הקהילה היהודית בבוכום

הקהילה היהודית בבוכום התחילה להתגבש בסוף המאה ה-17. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה וחקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935, התחילו היהודים להגר לארצות אחרות. בשנת 1943, כל חברי הקהילה שלא הצליחו להימלא מגרמניה קודם לכן נשלחו למחנות הריכוז שם מצאו את מותם.
ממוזער|בית הכנסת לאחר השיפוץ שנערך בשנת 1925
בשנת 1946 התחילה להיבנות קהילה חדשה. בשנת 2025 מנתה הקהילה היהודית בבוכום כ-1,000 איש.

 ההיסטוריה של הקהילה 
העיר בוכום, השוכנת בחבל הרוהר בגרמניה, מוזכרת לראשונה רשמית בשנת 1041. בהיותה שייכת לרוזנות מרק ולאחר מכן לדוכסות ברג הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. עם התפרקות האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806 וכיבוש האזור על ידי נפוליאון בונפרטה עברה דוכסות ברג לשלטונה של צרפת בתור הדוכסות הגדולה של ברג. בהמשך נכללה העיר בממלכת פרוסיה (1815), בקיסרות הגרמנית (1871), ברפובליקת ויימר (1918), ברייך השלישי (1933), ולאחר מלחמת העולם השנייה בגרמניה המערבית (1949). בשנת 1876 הוכרה בוכום כעיר עצמאית.

 היווצרות הקהילה 
עד תחילתה של המאה ה-19 התבססה כלכלת העיר על חקלאות. מצבה הכלכלי הירוד וחוסר רצונם של שליטי העיר להעניק אישורי שהייה ממושכים ליהודים שעברו דרכה גרמו לכך שרק יהודים בודדים התיישבו בה לתקופות משמעותיות.

באמצע המאה ה-17, הוענק אישור שהייה לשישה ראשי משפחות בלבד. בשנת 1661, הנסיך הבוחר מברנדנבורג הרחיב את תוקף אישורי השהייה שלהם לחמש עשרה שנים.

החל מתחילת המאה ה-18 מתועדת במסמכים הקשורים לקניית ומכירת נכסים וסחורות נוכחותם של יהודים רבית יותר, בעיקר סוחרים עשירים. בשנת 1741 מוזכר הרופא היהודי קופליוס פיקטור ובשנת 1766 הפרופסור היימן אהרון. בשנת 1774 הגיע מספר היהודים בבוכום ל-62, אך עם הירידה בחשיבותה הכלכלית של העיר מספרם ירד בשנת 1796 ל-36.

התפתחותה של בוכום כעיר תעשייתית בתחילת במאה ה-19 הייתה קשורה לתחילת הניצול המואץ של מרבצי הפחם ולהקמת תעשיות הפלדה. התיעוש הביא לעיר מהגרים ממזרח אירופה, במיוחד מפולין, וביניהם יהודים רבים. בשנת 1871 מנתה הקהילה היהודית בבוכום 300 נפשות ועד שנת 1895 עלה מספרם ל-803. היהודים התגוררו בכל חלקי העיר. הם היו קצבים, בעלי חנויות, סוחרי גרוטאות ומזון, סוחרי סוסים, בעלי מלאכה ובעלי מפעלים קטנים, כגון יצרני מסמרים, נרות, סיגריות וזכוכית, צַּבָּעִים, רפדים, נגרים וחייטים. בסוף המאה ה-19 אפשר היה למצוא בבוכום גם רופאים, מהנדסים ועורכי דין.

בין בעלי המפעלים הגדולים נמנו יעקב מאייר (צר') ואדוארד קונה (Eduard Kühne) (גר'), שהיה גם אחד מבעלי מכרות הפחם פולמונד (גר'), אשר הקימו בשנת 1842 את המפעל ליציקות פלדה Gußstahlfabrik Mayer und Kühne. המפעל התחיל לפעול בבוכום בשנת 1845 והתפרסם בזכות פעמוני הכנסייה שיצר. בשנת 1854 הפכו המפעלים לחברה ציבורית בשם "מפעלי בוכום לכרייה וייצור פלדה יצוקה" (בגרמנית: Bochumer Verein für Bergbau und Gußstahlfabrikation) (גר') אשר העסיקה בשנת 1875 4,500 עובדים. בשנת 1866 הפכו מפעלי בוכום ליצרני נשק, במיוחד קני תותחים ותרמילי פגזים, אותם סיפקו לצבא הגרמני במהלך שתי מלחמות העולם. תחת השלטון הנאצי תמכה הנהלת המפעלים באופן פעיל במדיניות המפלגה הנאצית (NSDAP) וארגון העובדים שלה חזית העבודה הגרמנית (DLV).

יהודי אחר, בשם אהרון מאייר, הקים בשנת 1873 בבוכום, יחד עם שותפים לא יהודים, מפעל לסיגרים. המפעל העסיק בשנת 1931 2,000 עובדים והיה לאחד המפעלים המובילים בתחום.

יהודי בוכום השתלבו כאזרחים שווי זכויות בחברה הגרמנית. הם השתתפו במלחמת אוסטריה-פרוסיה בשנת 1866, במלחמת צרפת פרוסיה שהתנהלה בין השנים 1870 – 1871 ובמלחמת העולם הראשונה שהתנהלה בין 1914 – 1918. היהודים שנשארו בעורף הקימו אגודות עזרה הדדית דוגמת ועדת עקרות הבית (בגרמנית: Hausfrauenausschuss) שמזכיתה אוטילי שונוואלד הייתה חברה במועצת העיר בוכום מטעם המפלגה הדמוקרטית. יהודים נוספים שהיו חברים במועצת העיר בוכום השתתפו בוועדות שעסקו בפיתוח עירוני, ובכך מילאו תפקיד חשוב בקביעת דמותה של העיר. בין השנים 1925 - 1933 כיהן עורך הדין היהודי אוטו רואר בתפקיד ראש עיריית בוכום.

בין השנים 1934 – 1938 פעל בבוכום סניף של ליגת הנשים היהודיות (Juedischer Frauenbund) בהנהגתה של אוטילי שונוואלד.

בתוך קהילה זאת התקיימה קהילה קטנה של יהודים שהגיעו לגרמניה מפולין בסמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ולאחר סיומה. קבוצה זאת, שמנתה כ-70 נפשות, נבדלה מיהודי בוכום בהשקפתם הדתית והפוליטית. יהודי בוכום השתייכו לזרם הרפורמי. הם ביקרו בבית הכנסת בו אורגן ומקהלה רק בשבתות ובחגים. עבור היהודים ממוצא פולני, בית הכנסת, שהקימו בקומה העליונה של בית הספר, היווה מקום מפגש יומי בו התנהלו שיחות על ענייני דיומא. היהודים שהגיעו ממוצא פולני לא קיבלו אזרחות גרמנית ולא ראו את עצמם קשורים באופן כלשהו לגרמניה. הם היו ברובם ציונים ששאפו לעלות לארץ.

 דעיכת הקהילה 
לאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון וחקיקת חוקי נירנברג בשנת 1935, התחילה דעיכתה של הקהילה היהודית בבוכום. הוטל חרם על עסקים יהודיים, יהודים סולקו ממשרותיהם במנגנון הממשלתי ובשירות הציבורי, והרכוש יהודי, כולל מפעלי התעשייה, עבר אריזציה.

בלחץ השלטונות חברי הקהילה התחילו לעזוב את העיר. המורה אלזה הירש הצליחה לצרף עשר קבוצות של ילדים ונוער למשלחות שיצאו להולנד ולאנגליה (קינדר-טרנספורט). מספר היהודים ירד מ-1,134 בשנת 1932 ל-644 באוקטובר 1938. כל נכסיהם של היהודים שעזבו את העיר הוחרמו על ידי המדינה.

בלילה שבין 27 ל-28 באוקטובר 1938 גורשו מבוכום כל היהודים ממוצא פולני שלא הייתה להם אזרחות גרמנית.
ממוזער|אבן נגף שהותקנה לזכרה של זוזי שמרלר, נערה שגורשה מבוכום במסגרת גירוש זְבּוֹנְשׁין באוקטובר 1938.

בליל הבדולח, שהתרחש בין 9 ל-10 בנובמבר 1938, נשרפו כליל בית הכנסת הגדול והקזינו היהודי. הגברים נעצרו ונכלאו במחנה הריכוז זקסנהאוזן ממנו שוחררו כעבור מספר חודשים, רק לאחר שהבטיחו לעזוב את גרמניה.ממוזער|"בתי יהודים" שהוקמו בבוכום כדי לרכז את היהודים לפני גירושם למחנות הריכוז.בתחילת שנת 1942 הוקמו בבוכום "בתי יהודים". בתים אלה, שהיו בעבר רכוש יהודי, שימשו תחליף לגטאות ובהם רוכזו היהודים שנותרו בעיר לקראת גירושם למחנות הריכוז.

המשלוחים למחנות הריכוז יצאו מתחנת הרכבת בוכום צפון לריגה (27 בינואר 1942), זמושץ' (27 באפריל 1942), טרזיינשטאט (29 ביולי 1942 ו-5 במרץ 1943) ואושוויץ (1 במרץ 1943). בסך הכל גורשו מבוכום 596 יהודים.

בהיותה מרכז תעשייתי מפותח, מילאה בוכום תפקיד מפתח במסגרת תוכנית ארבע השנים (גר') שהגה היטלר בשנת 1936, במטרה להפוך את גרמניה לעצמאית מבחינת ייצור הנשק עד שנת 1940. מפעלי התעשייה וביניהם "מפעלי בוכום" צוידו מחדש והורחבו על מנת לעמוד בדרישות ההולכות וגדלות לייצור נשק של הצבא. כדי לספק את דרישות כוח האדם למפעל, הוקם בעיר מחנה עבודה המסונף למחנה הריכוז בוכנוואלד (גר'), בנוסף למחנות העבודה האחרים שהיו קיימים בעיר כבר מתחילת שנת 1942. המחנה פעל בין 26 ביוני 1944 ל-18 במרץ 1945, אז פונה בשל התקרבות כוחות בעלות הברית. במחנה עבדו כ-1,700 אסירים, רובם יהודים שהגיעו ממחנות הריכז בוכנוואלד, אושוויץ ונוֹיֶנְגָמֶה.ממוזער|
1. בית הכנסת שנבנה בשנת 1745. 2. בית הספר שהוקם בשנת 1853. 3. בית הקברות החדש בפרידהופשטראסה ב-1822

 מוסדות הקהילה 
בשנת 1854 נרשמה הקהילה היהודית של בוכום כאגודה על פי חוק שמטרתה לדאוג לכל צורכי היהודים ולייצג אותם לפני רשויות המדינה.

 בתי כנסת 
מסמכים משנת 1594 מעידים על קיום אולם תפילה שמוזכר שוב בשנת 1652. בשנת 1744 רכשה אלמנתו של אהרון יעקב מבנה ברחוב שיצנבאן (Schützenbahn) לצורך הקמת בית כנסת. בית כנסת זה שימש את הקהילה עד שנת 1863, אז הושכר הבניין ולאחר מכן נהרס בשנת 1907.

על מנת להיענות לצורכי הקהילה המתפתחת הונחה ב-29 במאי 1861 אבן הפינה לבניית בית כנסת חדש ברחוב וילהלמשטראסה 18. בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל המקומי תאודור הארמן בסגנון נאו-רומנסקי, כמקובל באותה תקופה. חנוכת בית הכנסת התקיימה ב-28 באוגוסט 1863. בבית הכנסת היו 200 מושבים באולם התפילה ו-100 מושבים בעזרת הנשים, אורגן ומקהלה. המבנה המרכזי של בית הכנסת הורחב בשנת 1896 ונוסף אפסיס בצד המזרחי. המגדל המתומן המרכזי הוגבה, נבנתה כיפה כפולה וצריחים בפינות הגג. בצורתו המחודשת יכול היה בית הכנסת לארח 300 מתפללים באולם המרכזי ו-200 מתפללות בעזרת הנשים. בית הכנסת נחרב כליל בליל הבדולח.

ממוזער|הריסות בית הכנסת לאחר ליל הבדולח

היהודים שהיגרו ממזרח אירופה התפללו באולם תפילה נפרד בקומה העליונה של בניין בית הספר. אולם זה נבזז אך לא נהרס כליל בליל הבדולח.

 בתי ספר 

בשנת 1863 נחנך גם בית הספר היהודי החדש בסמוך לבית הכנסת. מבנה חדש זה החליף את צריף העץ שעמד בין רחוב שיצנבאן לרחוב השוק (Obere Marktstraße), בו פעל בית הספר מאז שנת 1853. לאחר מספר שיפוצים והרחבות שבוצעו בשנת 1882 ו-1887, כלל בית הספר החדש שלוש כיתות בהן למדו כמאה תלמידים. בנוסף לכיתות הלימוד פעלו בבניין משרדי מינהל הקהילה, משרד הרווחה למהגרים יהודים, אולם תפילה ליהודים שהיגרו ממזרח אירופה, ספריית הקהילה, דירת המורה ומעון יום. בניין בית הספר שרד את אירועי ליל הבדולח אבל החלל הפנימי הושחת ונבזז. בשנת 1941 שימש מבנה בית הספר כ"בית יהודי".

 בתי קברות 
מסמכים משנת 1722 מעידים על קיום בית קברות עבור יהודי דוכסות ברג בשער בודנברג (Buddenbergtor) בבוכום. בשנת 1821 התבקשה הקהילה לפנות בית קברות זה. נרכשה חלקת קרקע לרגלי גבעת לוהברג, במקום בו נסלל לימים רחוב פרידהוף, עליה הוקם בית קברות שפעל בין השנים 1822 - 1884. בשנת 1884 המקום אזל ואפשר היה לקבור בו רק בני משפחה של נפטרים עד שנת 1926. בית קברות נוסף הוקם בשנת 1884 באזור הצפוני של פארק קורטום של היום (גר'), על שטח שנמכר לקהילה במחיר סמלי על ידי העירייה. הקבורה הראשונה בבית הקברות הזה התקיימה בשנת 1884, ובית הקברות שימש את הקהילה עד 1934.

בשנת 1917 נבנה בית קברות יהודי ברחוב ואסרשטראסה ברובע וימלהאוזן כחלק מבית הקרבות העירוני. בבית קברות זה נמצאות מצבות בנות 250 שנה שחלקן הועברו אליו משלושה בתי קברות שנסגרו. אולם ההספדים בבית הקברות תוכנן על ידי האדריכל תאודור זוהם ובנייתו הסתיימה בשנת 1928. המבנה לא ניזוק בליל הבדולח. בבית קברות זה נקברו תושבי בוכום שנרצחו בשואה ו-52 עובדי כפייה יהודים שנספו במחנה העבודה ברילשטראסה המסונף למפעלי בוכום (גר'). בבית הקברות הוקמו שני גביעים בהם שרידים של יהודים שנספו במחנות הריכוז אורניינבורג ודכאו. החלק ההיסטורי של בית הקברות בו הקברים, המזרקות ואולם ההספדים נרשם בשנת 2001 כמונומנט היסטורי תחת המספר 529 A.

בתי הקברות ניזוקו קשה בליל הבדולח ובהפצצות על העיר במלחמת העולם השנייה.

 התחדשות הקהילה היהודית 
בתום מלחמת העולם השנייה חזרו לבוכום כ-40 שורדי שואה. בשנת 1947 סיפקה להם העירייה חדר תפילה בבניין העירייה ברחוב ברוקשטראסה 13. בשנת 1953 התאחדו יהודי הערים בוכום, הֶרְנֶה ורקלינגהאוזן כדי להקים קהילה שמרכזה ברקלינגהאוזן. בית הכנסת ברקלינגהאוזן נחנך בשנת 1955. בשנת 1995 הוקם בבוכום מרכז קהילתי ובו חדר תפילה ברחוב אלטה ויטנר 13. המרכז פעל עד לחנוכת בית הכנסת החדש בשנת 2007.
ממוזער|בית הכנסת החדש שנפתח ב-2007 בכיכר אריך מנדל
עם העלייה במספר היהודים בבוכום וסביבתה הקרובה, שרובם הגיעו בשנות התשעים של המאה ה-20 ממדינות ברית המועצות לשעבר, הקימו בשנת 1999 יהודי בוכום, הרנה והאטינגן קהילה נפרדת. בשנת 2003 מנתה קהילה זאת 1,091 חברים.. הקהילה היהודית בוכום-הרנה-האטינגן רשומה כתאגיד ציבורי.

בית הכנסת החדש בבוכום (גר') נחנך ב-16 בדצמבר 2007. בבנין בית הכנסת פועלים המשרדים הראשיים של הקהילה, ספרייה, חוגי ספורט במסגרת מועדון מכבי, מועדון נוער, קפה אינטרנט, ומועדון לאזרחים ותיקים. הקהילה אינה מפעילה בית ספר יהודי, אך מספקת לחבריה שיעורי עברית ותוכניות חינוכיות המבוססות על המסורת היהודית. הקהילה מוציאה לאור עיתון בשם Jüdischen Gemeindebriefe Bochum בו מידע על אירועים בקהילה ועל נושאים עדכניים.

מאחר שמקומות הקבורה בבית הקברות היהודי בוואסרשטראסה עמדו להיגמר, נפתח בשנת 2020 בית קברות יהודי חדש בין הרחובות פלדמארק והאפקנשיידר על שטח שנרכש על ידי הקהילה מהעירייה במחיר סמלי. בית הקברות מנוהל על ידי הקהחלה עצה הרשאית לגבות דמי קבורה.

 הנצחת הקהילה שנספתה בשואה 
בשנת 1959 הוצב בבית הקברות היהודי ברחוב ואסרשטראסה לוח לזכרו של רב בית הכנסת מוריץ דוד (גר'). אריך מנדל, חזן בית הכנסת, מנהל בית הספר היסודי וחוקר מוזיקה יהודית, הונצח בשנת 2010 בלוח זיכרון במסגרת פרויקט האקדמיה האוונגלית.
ממוזער|תחנת המידע מספר 1 לזכר החזן אריך מנדל בכיכר הנושאת את שמו מול בית הכנסת החדש.
ב-27 במאי 1998 נקראו שלושה רחובות בבוכום על שמם של אישים בולטים בקהילה היהודית בבוכום: המורה אלזה-הירש, חברת מועצת העיר והפעילה החברתית אוטילי-שונוואלד והרב ד"ר-מוריץ-דויד. בשנת 2019, נקרא בית ספר בבוכום שם אלזה הירש.

בנובמבר 2004 הוחל בפרויקט הנחת "אבני נגף" מול בתיהם לשעבר של קורבנות השואה, על מנת להנציח את ההיסטוריה של הקהילה היהודית דרך סיפוריהם של אנשים שנספו בשואה. הפרויקט מנוהל על ידי ארכיון העיר בוכום - המרכז להיסטוריה עירונית בוכום.

בשנת 2004 הנפיקה הקהילה היהודית מדליה על שמו של עורך הדין היהודי אוטו רואר אשר כיהן כראש עיריית בוכום בין השנים 1925 - 1933. המדליה מוענקת על ידי הקהילה היהודית לדמויות בולטות בציבור הלא-יהודי שתרמו תרומה יוצאת דופן לקהילה היהודית.

האקדמיה האוונגלית בוכום יזמה בשנת 2010 פרויקט להנצחת יהודי ואטנשייד ובוכום (גר') בשם "שביל הזיכרון, חיי יהודי ואטנשייד ובוכום", במסגרתו הוקמו עד שנת 2024 שתים עשרה תחנות מידע במקומות שונים בעיר בהם התרחשו אירועים בעלי משמעות לקהילה היהודית, כגון תחנת הרכבת צפון – המקום ממנו גורשו יהודי בוכום, בית הכנסת הישן ובית הספר שנהרסו בליל הבדולח, שכונות בהן התגוררו ופעלו יהודים ועוד. בכל תחנת מידע פוסטר שגובהו 220 ס"מ ורוחבו 90 ס"מ ובו טקסט ותמונות משני צדדיו. הפוסטר מוגן בלוח זכוכית במסגרת פלדה ומחוזק על בסיס בטון. בפינה הימנית העליונה מופיע העתק התבליט "אריה יהודה", שנמצא בהריסות בית הכנסת לאחר ליל הבדולח.

ב-5 בספטמבר 2021 נפתח בבניין ההיסטורי של תחנת הרכבת צפון אתר זיכרון המוקדש לקורבנות הנאצים שהובלו משם ברכבות אל מותם במחנות הריכוז. האתר הוקם על ידי Nordbahnhof Bochum eV initiative בשיתוף פעולה עם עיריית בוכום ואוניברסיטת רוהר בוכום. באתר תערוכה קטנה בנושא הגירוש. כאן מתקיימות באופן קבוע הרצאות והקראת ספרים בנושא השואה.

 ראו גם 

 יומנה של זוזי שמרלר, ילדה יהודיה מבוכום

 לקריאה נוספת 

 Hubert Schneider, Die "Entjudung" des Wohnraums. "Judenhäuser" in Bochum. Die Geschichte der Gebäude und ihrer Bewohner, Berlin u. a. 2010;
 Hubert Schneider, Leben nach dem Überleben. Juden in Bochum nach 1945, Berlin u. a. 2014.
 Hubert Schneider: The Diary of Susi Schmerler, a Jewish Girl from Bochum, Münster / Hamburg / Berlin / London: LIT 2018

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:יהדות גרמניה
קטגוריה:שואת יהודי גרמניה
קטגוריה:קהילות יהודיות שהושמדו בשואה
קטגוריה:בוכום