ג'ירודיין פייריי FB-1

הג'ירודיין FB-1 של חברת פייריי (Fairey FB-1 Gyrodyne) היה כלי טיס רוטורי ניסיוני מתוצרת בריטניה בו הותקן מדחף הרמה יחיד יחד עם מדחף קדמי שהורכב על קצה כנף ימין כדי לספק גם דחף וגם תגובה נגד מומנט. זה היה הראשון מבין סוג שלישי של כלי טיס בעלי כנף סובבת.

 עיצוב ופיתוח 
באפריל 1946, הודיעה חברת פיירי על מיזם של מטוס בעל כנף סובבת, שייבנה על פי עיצוב שפותח על ידי ד"ר ג'יי ג'יי בנט בעת שכיהן כמנהל הטכני הראשי בחברת סיירבה אוטוגירו בשנים – 1936-1939. הג'ירודיין, הוצג בשנת 1938 למכרז לצי הבריטי המלכותי בתגובה למפרט עבור מסוק ימי. למרות עבודות ראשוניות שהחלו הפרויקט ננטש עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, וחברתו של ג'יימס ג' ויר אשר מימנה את חברת סיירבה אוטוגירו, סירבה לבצע פיתוח נוסף שכן היו לה כבר ניסויים מוצלחים עם מסוקי W.5 ו־W.6 בעלי שני רוטורים צדדיים. לאחר מלחמת העולם השנייה, פעילות הפיתוח חזרה וג'יי ג'יי בנט הצטרף לפיירי בסוף 1945 כראש חטיבת מטוסי הכנפיים הסובבות שהוקמה לאחרונה.

ה-FB-1 היה כלי טיס קומפקטי ויעיל שמשקלו קצת יותר מ-2,000 ק"ג שהונע על ידי מנוע של 520–540 כוח-סוס כוכבי, אשר ניתן היה להעביר את הכוח ממנו ביחסים משתנים אל רוטור הנשלט על ידי ציר הטיה ולמדחף המותקן בקצה הכנף. לג'ירודיין הייתה יכולת ריחוף של מסוק, בעוד שהמדחף שלו סיפק את הדחף הדרוש לטיסה קדימה כדי לאפשר לרוטור שלו, המונע במומנט נמוך בטיסת שיוט, לפעול בזווית נמוכה כאשר מישור קצה הכנף מקביל לנתיב הטיסה למזער רעידות במהירות אוויר גבוהה. הזווית הקולקטיבית הייתה פונקציה אוטומטית של הגדרת המצערת ועומס הכוח של המדחף, אשר, כדי לשמור על מהירות סיבוב הסיט את המומנט הרחק מהרוטור ככל שמהירות האוויר עלתה.

חוזה ממשלתי הוענק לשני אבות טיפוס, כאשר ה-Fairey Gyrodyne הראשון הוצג כשלדת מטוס כמעט שלמה בוייט וולת'ם ב-7 בדצמבר 1946.

 בדיקה והערכה 
ב-4 בדצמבר 1947, אחד משני אבות הטיפוס המריא משדה התעופה וייט וולת'ם שבברקשייר, ובחודש מרס 1948 לאחר שצבר שעות טיסה, פורק לבדיקה יסודית. אב הטיפוס השני, המשיך בטיסות עד למועד הסלון האווירי בפארנבורו, של איגוד תעשיות המטוסים הבריטית בספטמבר 1948. אב הטיפוס הראשון הורכב מחדש, ולאחר טיסות ניסוי נוספות, השתתף בניסיון לקבוע שיא מהירות עולמי חדש במסוק לאורך מסלול ישר.

ב-28 ביוני 1948, בהובלת טייס הניסוי בזיל ארקל, ביצע הג'ירודיין שתי טיסות בגובה נמוך בכל כיוון לאורך מסלול של 2 מיל (3.2 קילומטרים) בוייט וולת'ם, והשיג מהירות של 124 מייל לשעה (200 קמ"ש), ובכך נקבע השיא. באפריל 1949 היה אמור להיעשות ניסיון לקבוע שיא אחר אך בשל תקלה מכנית, יומיים לפני התאריך שנבחר, המטוס התרסק באפטון, ליד רדינג, והרגה את הטייס, פוסטר ה. דיקסון ואת המשקיף, דרק גאראוויי.

הג'ירודיין נבחר לשימוש על ידי הצבא הבריטי במהלך מצב החירום במלאיה, כשהוא גובר על הווסטלנד S51 דרגונפליי (דגם של סיקורסקי שנבנה ברישיון) ועל הבריסטול סיקאמור 171, והוגשה הזמנה לשישה מטוסים אשר אושרה על ידי משרד האוצר. אף על פי שביצועיו הצפויים של הג'ירודיין היו טובים משמעותית מאלה של הווסטלנד, והוא היה צפוי להיכנס לשירות מוקדם יותר מהסיקאמור, הרי שהתרסקות אב הטיפוס עיכבה את תוכנית הפיתוח, והצבא, בלית ברירה רכש את מסוקי המתחרות.

אב הטיפוס השני ביצע טיסת בכורה בינואר 1954. כיום הוא מוצג במוזיאון התעופה של ברקשייר, וודלי, רדינג.

 ראו גם 
סרטון תדמית של חברת פייריי - מאתר יוטיוב

אודות הג'ירודיין FB-1 - מאתר יוטיוב

 הערות שוליים 

קטגוריה:כלי טיס בריטיים