לנגדון צ'יביס

לנגדון צ'יביס (באנגלית: Langdon Cheves; 17 בספטמבר 1776 – 26 ביוני 1857) היה פוליטיקאי, עורך דין ואיש עסקים אמריקאי מקרוליינה הדרומית. הוא ייצג את העיר צ'ארלסטון בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1810–1815, ומילא תפקיד מרכזי בעורף האמריקאי במהלך מלחמת 1812. צ'יביס היה ממנהיגי סיעת ה-'War Hawks' בבית הנבחרים. הוא כיהן כיושב ראש הוועדות לענייני הצי ולדרכים ואמצעים תחת יושב ראש בית הנבחרים הנרי קליי, ובהמשך החליף את קליי בתפקיד יושב הראש בשלבי המלחמה האחרונים. לאחר עזיבתו את הקונגרס כיהן כנשיא הבנק השני של ארצות הברית בשנים 1819–1823.

לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים היה צ'יביס תומך פעיל בהתנגדות דרומית מאוחדת למכסי מגן ולכל ניסיון לבטל את העבדות, אף שהתנגד לפעולה חד-צדדית של קרוליינה הדרומית או של כל מדינה בודדת אחרת. בתחילה תמך בכינוס ועידה של מדינות הדרום כדי ללחוץ על הקונגרס לאמץ עמדות אלה, אך בהמשך היה לאחד מהתומכים המוקדמים ביותר בפרישה אזורית מלאה של הדרום מארצות הברית.

 ביוגרפיה 
 ילדות ונעורים 
לנגדון צ'יביס נולד ב-17 בספטמבר 1776 במבצר בולטאון, על נהר רוקי שבקרוליינה הדרומית. אביו, אלכסנדר, היה יליד מחוז בוכאן שבאברדינשייר, סקוטלנד. אמו, מרי לנגדון, הייתה מווירג'יניה והיגרה לאזור הספר של קרוליינה הדרומית יחד עם אביה, חקלאי ורופא. בין שכניהם נמנו אנדרו פיקנס ומשפחת קלהון.

צ'יבס נולד במבצר בולטאון בעיצומה של מלחמה מתמשכת בין מתיישבים סקוטים-איריים לבין שבט הצ'רוקי, מלחמה שהמתיישבים ייחסו להסתה בריטית עם פרוץ המהפכה האמריקאית. אמו ההרה מצאה מחסה במבצר לשם הגנתה. זמן קצר לאחר לידתו יצאה דודתו מצד אמו להביא אספקה ונהרגה וקורקפה בידי כוחות אויב.

אמו של צ'יביס נפטרה ב-20 בנובמבר 1779. לימים תיאר צ'יביס את עמידתו ליד קבר אמו כזיכרון הילדות המוקדם ביותר שלו. זמן קצר לאחר מכן נמסר להשגחת דודתו ודודו מצד אביו, תומאס ומרגרט (לבית אגניו) צ'יביס. אביו אלכסנדר התגייס למחנה הנאמנים לכתר הבריטי תחת פיקודו של מייג'ור ג'ון המילטון, בעוד אחיו תומאס היה פטריוט שנלחם תחת אנדרו פיקנס בקרב קיטל קריק. לאחר שמצבם של הנאמנים לכתר החמיר בשנת 1782, העביר אלכסנדר צ'יביס את רכושו ללנגדון, ככל הנראה מחשש להחרמה. הוא יצא לגלות, תחילה לנובה סקוטיה ולאחר מכן ללונדון. הוא לא זכה ליחס אוהד בבתי המשפט הבריטיים, לא קיבל פיצוי על שירותו, ולבסוף החליט לשוב לאמריקה.

לנגדון גודל בידי דודתו ודודו בחוותם המשפחתית, יחד עם ארבעה בני דודים צעירים ממנו. בהגיעם לגיל מתאים החלו הילדים ללמוד אצל אנדרו ויד, מנהיג קהילה בכנסייה הפרסביטריאנית המקומית. הלימודים התמקדו ב'קטכיזם של וסטמינסטר'.

בשנת 1785 שב אלכסנדר צ'יביס מן הגלות עם אשתו השנייה, סוזנה קרייג, הקים עסק בצ'ארלסטון והחזיר אליו את בנו לנגדון. לנגדון המשיך את לימודיו הפורמליים בשנים 1786–1788 אצל מורה סקוטי, אשר מחק את המבטא הכפרי שלו באמצעות ענישה גופנית. סביב שנת 1790 רכש אביו שפחה בשם פיבי.

 תחילת הקריירה 
 קריירה עסקית 
בגיל 12 הוציא אביו של לנגדון את בנו מבית הספר ושילח אותו לשמש שוליה של ג'יימס ג'פרי, סוחר יליד גלאזגו וחבר באגודת סנט אנדרוז בצ'ארלסטון. לנגדון החל בביצוע עבודות זוטרות בחנות בעיר, ובהמשך קודם לתפקיד סופר-מטען, וליווה משלוחים אל אדיסטו איילנד וממנה. בשנת 1792, בהיותו בן 16, מונה לפקיד הראשי. בתפקיד זה הכיר והרשים רבים מסוחרי העיר הבכירים, ובהם ג'ון פוטר, שממנו השיג צ'יביס הלוואה אישית לעסק, ואשר לימים, כדירקטור בבנק של ארצות הברית, סייע לבחירתו של צ'יביס לנשיא הבנק.

 קריירה משפטית 
למרות עצת חבריו, שסברו כי הוא 'נולד להיות סוחר', החל צ'יבס ללמוד משפטים בגיל 18. השכלתו הראשונית הייתה ברובה עצמית מספרייתו הפרטית, אך הוא שכר מורה פרטי לצרפתית ולטינית. לאחר מותו של מעסיקו, ג'יימס ג'פרי, ב-15 באוקטובר 1795, פגש צ'יביס את ויליאם מרשל, עורך דין שטיפל בעיזבון ועתיד להתמנות לשופט בבית הדין ליושר של קרוליינה הדרומית. צ'יביס ביקש ללמוד משפטים במשרדו של מרשל, והתמחותו החלה בראשית 1796. אף שעל פי חוקי קרוליינה הדרומית נדרשו ארבע שנות לימוד למי שאינם בוגרי קולג', נבחן צ'יבס בפני לשכת עורכי הדין ב-13 באוקטובר 1797 ועבר בהצלחה.

הוא פתח משרד בצ'ארלסטון, ששכר מאליהוא ה. ביי, וחלק אותו עם רוברט ג'יימס טרנבול. כדי לשפר את כישורי הנאום שלו הצטרף לאגודת דיונים פילומאתאית, ששימשה גם כמועדון חברתי. שם פגש את ויליאם לאונדס.

עד מאי 1800 גדלו משרדו ומעמדו החברתי. הוא רכש עבד שישמש כמשרת אישי, שיפר את הופעתו והגיש בקשה להופיע בפני בית המשפט הפדרלי של מחוז קרוליינה הדרומית. בשנת 1801 קיבל שותפות עם ג'וזף פיס, קווייקר יליד איי הודו המערבית. השותפות הייתה הצלחה כלכלית; כל אחד מהשותפים הרוויח מעל 10,000 דולר בשנה, ובשנותיה האחרונות, 1807–1809, הגיע הרווח השנתי של כל אחד מהם לכ-20,000 דולר (כ-393,708 דולר בערכי 2025).

כאשר מונה לתובע הכללי של מדינת קרוליינה הדרומית בשנת 1808, התרחבו עבודת המשרד ויוקרתו באופן דרמטי. בין פקידיו הצעירים של צ'יביס באותן שנים נמנו , ג'ון לורנס נורת', תומאס סמית' גרימקה, וחבר הסנאט של ארצות הברית לעתיד, רוברט היין. לימים העביר צ'יביס את משרדו להיין.

בקיץ 1807 הודיע פיס על כוונתו לעזוב את צ'ארלסטון ולעבור לפילדלפיה. צ'יביס, שסבר כי פיס לא מילא את חלקו בשותפות, פעל במרץ לפירוק המשרד. הוא תכנן לפרוש מעריכת דין, אך תחילה קיבל שותפות לשנה אחת עם איימוס ב. נורת'רופ.

 פוליטיקה מדינתית 
בקיץ 1798, על רקע הזעם הציבורי על היחס הצרפתי לשגריר האמריקאי ולבן העיר צ'ארלסטון, צ'ארלס קוטסוורת' פינקני, הצטרף צ'יביס לחברת הפדרליסטים של צ'ארלסטון ומונה לגזבר שלה. הייתה זו קבוצה חברתית-צבאית בלתי רשמית, שהוקמה לשם הגנת הנמל במקרה של פלישה צרפתית אפשרית.

ב-9 במרץ 1802 נבחר צ'יביס לחבר מועצת העיר צ'ארלסטון, כמחליפו של ויליאם לי.

 בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית 
באוקטובר 1802 נבחר לייצג את העיר (כקהילות סנט פיליפ וסנט מייקל) בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית. באותה עת הייתה המפלגה הפדרליסטית נתונה לירידה מהירה במדינה, ואף במעוזה הקודם, צ'ארלסטון. צ'יביס זוהה עם הפלג הרפובליקני הצעיר. הוא לא היה מעורב באופן פעיל בעבודת הבית, והתמקד בעיקר במשרדו, ובחר שלא להתמודד לבחירה מחדש בשנת 1804.

צ'יבס שב לפוליטיקה בשנת 1806, כאשר התמודד שוב על מושב בבית הנבחרים בראש הרשימה הרפובליקנית. הוא זכה במספר הקולות הגבוה ביותר מבין כל המועמדים. עם פתיחת הקדנציה החדשה מונה ליושב ראש ועדת המשפט וליושב ראש הוועדה לזכויות ולבחירות.

במושב חקיקה מיוחד נטל צ'יביס חלק פעיל בחלוקה מחדש של אזורי הבחירה במדינה, שנועדה להתמודד עם הייצוג הבלתי-פרופורציונלי של הלבנים באזור התחתון. התיקון החוקתי שנוצר בעקבות זאת, הידוע בשם 'פשרת 1808', הונהג בידי ויליאם לאונדס והביא לשליטה קבועה של האריסטוקרטיה של בעלי המטעים המאוחדים.

 הבחירות לנשיאות 1808 
בעקבות תקרית צ'ספיק-ליאופרד שירת צ'יביס, יחד עם צ'ארלס קוטסוורת' פינקני, תומאס פינקני וויליאם וושינגטון, בוועדה דו-מפלגתית שאכפה החלטות בצ'ארלסטון שחייבו עשרה ימי אבל ואסרו סיוע לאוניות בריטיות. בנוסף, כתב צ'יביס בעילום שם, תחת שם העט 'Aristides', מאמרי מערכת שתמכו בנשיא תומאס ג'פרסון ובחוק האמברגו של 1807.

הוא תמך בג'יימס מדיסון על פני צ'ארלס פינקני, עודד את בחירתם של נציגים תומכי מדיסון, והתמודד בעצמו לבחירה מחדש כנציג כזה. בית המחוקקים בחר בו לעמוד בראש רשימת האלקטורים, והוא הטיל את קולו בעד מדיסון.

 התובע הכללי של קרוליינה הדרומית 
ב-7 בדצמבר 1808 נבחר צ'יביס לתפקיד התובע הכללי של קרוליינה הדרומית. במסגרת תפקיד זה שימש יועץ משפטי למושל , ייצג אישית את המדינה בבתי המשפט של המחוז המזרחי, והרחיב במקביל את פעילותו במשרדו הפרטי.

 בית הנבחרים של ארצות הברית 
 בחירות 
 1810 
עם התמשכות האמברגו על סחורות אירופיות נפגעה כלכלת קרוליינה הדרומית קשות. מחירי האורז צנחו למחציתם, ושוק הכותנה קרס. עד שנת 1810 היו תושבי צ'ארלסטון ותושבי המדינה כולה מאוכזבים מאוד מהקונגרס ה־11 ומהנשיא מדיסון. מאחר שהמפלגה הפדרליסטית חדלה להיות גורם משמעותי, התנהלו הבחירות בין פלגים יריבים בתוך המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.

לצד א.ס. תומאס מהעיתון City Gazette, תמכו ידידיו של תומאס ג'פרסון, ובהם צ'ארלס פינקני, בוויליאם לוטון סמית', חבר קונגרס פדרליסטי לשעבר ששימש כשגרירו של ג'ון אדמס בפורטוגל. עם זאת, רוב גדול בהרבה של המפלגה בצ'ארלסטון העדיף את צ'יביס, ותומכי סמית' הצטרפו לבסוף לעמדת הרוב. הבחירות התקיימו ב־10–11 באוקטובר, אך הועמדו בצל שריפה בעיר שהחריבה 194 בתים. צ'יביס נבחר ללא התנגדות. שאר חברי המשלחת החדשים היו ויליאם לאונדס, שייצג את קולומביה, וג'ון קלהון מן האזור ההררי של המדינה.

זמן קצר לאחר בחירתו לבית הנבחרים התפטר החבר המכהן רוברט מריון טרם סיום כהונתו, מה שחייב בחירות מיוחדות להשלמת הקדנציה. צ'יביס ניצח ללא מתחרים ותפס את מקומו כבר בתחילת כהונת הקונגרס ה־11.

 1812 
בשנת 1812 נבחר צ'יביס מחדש לקונגרס ה־13. יריבו היה מנהיג הפדרליסטים של קרוליינה הדרומית, ג'ון ראטלדג' הבן. צ'יביס הותקף בשל תמיכתו במלחמה, במיוחד לאור מכתביו משנת 1808 שבהם התנגד בתקיפות ל'מלחמה למען המסחר'. הפדרליסטים האשימו אותו גם באפליה פרטית כלפי מהגרים. הוא שמר על ריחוק אישי מן הקמפיין והסתפק במכתבים לבוחריו שבהם הבטיח כי הוא מודע לאמונם ומעריך אותו 'יותר מכסף'. הוא נבחר מחדש בפער ניכר, 1,581 מול 839.

 מינויים לוועדות 
בכהונתו הראשונה הקצרה, במהלך הקונגרס ה־11, שירת צ'יביס בשתי ועדות מיוחדות קטנות: האחת עסקה בהתאגדות בנקאית, והשנייה בהשלמת מפקד האוכלוסין של 1810.

בכהונתו השנייה כיהן בוועדת הדרכים והאמצעים ועמד בראש הוועדה המיוחדת לענייני הצי. ב־27 באפריל 1812 מונה ליושב הראש בפועל של ועדת הדרכים והאמצעים.

 מלחמת 1812 
מיד עם הגעתו לוושינגטון ניצב צ'יביס מול המשבר הבינלאומי שהוביל בסופו של דבר למלחמת 1812. חטיפת מלחים אמריקאים בידי הבריטים פחתה, אך גם בריטניה וגם צרפת המשיכו להטיל מגבלות על הסחר האמריקאי עם יריבותיהן. בית הנבחרים העביר לאחרונה את חוק מייקון מספר 2 כתגובה לכך, ונפוליאון הקל על ההגבלות הצרפתיות.

בדיון על ביטול חוק מייקון נשא צ'יביס את נאום הבכורה שלו, שבו ביקר את החוק כחלש וקרא ל'דרך ישירה ונכונה יותר'. מיד זוהה כחבר בזרם 'ניצי המלחמה'.

 'חבורת המלחמה' 
בחירתו של הנרי קליי, שותפו למגורים של צ'יביס, ליושב ראש בית הנבחרים סימנה את ניצחונה הראשון של סיעת המלחמה בקונגרס ה־12.

בבית שבו התגוררו חברי הקונגרס בקונגרס ה־12 גרו גם לאונדס, קלהון, הנרי קליי עצמו, יריבו פליקס גראנדי, והסנאטור ג'ורג' ביב. המבנה נודע בשם 'חבורת המלחמה' ושימש מקום מפגש למנהיגי הקונגרס תומכי המלחמה ולמזכיר המדינה ג'יימס מונרו, ששימש מתווך מול הנשיא. כתוצאה מכך נחשבו דיירי הבית למיודעים ביותר בענייני הקונגרס ה־12.

בפתיחת הקונגרס במושב מיוחד ב־4 בנובמבר 1811 נבחר קליי ברוב מוחץ ליושב ראש. הוא מינה את אנשי 'חבורת המלחמה' לתפקידי מפתח: קלהון וגראנדי לוועדת יחסי החוץ, לאונדס לוועדת המסחר והתעשייה, וצ'יביס מונה ליושב ראש הוועדה המיוחדת לענייני הצי. נוסף על כך הוצב במקום השני בוועדת הדרכים והאמצעים החזקה.

במרץ 1812 לחצה 'חבורת המלחמה' על מדיסון, דרך מונרו, להטיל אמברגו על הסחר הבריטי ולאחר מכן לבקש מהקונגרס הכרזת מלחמה. מדיסון נעתר לבסוף, וארצות הברית הכריזה מלחמה על בריטניה הגדולה ב־18 ביוני. צ'יביס נזכר מאוחר יותר שחברי החבורה היו 'כמו תלמידי בית ספר, קפצו ממקומם וברוב שמחתם רקדו'.

 ענייני הצי 
כיושב ראש הוועדה לענייני הצי מילא צ'יביס תפקיד מרכזי בהיערכות ובתקצוב לקראת המלחמה הצפויה. הוא פתח בהגשת דרישות מפורטות למזכיר הצי פול המילטון ולמזכיר המלחמה ויליאם יוסטיס. עד דצמבר כבר מיפה את עוצמתו הימית המוגבלת של האומה והחל לתכנן, בעצתם, תקציבים לאוניות ולביצורים נוספים.

ב־17 בדצמבר 1811 הגיש שני דוחות בענייני צי: הראשון המליץ על הקצאת מיליון דולר להגנת החזית הימית באמצעות חיזוק ביצורים קיימים; השני אישר רכישת עצי בנייה לאוניות, תיקון כלי שיט שאינם בשימוש, הקמת מספנה לאומית ותכנון בניית עשר פריגטות נוספות.

ב־17 בינואר 1812 נשא נאום בשם הוועדה והגן על חיזוק הצי כהגנה היעילה היחידה על המסחר האמריקאי ועל זכויות הנייטרליות בים. ההצעה נתקלה בהתנגדות רפובליקנים ג'פרסוניאנים אדוקים, שהתנגדו לעצם קיומו של צי. הסעיפים בדבר בניית אוניות חדשות ומספנה נפסלו, אך רכישת העצים ותיקון האוניות אושרו. חוק הביצורים הימיים עבר ברוב גדול, 88 מול 25. תמיכתו התקיפה של צ'יביס בצי הביאה את הפדרליסט לשעבר  לומר כי 'יהא אשר יהא שמו המפלגתי, בפועל הוא פדרליסט תקיף לא פחות מאלכסנדר המילטון'.

 דרכים ואמצעים 
כחבר השני בדרגתו בוועדת הדרכים והאמצעים מילא צ'יביס תפקיד מרכזי בגיוס התקציבים למימון המלחמה. מזכיר האוצר אלברט גלטין העריך כי יידרשו כ־21 מיליון דולר בהכנסות חדשות, מחציתן באמצעות חוב ומחציתן באמצעות מיסים חדשים.

לאחר כניסת אמברגו חדש לתוקף ב־1 באפריל 1812 סירב בית הנבחרים לצאת לפגרה. יושב ראש הוועדה, , יצא לחופשה ב־27 באפריל, וצ'יבס הפך ליושב הראש בפועל של הוועדה החזקה עם תחילת המלחמה.

אחת ממטרותיו העיקריות הייתה לשכנע מתנגדים למיסים פנימיים או להשפעת המכסים על המסחר לתמוך במאמץ המלחמתי. לשם הקלת נטל המס ניסה לבטל את חוק אי־הסחר משנת 1809 כדי להשתמש במכסים על יבוא להפחתת מיסים פנימיים. הוא הציג את הצעת הביטול ב־19 ביוני, יום לאחר הכרזת המלחמה, אך ההצעה נדחתה ב־25 ביוני, כאשר יושב הראש קליי הכריע נגדה.

 הקרע עם קליי 
בנובמבר 1812, לאחר פגרת הקיץ ובחירתו מחדש, שב צ'יביס לבית הנבחרים כדי להבטיח מימון למלחמה. הוויכוח שהתפתח פילג את 'חבורת המלחמה' בין אנשי קרוליינה הדרומית, שתמכו בסחר חופשי ובמיסים פנימיים, לבין קליי, פליקס גראנדי ורפובליקנים נוספים. הסוגיה המרכזית הייתה החרמת ערבויות של סוחרים: ערבויות שרכשו סוחרים אמריקאים שייבאו סחורות בריטיות בתקופת ביניים בין אמברגו לאמברגו.

צ'יבס, יחד עם קלהון ולאונדס, התנגד לאפשר למזכיר האוצר גלטין להחרים ערבויות אלו. לאחר שהובס בוועדה סירב להגן על ההצעה במליאה, והעביר את התפקיד לריצ'רד ג'ונסון. בתגובה תקף צ'יביס את המהלך כהאצלה בלתי־מותרת של סמכות חקיקתית. הוא הרחיב את הביקורת לתוכנית הכלכלית המגוננת של קליי וטען כי היא פוגעת קשות בכלכלת החוף. לבסוף נדחתה הצעת הוועדה ב־11 בדצמבר ברוב 52–49. אנשי קרוליינה הדרומית ניצחו, אך במחיר האחדות במחנה המלחמה.

כיוון שלא הצליח לקדם העלאת מיסים פנימיים עד סוף הכהונה במרץ, אישר הבית הנפקת שטרות אוצר בסך חמישה מיליון דולר והלוואה של שישה־עשר מיליון דולר לפי בקשת גלטין.

הצהרתו של צ'יביס נגד המערכת המגוננת של קליי יצרה קשיים גם בבית. מושל קרוליינה הדרומית  כינה את צ'יביס 'ישועי פוליטי' והכריז על מושבו כמפונה בטענה טכנית שלא הודיע על קבלת הכהונה. תושבי צ'ארלסטון גינו את אלסטון עד שנכנע ללחץ והעביר את כתבי המינוי.

 הקונגרס ה־13 
עם הגעתו לוושינגטון במרץ 1813 גילה צ'יביס שקליי הדיח אותו מכל תפקידיו בוועדות.

כתוצאה מכך הייתה מעורבותו במדיניות הלאומית מצומצמת, והוא התמקד בהגנת צ'ארלסטון מפני פלישה בריטית אפשרית. ביוני פעל אישית מול מזכיר המלחמה ג'ון ארמסטרונג כדי לאפשר לתומאס פינקני לפזר את כוחותיו לאורך החוף הדרומי. הוא הצביע נגד האמברגו שהציע מדיסון, שאושר בכל זאת והעמיק את ניכור הפדרליסטים של ניו אינגלנד.

 יושב ראש בית הנבחרים 
ב־14 בינואר 1814 מינה הנשיא מדיסון ועדה לניהול משא ומתן לשלום עם בריטניה, ובה אלברט גלטין, ג'ון קווינסי אדמס ויושב ראש בית הנבחרים הנרי קליי. מאחר שקליי יצא מן המדינה, הוא נאלץ להתפטר מתפקידו, וב־19 בינואר נערכו בחירות ליורשו. הפדרליסטים תמכו בצ'יביס, אשר ניצח ברוב קטן את פליקס גראנדי, שנהנה מתמיכת רוב סיעת הרפובליקנים, ואת יושב הראש לשעבר נתניאל מייקון מקרוליינה הצפונית. קליי קרא לרפובליקנים להתלכד סביב צ'יביס.

כיושב ראש היה צ'יביס פרלמנטר קפדן. הוא דרש מחברי הבית להגביל את דבריהם להצעה העומדת לדיון ולא סבל התקפות אישיות, שהיו נפוצות בתקופת קליי. הוא נשא נאום אחד בלבד, שבו קונן על האבדות במלחמה אך קרא לממשלה להמשיך בניהולה בנחישות. עד אפריל, כאשר נפוליאון עמד על סף תבוסה ובריטניה איימה לשלוט שליטה מלאה במסחר הימי, הצליח צ'יביס להביא לביטול המערכת הכלכלית המגבילה של קליי. זמן קצר לאחר מכן שב לצ'ארלסטון והודיע למנהיגי המפלגה כי לא יתמודד לכהונה שלישית.

במהלך כהונתו של צ'יביס כיושב ראש, באוגוסט 1814, כבשו הבריטים והחריבו חלקים נרחבים מוושינגטון. במשך שארית כהונתו נאלץ הקונגרס להתכנס בבניין הדואר ומשרד הפטנטים.

בספטמבר שב הקונגרס בדחיפות לוושינגטון למושב מיוחד. ב־24 באוגוסט, לאחר פינוי העיר, העלו הבריטים באש את הבירה, ולמחרת בלילה החריבה סופת טורנדו חלקים נרחבים ממה שנותר. בית הנבחרים עבר לחדר קטן בבניין הדואר הכללי ומשרד הפטנטים, ששימש בעבר כמלון.

 סיכול הקמת הבנק הלאומי השני 
בנוסף להרס הפיזי של הבירה ניצב הקונגרס מול משבר תקציבי: נדרשו 74 מיליון דולר כדי לשמור על יציבות הממשלה. שר האוצר ג'ורג' קמפבל התפטר במקום להציע פתרון, ובנקים ברחבי המדינה החלו להשעות תשלומים במזומן. צ'יביס דחה את הצעת הנשיא מדיסון להתמנות ליורשו של קמפבל, ובמקומו מונה אלכסנדר ג'יימס דאלאס.

כדי לשכנע את הבנקים להשתתף בהלוואות ממשלתיות הציע דאלאס הטלת מיסים חדשים והחייאת הבנק הלאומי. הרפובליקנים דחו את חידוש הזיכיון של הבנק הלאומי הראשון בשנת 1811, אך נוכח המשבר היו מוכנים לשקול זיכיון חדש. דאלס הציג תוכנית להקמת בנק בהון של 50 מיליון דולר, מתוכם 6 מיליון במטבעות כסף וזהב והיתרה באיגרות חוב ממשלתיות, כאשר הממשלה תשתתף בסכום של 20 מיליון דולר. ג'ון קלהון, בתמיכתו של צ'יביס, הציע תוכנית חלופית לבנק עצמאי שישרת את הקהילה הפיננסית וימנע ממשקיעים לרכוש מניות באמצעות שטרות אוצר שהונפקו במהלך המלחמה.

ב־2 בינואר הובאה תוכנית דאלאס להצבעה בבית הנבחרים. צ'יביס הכריע את הכף נגד ההצעה. הוא טען בעד בנק עצמאי בהתאם להצעת קלהון. ההצעה נדחתה ברוב 81–80, אך לאחר הצבעה חוזרת ב־7 בינואר עברה; הנשיא מדיסון הטיל עליה וטו.

 חוקים ופעולות נוספות 
בספטמבר הטיל צ'יביס את קולו המכריע בעד העברת הבירה מוושינגטון, אך כעבור שבוע חזר בו בית הנבחרים מהחלטתו מבלי שנקבעה חלופה.

כאשר סגן הנשיא אלברידג' גרי נפטר ב־23 בנובמבר 1814, נותר תפקיד הנשיא הזמני של הסנאט פנוי, ולפיכך הפך צ'יביס לזמן קצר לאדם הבא בסדר הירושה לנשיאות. מעמד זה נמשך יומיים בלבד, עד לבחירתו של הסנאטור ג'ון גייארד לנשיא הזמני.

עם סיום כהונתו הקדיש צ'יביס את עצמו בלעדית לעיסוקו בעריכת דין בלשכת עורכי הדין של צ'ארלסטון. בשנת 1815 מונה לשופט בבית המשפט העליון של קרוליינה הדרומית.

צ'יביס מונה לנציב הראשי לענייני תביעות במסגרת הסכם גנט.

 נשיא הבנק של ארצות הברית 
 רקע 
זמן קצר לאחר שצ'יביס עזב את תפקידו הציבורי במרץ 1815, הצליח הנשיא מדיסון לשכנע את הקונגרס ה־14 החדש לחדש את הזיכיון של הבנק הלאומי, שמרכזו בפילדלפיה ונוהל במתכונת דומה מאוד לזו של קודמו משנת 1791. מדיסון ומזכיר האוצר דאלאס הצליחו למנות את ויליאם ג'ונס לנשיאו הראשון של הבנק.

תחת הנהגתו של ג'ונס התרחב הבנק במהירות יתרה באמצעות הלוואות של סניפים והחלטה לקבל שטרי חוב, שלעתים הובטחו במניות הבנק עצמו, במקום תשלום במטבעות כסף וזהב. אף על פי כן, הבנק שגשג בתחילה בכלכלה המשגשגת שלאחר המלחמה.

כהונתו של ג'ונס הסתיימה בינואר 1819. באותה עת חוותה המדינה משבר פיננסי חריף, הידוע כ'בהלת 1819', אשר הותיר את הבנק על סף קריסה. צ'יבס עצמו תיאר בדיעבד את מצבו של הבנק בתקופה זו כ'אונייה ללא הגה או מפרשים, עם אספקה דלה של מזון ומים, בים סוער ורחוקה מן החוף'. הבנק השעה את פעילותו ב־20 ביולי 1818 ודרש מבנקים מדינתיים תשלום במטבעות כסף וזהב, צעד שהביא לפשיטת רגל של רבים מהם ולגל של טינה ציבורית.

 בחירה 
בדצמבר 1818 ביקשו בעלי מניות מצ'ארלסטון בבנק השני את רשותו להציע את מועמדותו לנשיאות הבנק בישיבת הדירקטוריון הקרובה, והוא הסכים. צ'יביס היה ממייסדי דירקטוריון סניף צ'ארלסטון, אך חבר בלתי פעיל בו, ולימים תיאר עצמו כ'בור ואינו מודע למצבה של הבנק'.

תומכיו בצ'רלסטון גייסו את תמיכתם רבת ההשפעה של סטיבן ג'ירארד מפילדלפיה ואלכסנדר בראון מבולטימור. ב־5 בינואר 1819 נבחר צ'יביס לדירקטוריון, אך מתוך רצון להימנע ממאבק הנהגתי לא ניסו להדיח את ג'ונס מתפקיד הנשיא. צ'יביס קיבל את מינויו בתקווה שיועלה לתפקיד בשנת 1820 עם פרישתו הצפויה של ג'ונס החולה.

בפועל, ג'ונס והדירקטוריון הועמדו לדין על ידי ועדה מיוחדת של בית הנבחרים בראשות ג'ון קנפילד ספנסר, בגין הפרות של זיכיון הבנק, ניהול כושל וספקולציה. ג'ונס התפטר בבושת פנים ב־21 בינואר. צ'יביס היה המועמד הטבעי לרשת אותו; הוא שקל זמן קצר אך דחה הצעה להתמנות לבית המשפט העליון של ארצות הברית, וקיבל את נשיאות הבנק ב־15 בפברואר. הוא הושבע לתפקיד ב־6 במרץ.

 כהונה 
יום לאחר כניסתו של צ'יביס לתפקיד פרסם נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל את פסק דין מק'קולק נגד מרילנד, אשר קבע כי הבנק פטור ממיסוי מדינתי. החלטה זו סיפקה לבנק הגנה משמעותית מפני מתנגדיו בזירה המדינתית.

זמן קצר לאחר מכן פיקח צ'יביס גם על הקמתו של בניין חדש לבנק ברחוב צ'סטנאט בפילדלפיה. הבניין הושלם בשנת 1821.

 מדיניות מוניטרית 
בתחילת כהונתו התמקד צ'יביס בתיקון כשלי הנהלת ג'ונס, והנהיג צמצום מוניטרי באמצעות הוראה לסניפים בדרום ובמערב להפסיק להנפיק שטרות, ולסניפים במזרח להפסיק לקבלם. הוא קיצץ בשכר, ופתח בהתכתבות עם מזכיר האוצר ויליאם קרופורד.

ב־9 באפריל כינס את הדירקטוריון והציג שישה צעדים, שאושרו ברוב גדול:

 המשך צמצום ההלוואות שהחל בתקופת ג'ונס;
 איסור על סניפים בדרום ובמערב להנפיק שטרות אם הדבר מרוקן את סניפי המזרח ממטבעות כסף וזהב;
 חיוב בנקים מדינתיים לשלם מיידית במטבעות כסף וזהב חובות לבנק;
 חובת הודעה מוקדמת מצד האוצר לפני משיכת כספים מסניף שאין בו פיקדונות ממשלתיים;
 פירעון איגרות חוב באותו סוג מטבע שבו הונפקו;
 רכישת מטבעות כסף וזהב נוספים מחו'ל להבטחת התחייבויות הבנק.

קרופורד הביע מורת רוח מדרישת ההודעה המוקדמת. צ'יביס עצמו הודה כי צמצום ההלוואות הוא צעד זמני בלבד, שנכפה על ידי פקידי הבנק, וכי בכוונתו להסירו בהקדם. מחזור השטרות ירד בכ־25 אחוז. אף שמדיניותו הבטיחה ככל הנראה את יציבות הבנק, טען תומך 'הכסף הקשיח' ויליאם מ. גוג' כי 'הבנק ניצל והעם נהרס'.

בתוך ששת חודשי כהונתו הראשונים קמה תנועה להדיחו ולהחזיר את מדיניות ג'ונס, אך היא דעכה, וצ'יביס נבחר מחדש פה אחד בשנת 1820.

בשנת 1820 פרסם צ'יבס בעילום שם, תחת שם העט 'Say', חיבור בשם Inquiry into the Causes of Public Prosperity and Distress. הוא טען כי השגשוג של תקופת המלחמה הסתיים עקב כישלון שוקי הייצוא, ירידה ופיחות בערך המטבע, קריסת מפעלי תעשייה, וירידה בביקוש לעבודה ולהון. בתוך השפל הזה, טען, מערכת בנקאית מזיקה הוזילה את המטבע ויצרה 'מעין שיתוק כללי', שמדיניותו הצליחה להפוך. הוא חזה כי החקלאות תתאושש, אך התעשייה תגדל רק בקצב גידול האוכלוסייה בערים.

בינואר 1821 הציע מדיניות הלוואות מקלה יותר כדי לרצות את הדרום והמערב, כל עוד תישמר יציבות המטבע. רק ניקולס בידל התנגד. ביולי 1821 קבע חלוקת דיבידנד של 1.5 אחוז, שעלה ל־2.5 אחוז בינואר 1822.

 רפורמות מבניות 
בשנת 1819 מינה צ'יביס את הדירקטור ניקולס בידל לחקור את ג'יימס א. ביוקנן, ג'ורג' ויליאמס וג'יימס ו. מקאלוך, אשר רכשו באופן בלתי חוקי מניות בנק בשווי כ־3.5 מיליון דולר וצברו חובות אישיים גדולים ולא מאושרים לבנק. החקירה חשפה ניפוח מרמתי של מחירי המניות והתעשרות אישית. מקאלוך הודח מתפקיד הגזבר, וביוקנן התפטר מתפקיד הנשיא.

בשנת 1820 אולצו פקידים בכירים בריצ'מונד ובפילדלפיה להתפטר בשל התנהלות פסולה וליקויים שלא דווחו. צ'יביס קרא גם לרפורמות בזיכיון הבנק מצד הקונגרס, ובהן:

 הארכת כהונת הדירקטורים מעבר לשלוש שנים;
 הגנה משפטית על הבנק מפני מרמות של פקידיו;
 הסמכת פקידים נוספים לחתימה על שטרות;
 חיוב סניפים לקבל רק שטרות שלהם או של הבנק הראשי בפילדלפיה.

קריאות אלו לא נענו, והוא לא הצליח לגייס רוב בקונגרס לתמיכה בעמדותיו.

 התפטרות והעברת התפקיד 
כבר בשנת 1821 החליט צ'יביס לפרוש מתפקידו בינואר 1823. הוא הודיע על כך למזכיר האוצר קרופורד במאי 1822, והכריז על כך רשמית באספת בעלי המניות ב־1 באוקטובר. לאחר מכן החל מאבק ירושה.

תחילה הדף צ'יביס ניסיון מצד תומכי ג'ונס להפוך את מדיניותו, והדירקטוריון שמינה נבחר פה אחד. בין תומכיו ביקש קרופורד לקדם את אלברט גלטין, אך הדירקטורים לא התלהבו. רוזוול ל. קולט פעל למען אחיינו ניקולס בידל, שהיה גם מקורב לנשיא מונרו. אחרים טענו כי בידל 'אינו מתאים'. צ'יביס העדיף נשיא מפילדלפיה, אך הסתייג מבידל בשל התנגדותו לליברליזציה.

בסופו של דבר, ולאחר כישלון מועמדים אחרים, החליט צ'יביס לתמוך בבידל. בנובמבר הביע תמיכה פומבית במועמדותו, והוא נבחר ברוב של 14 מול 1.

 פרישה 
לאחר שעזב את הבנק נותר צ'יביס בפילדלפיה עד שנת 1826, אז העביר את משפחתו ללנקסטר שבפנסילבניה. בשנת 1830 החזיר את משפחתו לקרוליינה הדרומית והפך לבעל מטעי אורז, ובמקביל המשיך להשתתף בדיון הציבורי באמצעות כתיבת מאמרים וביקורות מעת לעת. הוא היה מתומכיה הבולטים של תפיסת ההתנגדות הדרומית המאוחדת לממשלה הלאומית, בעיקר בהתנגדות למכסים ולביטול העבדות.

בשנת 1823 מונה לטפל בהסדרת תביעות אמריקאיות לפי אמנת סנקט פטרבורג. רוב התביעות שבמחלוקת נגעו לעבדים שנתפסו בידי הצי הבריטי ממטעים בדרום, וצ'יביס נבחר בידי חברי קונגרס דרומיים לשמש קול אוהד לבעלי העבדים. לאחר שורה של עיכובים וחילוקי דעות הסכימה בריטניה לשלם סכום כולל עבור העבדים שנתפסו, אשר יחולק לבעלי העבדים האמריקאים באמצעות ועדה שהורכבה מצ'יביס, הנרי סיוול וג'יימס פלזנטס. במהלך הדיונים טען צ'יבס נגד קבלת עדותם של העבדים עצמם, אך הקונגרס התערב נגדו ותמך בעמדת סיוול ופלזנטס. הוא התפטר מן הוועדה בשלב מוקדם לאחר שאישר שתי תביעות בלבד.

בשנים 1823–1824 התבקש צ'יביס לשוב לזירה הפוליטית כמועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לנשיאות ארצות הברית לקראת בחירות 1824, אך דחה את ההצעה. בבחירות 1828 תמך באנדרו ג'קסון על פני חברו הנרי קליי וג'ון קווינסי אדמס. ג'קסון שקל למנות את צ'יביס למזכיר האוצר, אך לבסוף העדיף את סמואל אינגהם.

 ביטול חוקים ופרישה מן האיחוד 
במהלך משבר הביטול של השנים 1828–1833 קרא צ'יביס להפחתת מכסים, בדומה לרוב בני מעמד בעלי המטעים בקרוליינה הדרומית. עם זאת, בניגוד לרבים מבעלי בריתו, שיבח את האחדות האזורית והתנגד ל'מטפיזיקה של הביטול', שלדבריו הייתה סוגיה ייחודית לקרוליינה הדרומית. הוא הציג את הבעיה כ'שאלה דרומית גדולה, שבה קרוליינה הדרומית אינה מעוניינת יותר משאר מדינות הדרום', ולכן קרא לכינוס ועידה של מדינות הדרום להצגת חזית מאוחדת שתפעיל לחץ על הקונגרס להפחתת מכסים. הוא הזכיר גם את כישלונה של ג'ורג'יה בהתנגדותה לפסק הדין של בית המשפט העליון בפרשת Worcester v. Georgia. עמדת הפשרה שלו לא הייתה פופולרית לא בקרב תומכי הביטול המלא ולא בקרב תומכי האיחוד. צ'יביס גינה את שני המחנות כגורמים מפלגים וראה בהתלהמות הציבורית בגידה בדמוקרטיה החוקתית הייצוגית.

צ'יביס שמר על ריחוק מן העימות הפנימי במדינה עד שנת 1832, אז הצטרף לתומכי האיחוד לאחר שאימצו את קריאתו לכינוס ועידת מדינות דרומיות והצליחו להביא להפחתת המכס, חרף התנגדות תומכי הביטול. הוא התעמת ישירות עם קלהון, שכיהן אז כסגן נשיא ארצות הברית, וטען כי 'אין ולו צל של תמיכה בדוקטרינת הביטול החוקתי... בחוקת ארצות הברית'. עם זאת, הוא סירב להצטרף בפועל למסע הבחירות של תומכי האיחוד ודחה הצעה להיבחר כציר ממחוז סאמטר לוועידת המדינה של תומכי האיחוד.

בשנת 1837 התנגד לחידוש הזיכיון של הבנק הלאומי, בטענה שריכוזיות יתר עלולה לקרוע את הקשרים המתוחים בין המדינות:

בשנת 1844, על רקע קריאות מחודשות לביטול חוקים בשל מכס 1842, חזר צ'יביס והדגיש את עמדתו כי קרוליינה הדרומית אינה צריכה לפעול ללא גיבוי של כלל הדרום. הפעם הוסיף כי פעולה כזו נחוצה גם להגנת העבדות, שבלעדיה יהפוך הדרום ל'חורבות מושחרות, כששארית הגזע האפריקאי נודדת בתוכן בתוך כל מסתורין החורבן והייאוש'. במהלך העשור שלאחר מכן הפכה תפיסתו של צ'יביס בדבר פעולה דרומית מאוחדת לפופולרית יותר ויותר, והובילה לשורה של ועידות מסחריות ופוליטיות בלתי רשמיות ברחבי האזור.

בקיץ ובסתיו 1850 שימש צ'יביס כציר בוועידת נאשוויל, שאימצה החלטות המגנות את פשרת 1850. במושב השני, הרדיקלי יותר, מילא תפקיד מרכזי כאשר הציע ותמך אישית בהחלטה שלפיה 'הפרישה מן האיחוד באמצעות פעולה משותפת של המדינות המחזיקות בעבדים היא התרופה היעילה היחידה לעוולות החמורות שהן סובלות כעת ולרעות העצומות המאיימות עליהן בעתיד, בשל כוחו הגזול והבלתי מרוסן של הממשל הפדרלי'.

בוועידת המדינה של שנת 1852 פעל צ'יבס למנוע מקרוליינה הדרומית לפרוש לבדה מן האיחוד, תוך שמירה על אמונתו באחדות הדרום.

 מטעים 
מטעו של צ'יביס, שנקרא Delta, התבסס במידה רבה על עבודת עבדים. כאשר בתו נישאה בסוף 1830 העניק לה במתנה ארבעים ואחד עבדים ושלושה משרתים ביתיים. מספר העבדים הכולל במטע בתקופת ניהולו עמד על כ־200. במהלך אחת־עשרה שנות ניהולו החליף צ'יביס לעיתים קרובות את מנהלי המטע, בטענה שאינם 'מנהלים ראויים של שחורים'. הוא השתמש בהצלפות כעונש, אך סירב להשתמש בשיטות שלדעתו עלולות היו 'להרחיק לכת עד כדי סיכון חיים ובריאות'.

בשנת 1835 ירש מטע נוסף שהתמקד בגידול כותנה, וקרא לו Lang Syne, וכן ירש 94 עבדים נוספים. מטע שלישי, Southfield, הוקם עבור בנו הצעיר היין בשנת 1845.

 חיים אישיים 
צ'יביס הכיר את אשתו, מרי אליזבת דאלאס, במהלך מסע חזרה ממונטריאול. היא הייתה תושבת צעירה של צ'ארלסטון שלמדה בפנימייה בפילדלפיה, והתגוררה עם גיסתה של אחות שותפו של צ'יביס למשרד עורכי דין. חברי הקבוצה של צ'יביס הסכימו ללוות את שתי הצעירות בחזרה לצ'ארלסטון. עד דצמבר 1805 כבר היו השניים מאורסים.

הם נישאו ב־6 במאי 1806 בבית משפחת דאלאס בצ'ארלסטון. לזוג נולדו ארבעה עשר ילדים, ובהם לואיזה מקורד, סופרת שתמכה בעבדות. בנם הבכור, ג'וזף, למד תחילה באוניברסיטת ייל ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת הרווארד. ג'וזף סיים את לימודיו בשנת 1826 ולמד משפטים בעיר ניו יורק. אלכסנדר צ'יביס למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ולאחר מכן למד ועסק בעריכת דין בבולטימור. בהמשך הידרדר לאלכוהוליזם והתרחק מאביו.

מרי נפטרה ב־5 באפריל 1836, בגיל ארבעים ושש.

צ'יביס היה פרסביטריאני אדוק במשך כל חייו.

בשנת 1814 נבחר לחבר באגודה האמריקאית לעתיקות. בשנת 1821 נבחר לחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית ובאגודת הספרייה המסחרית בפילדלפיה.

 השקפות על האבולוציה 
כמו גברים אמידים רבים בתקופתו, גילה צ'יביס עניין במדע. הרופא והגאולוג ג'וזף לה־קונט היה ממכריו. באוטוביוגרפיה שלו כתב לה־קונט כי צ'יביס הציג בפניו תאוריה של האבולוציה שכמעט זהה לזו של צ'ארלס דרווין, שנים רבות לפני שדרווין פרסם את ספרו 'מוצא המינים'. עם זאת, צ'יביס מעולם לא פרסם את רעיונותיו בנושא.

 מותו 
לאחר מות חתנו דייוויד מקורד ובנו צ'ארלס בשנת 1855, לקה צ'יביס בשבץ מוחי שהותיר אותו משותק חלקית. הוא עבר להתגורר בקולומביה שבקרוליינה הדרומית עם בתו לואיזה, וחי שם עד מותו ב־26 ביוני 1857.

 קישורים חיצוניים 




קטגוריה:אמריקאים ילידי קרוליינה הדרומית
קטגוריה:התובעים הכלליים של קרוליינה הדרומית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית
קטגוריה:יושבי ראש בית הנבחרים של ארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1776
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1857