מלבדם עיינו בניירות העמדה גם אמין פארס וד"ר מיכאל קרייני.

תוכן המסמך
במסמך החזון מועלים לדיון שמונה נושאים במטרה להביא ליישום התוכנית האסטרטגית אשר גובשה בכל תחום, בפרק זמן של שני עשורים:

 הערבים הפלסטינים בישראל ויחסיהם עם המדינה 
על פי מחברי המסמך, ישראל היא תולדה של פעולה קולוניאליסטית, והיא מיישמת מדיניות קולוניאליסטית נגד אזרחיה הערבים; חותרת לניתוק כל הקשרים בין הערבים בישראל לשאר העולם הערבי והמוסלמי, ומנסה לבנות קבוצה חדשה "ערבית ישראלית"; ובנוסף מכריחה את הערבים בישראל להסכים לחלוקת משאבי המדינה לפי מפתח אתני ולא לפי האזרחות.

בשל סיבות אלה, וכן סיבות נוספות, לא ניתן, לדעת מחברי המסמך, לתאר את ישראל כדמוקרטיה, אלא כאתנוקרטיה, המגבילה זכויות של מיעוטים החיים בה.
על מנת לשנות מצב זה יש לשנות את שיטת המשטר בישראל, ולכונן בה דמוקרטיה הסדרית. שתבטיח לערבים בישראל שותפות בשלטון במשאבים ובתהליכי קבלת ההחלטות.

המסמך קובע כי יש לפעול לשינוי במספר תחומים, בהם: הכרת המדינה בנכבה הפלסטינית, ונקיטת פעולות לתיקון השלכותיה; הכרת המדינה בערבים בישראל כקבוצה לאומית וכילידים המקוריים, ועיגון בחוקה של היותה של ישראל מולדת משותפת לאזרחיה הערבים והיהודים; הפסקה של אפליית המגזר הערבי, וכן הנהגת אפליה מתקנת; הכרה ישראלית במעמד הוואקף ותיקון יחסה למקומות הקדושים, והכרה ישראלית בזכותם של הערבים בישראל לקיים קשרים (לאומיים, אזרחיים, תרבותיים וחברתיים) עם שאר העולם הערבי והמוסלמי.

 המעמד המשפטי 
מחברי המסמך מצהירים כי הערבים הפלסטינים בישראל הם בעלי הארץ המקוריים, בעלי קשר רגשי, לאומית, דתית ותרבותי בינם למולדתם, וכן חלק בלתי נפרד מן העם הערבי הפלסטיני.

לדברי המחברים, מערכת המשפט הישראלית כוללת מספר חוקים מרכזיים המייצרים ומנציחים אי-שוויון גלוי בין ערבים ליהודים, וכי הנורמה המשפטית עצמה נוטה בגלוי לטובת היהודים. כל זאת הן במישור הסימבולי (סמלים ודגלים) והן במישור המעשי, בכל התחומים. אי שוויון כזה הוא אפליה הנוגדת את עקרונות היסוד של הדמוקרטיה, פוגעת בערבים הפלסטינים וממנה נגזר עיקר סבלם כקבוצה וכיחידים.
כן נטען כי לא ניתן להפריד בין המימד הרשמי-משפטי, לבין המימד הכלכלי-חברתי, בו "ניכר (...) עוול היסטורי מתמשך גם בתנאי המחיה" שמתבטא בתחומי חיים שונים, כגון עוני, אבטלה, הישגים לימודיים ועוד.

המסמך קובע כי בג"ץ כשל בסיפוק הגנה משפטית לזכויות האזרחים הערביים, בכך שדחה עתירות רבות שנגעו להפקעת אדמות וחלוקת תקציבים ומשאבים ממשלתיים. וכי אף שהיו פסקי דין בהם בג"ץ קיבל עתירות דומות, נקבע כי הן היו מעטות וכי "על אף היותם חיוביים במישור המשפטי הרשמי – הנימוקים של בג"ץ היו בצורת נורמות משפטיות בעלות אופי איניבידואלי צר", ולא בצורה שתשפיע למעשה על מציאות חייהם של הערבים הפלסטינים בישראל.

על מנת לתקן עוולות אלה, המסמך מציג דרישות בשני ממדים:
 זכויות אזרח משותפות - ובפרט הקמת נציבות עצמאית לשוויון וזכויות אדם, והתחייבות של בתי המשפט ליישם את כל האמנות הבינלאומיות הנוגעות להגנת זכויות מיעוטים ולמניעת אפליה.
 זכויות לאומיות-קולקטיביות, כלומר (בנוסף לדרישות שפורטו לעיל) גם הכרה בזכותם של הערבים לשוויון מהותי מלא במדינה; החלת דו-לשוניות מלאה בחוק; ייצוג משמעותי לערבים במוקדי קבלת ההחלטות במדינה ובמוסדות הציבור, ובפרט זכויות וטו בנושאים הנוגעים אליהם, וכן ייצוג במערכת הסימבולית של המדינה - סמלים, המנון וכדומה; עצמאות בניהול העניינים הפנים-ערביים בישראל בתחומי החינוך, הדת, התרבות והתקשורת; חלוקת משאבים, לרבות תקציבים, אדמות ודיור, באופן שוויוני, ואף מתקן; "הבטחת זכויות הערבים הפלסטינים בסוגיות ספציפיות בהן נעשה עוול היסטורי", ובפרט סוגיות הפליטים, הוואקף, יישובים לא מוכרים והפקעת קרקעות על ידי המדינה. ולסיום, "הכרה רשמית בעוול ההיסטורי שנעשה לערבים הפלסטינים בארץ ולעם הפלסטיני בכלל, והבטחת קיצו של עוול זה וטיפול בהשלכותיו".

 קרקעות, תכנון ובנייה 
ענייני הקרקע, התכנון והבנייה, לפי הנכתב במסמך החזון, הם העיקר וגולת הכותרת במאבק של המיעוט הערבי בשני העשורים הבאים. לטענת המחברים, מיעוט זה הוא מהקבוצות הזקוקות ביותר לקרקע, ועד שנת 2020 יוכפל מניינם של האזרחים הערביים בישראל.

על פי המסמך ישראל פועלת כיום למחיקת האתרים ההיסטוריים והגאוגרפיים הפלסטינים; להעברת האדמות הערביות לבעלות יהודית; נמנעת מלהקצות "אדמות מדינה" לערים ולכפרים הערבים בישראל, ומנהיגה חלוקה מנהלית במטרה לאפשר שליטה באדמות ערביות; פועלת לדחיקתם לשוליים, מניעת ייצוגם, והדרתם של האזרחים הערביים ממוסדות ומוקדי קבלת ההחלטות; וכן הורסת בתים ערביים ומצהירה על סכנה דמוגרפית ערבית, במטרה לעודד התיישבות יהודית.

הדו"ח ממליץ לפעול להשגת מספר מטרות:
 ביטול כל חוקי ההפקעה וכל ההסדרים וההליכים שמפלים את המיעוט הערבי לרעה.
 שינוי המדיניות הישראלית בתחום הקרקע והתכנון. חפיפה של הגבולות הקרקעיים עם גבולות האזרחות הישראלית, והחלפת המונחים "אדמות יהודיות" ו"אדמות מדינה" במונח "אדמות ישראליות". בנוסף, דרישה לאי אכיפת חוק התכנון והבניה הנוכחי על האזרחים הערביים ויישוביהם, עד אשר יושג שוויון בינם לבין האזרחים היהודים ויישוביהם, והרחבת שטחי השיפוט בפועל של הכפרים והערים הערביים.
 ארגון מחדש של המוסדות העוסקים בקרקע, בתכנון ובבנייה, וביטול שיתופם של ארגונים ונציגים יהודים לא ישראליים, ובמיוחד הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לישראל, במוסדות אלה. וכן מתן ייצוג משמעותי למיעוט הערבי במוסדות הללו.

 פיתוח כלכלי וחברתי, חינוך ותרבות 
 פיתוח כלכלי – באשר ליחסים בין הכלכלה הערבית לכלכלה הכללית בישראל, מנסחי החזון מציעים פיתוח דו-מסלולי: מחד גיסא ההשתלבות בשוק העבודה ובכלכלה הישראלית על בסיס זכותם כאזרחים להזדמנות שווה בשוק העבודה והיזמות; ומאידך גיסא יצירת דינמיקה פנימית בעלת אופי אתני בתנועה הכלכלית. שתי המגמות יביאו להגברת ההזדמנויות בחברה הערבית, לשחרור יחסי מהתלות ולהרגשת סולידריות חברתית.
 פיתוח חברתי – מחברי המסמך מציעים אסטרטגיית פיתוח, אשר מטרתה לייצר סביבה בריאה וידידותית, שתבטיח סולידריות חברתית בה נהנים האנשים מאיכות חיים טובה יותר, אשר בין היתר תדאג להעלאת מעמד האישה דרך מאמץ להשוותה לגבר בכל התחומים ובמיוחד בתחום ההגשמה העצמית.
 חינוך – במסמך החזון מוצעים שלושה מסלולים לפעולה:
 מסלול ציבורי ומשפטי המתבטא בהמשך הדרישה לניהול המערכת ותפעולה באופן שיהלום את החוק הבינלאומי הרלוונטי; יצירת קשר עם ארגונים בינלאומיים הפועלים בתחום; פנייה לערכאות משפטיות בעניינים הקשורים לאפליה.
 מסלול תודעתי – על ועדת המעקב לענייני החינוך הערבי לחזק את הקשר עם הציבור הערבי בכלל ועם בתי הספר הערביים בפרט; לדאוג לרישות כל העמותות והארגונים הפועלים בתחום החינוך בכל השלבים; ולפעול להכנת תוכניות לימוד אלטרנטיביות לפי המטרות שהגדירה.
 מסלול פרקטי המתבטא בעריכת מחקר מפורט בנושא הקמת אוניברסיטה ערבית; הקמת מועצה להשכלה גבוהה לחברה הערבית (במסגרת ועדת המעקב העליונה ובתיאום עם ועדת המעקב לענייני החינוך הערבי); שינוי דפוסי עבודת ועדת המעקב לענייני חינוך ערבי והפיכתה מוועדת מעקב לוועדה מקצועית שיש ביכולתה לגבש תוכניות ולהפעילן; הקמת יחידות ומחלקות חינוך ברמה המקומית שיש ביכולתן לגבש תוכניות מיוחדות ולהפעילן.
 תרבות – מנסחי מסמך החזון מסבירים כי ערביי ישראל חיים בצל המדינה היהודית, דוברי עברית, צורכים את התרבות העברית, נפגשים עם אינטלקטואלים יהודים, שומעים מהם ומדברים אליהם, מתרגמים אותם לערבית וכותבים בשפתם. במילים אחרות, נהיו לחלק מתרבותו של האחר. מנסחי המסמך גורסים עוד כי שייכות כפולה זו אינה רצונית אלא כפויה ומציעים להקים את הגורמים הבאים על-מנת לפתור את המצב:
 מוסד-על לענייני התרבות הפלסטינית בישראל – מוסד אשר יהיה עצמאי ויפעל לצד ועדת המעקב העליונה אך לא יהיה כפוף למוסדותיה, במטרה להפריד בין הפוליטי לתרבותי ולהבטיח עצמאות מלאה הרחק מן ההשפעות המפלגתיות והפוליטיות המאפיינות את ועדת המעקב העליונה.
 ועידת התרבות הפלסטינית – ברמה התאורטית-עיונית, ועידת התרבות הערבית הראשונה תדון בשלוש הסוגיות המהותיות דלהלן:
 זהותה של תרבות זו ותכניה הלאומיים
 יחסה עם האחר הישראלי
 מיקומה בתרבות העולמית
ברמה המעשית, בוועידת התרבות הפלסטינית יוגשו ניירות עמדה לדיון בסצנה התרבותית ולגיבוש נוסח כולל להגדרת תרבות זו, שרטוט מסלוליה והגדרת הכלים למעקב, לשימור ולטיפוח.

 עשייה פוליטית וציבורית 
במסמך מצוינים מספר עקרונות לפיהם יש לפעול על-מנת לפתח ארגונים ומוסדות לאומיים:
 היחס בין המוסדות הלאומיים לזרמים הפוליטיים המפלגתיים – יש להגדיר את צורת בניית המוסדות הלאומיים השייכים לוועדת המעקב העליונה, את אופיים הארגוני ואת יחסיהם עם המפלגות הפוליטיות, היוזמות המקומיות והפרטיות והמגזר השלישי.
 הסדרת היחסים בין המוסדות הלאומיים ואיתור כלים מתאימים להעברת דמי מימון מהמפלגות הפוליטיות והרשויות המקומיות למוסדות הלאומיים.
 מסגרת לתיאום בין המפלגות הפוליטיות – חשוב להקים מסגרת תיאום קבועה שלא תהיה תלויה בגחמות אלא תיזום התמודדות עם האתגרים של הזירה הפוליטית הישראלית.
 תוכנית לאומית לפיתוח בכל התחומים, שתסתמך על חקר המצב הקיים והפקת תועלת מנקודות החוזק כדי להתמודד עם מדיניות ההדרה של ממשלת ישראל כלפי החברה הערבית, מוסדותיה הכלכליים ויחידיה בתחומי הפיתוח השונים.
 העצמת המגזר הפרטי – במקרה של החברה הערבית סובל מגזר זה מאפליה והדרה ממשלתית ואינו זוכה מצד החברה ליחס של מגזר אסטרטגי העשוי להועיל ולהפיק תועלת ממעמדה המיוחד של החברה הערבית.
 העצמת המוסדות העצמאיים – יש לעודד יוזמות פרטיות מקומיות וארציות הפועלות בנושאי שירותים, מחקר, דת, תרבות וזכויות אדם.

 תגובות לפרסום המסמך 

כחודש לאחר פרסום מסמך החזון קיימה המועצה לשלום ולביטחון דיון בעניין, בהשתתפותם של ד"ר אסעד גאנם, ממחברי המסמך, ועם יו"ר הוועדה דאז, שאוקי ח'טיב, שהיה שותף לכתיבתו. המועצה טענה כי מדובר ב"מסמך פוליטי השולל את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית דמוקרטית, ואת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית בא"י"... "אין להעלות על הדעת ערעור על זכותה של המדינה להגדיר עצמה כמדינה יהודית דמוקרטית, על הקשר שלנו עם יהודי העולם (חוק השבות), על ההגמוניה הדמוגרפית, הטריטוריאלית ועל הסמלים הלאומיים. אלה הם יסודות הכרחיים ליהדותה של המדינה. מסמך החזון העתידי אשר כופר בכל אלה, גורם להקצנה ולנזק לשני הצדדים".
על פי מכון ראות "במסמך 'החזון העתידי' של ערביי ישראל שפרסמה ועדת המעקב נכללת "...דרישה לביטול הגדרתה של המדינה כיהודית ולכינון משטר המבוסס על 'דמוקרטיה הסדרית' המאפשר לערביי ישראל להטיל וטו על החלטות לאומיות. כך, מקווים מחברי המסמך, ניתן יהיה להבטיח את הזכויות הלאומיות ההיסטוריות, האזרחיות, האינדיבידואליות והקולקטיביות של המיעוט הערבי".

ד"ר דוד בוקעי, מרצה למדע המדינה באוניברסיטת חיפה, טוען במאמרו כי 'החזון העתידי' שהוכן במימון UNDP, סוכנות הפיתוח של האו"ם, "בעיקרו קורא לחיסולה של מדינת ישראל כמדינה ציונית-יהודית, ובמקומה להקים מדינה דו לאומית, לצידה של מדינה פלסטינית נקייה מיהודים". מוסיף וטוען בוקעי ש'החזון העתידי' הוא זרוע אסטרטגית אחת "התובעת שילוב במערכות השונות של ישראל מתוך כוונת השתלטות מבפנים והפיכתה של ישראל לדו לאומית", ואילו הזרוע השנייה היא זרוע "הפעלת הטרור ופרעות של אינתיפאדה".

ב-2007 השב"כ הציג עמדה על פיה בארבעת מסמכי החזון שנסחה האליטה האקדמית הצעירה של ערביי ישראל (שמסמך החזון העתידי הוא אחד מהם) מוצאות ביטוי מגמות בדלניות וחתרניות כנגד אופייה היהודי והדמוקרטי של מדינת ישראל, שעלולות לסחוף אחריהן את ההמונים. לטענת השב"כ הוא נדרש לסכל פעילות מסוג כזה, גם אם היא מתבצעת באמצעות כלים דמוקרטיים, בשם עיקרון הדמוקרטיה המתגוננת, ומכוח סעיף 7 (א) לחוק שירות הביטחון הכללי התשס"ב 2002, המפקיד בידי השב"כ, בין היתר, את שמירת ביטחון המדינה וסדרי המשטר הדמוקרטי ומוסדותיו מפני איומי חתרנות.

 קישורים חיצוניים 
 המסמך המלא בתרגום רג'א זעאתרה
 המסמך המלא 


הערות שוליים

קטגוריה:תהליך השלום הישראלי-פלסטיני
קטגוריה:2006 בישראל
קטגוריה:ישראל: היסטוריה חברתית
קטגוריה:ערביי ישראל בפוליטיקה
קטגוריה:הסכסוך הישראלי-ערבי: מסמכים