פול פור

פּוֹל פוֹר (בצרפתית: Paul Fort; ) היה משורר צרפתי המזוהה עם תנועת הסימבוליזם. בגיל 18, כתגובה לתיאטרון הנטורליסטי, ייסד פור את "תיאטרון האמנות" (Théâtre d'Art; 1890–1893). כמו כן ייסד וערך את כתבי העת הספרותיים "Livre d'Art" (ספר האמנות) עם אלפרד ז'ארי ו-"Vers et Prose" (שירה ופרוזה; 1905–1914) עם המשורר גיום אפולינר, שם פרסם את יצירותיהם של פול ואלרי וסופרים סימבוליסטים חשובים אחרים. פור נודע בכמות העצומה של שירתו, לאחר שפרסם יותר משלושים כרכים של בלדות, ולדברי המשוררת האמריקאית , ביצירת צורת הפרוזה הפוליפונית ב"בלדות צרפתיות" (Ballades francaises).

חייו וקריירה
פול פור נולד בריימס, במחוז מארן שבצרפת, ב-1872. אביו, סוכן ביטוח, העביר את המשפחה לפריז ב-1878. בעודו לומד בבית הספר התיכון ליסה לואי-לה-גראן, הפך לחלק בולט מהקהילה האמנותית של מונפרנאס. הוא חיפש את חברתם של אמני האוונגרד והתיידד עם אנדרה ז'יד ופייר לואי. פעילותו בתנועת התיאטרון העצמאי נמשכה מ-1890 ועד 1892. לאחר מכן הקדיש פור את עצמו לשירה, לפרסום ולקידום סופרים חדשים. עד 1912 היו הישגיו והשפעתו כה רבים, עד שזכה לתואר  (תואר כבוד הניתן בצרפת למשוררים, כגון ורלן ומלארמה, לאחר מות קודמם).

אחת מיצירותיו, "המעגל" (La Ronde), התפרסמה ברחבי העולם כקריאה לידידות עולמית.

פור נפטר ב-20 באפריל 1960 ב, פרבר דרומית לפריז שבו התגורר מאז 1921. פול פור נקבר במונלרי באחוזתו שלו, שנקראה ארז'נלייה (Argenlieu).

ניסיון בתיאטרון
בגיל 17 פקד פור את מקום המפגש של המשוררים הסימבוליסטים בגדה השמאלית, , שם כללו הדיונים את התיאטרון העכשווי. פעילותו שם גרמה עד מהרה לסילוקו מבית הספר התיכון. הקבוצה שאפה להתנתק מהסצנה הנטורליסטית השלטת, כולל ה (Théâtre Libre; התיאטרון החופשי) שהוקם ב-1887 על ידי אנדרה אנטואן, אף שפור העריץ את אנטואן וקיווה ליצור תיאטרון חדש שיאחד את המיטב שבכל צורות התיאטרון, כולל דרמה נטורליסטית. ואכן, התיאטרון שייסד פור, "התיאטרון המעורב" (Le Théâtre Mixte), שערך את הופעת הבכורה שלו ב-23 ביוני 1890, הכריז על תוכנית אקלקטית של סגנונות משתנים הן ביצירות חדשות והן במחזות שנשכחו זה מכבר. בשילוב כוחות עם "התיאטרון האידיאליסטי" של , הם הציגו ארבעה מחזות נוספים ב-5 וב-12 באוקטובר. יצירות בכורה אלו כללו לא רק מאמצים של פור וז'רמן אלא גם של מארק לגראן, לה סייר דה שאנמלה,  וז'וזף גדה. המבקרים, עם זאת, לא מצאו את המחזות באף אחת מהתוכניות כמהפכניים מבחינה אמנותית. פור וז'רמן נפרדו, ופור שינה את שם הלהקה שלו ל"תיאטרון האמנות" (Le Théâtre d'Art) והקים משרד ברחוב מונמארטר 155.

לשני מיזמי התיאטרון של פור מעולם לא היה בית תיאטרון יחיד; במקום זאת, התוכניות שלהם נדדו בין שמונה חללי הופעה שכורים, בעיקר בגדה הימנית. הוא שכר את הציירים הסימבוליסטים המובילים של התקופה לעצב ולצייר את התפאורות והרקעים, במיוחד את ה"נביאים" מקבוצת נאבי (פול סריזייה, אמיל ברנאר, מוריס דני, פול בונאר, פול רנסון, אדואר וויאר ואנרי גבריאל איבל). פור הופיע כשחקן בתוכנית של יוני; ז'רמן בזו של אוקטובר. אך תגלית חשובה הופיעה לראשונה בתוכנית השנייה: ז'ורז'ט קאמה (Georgette Camée; נפטרה ב-1957), סטודנטית בקונסרבטואר של פריז, שהפכה לשחקנית מכוננת בתנועת התיאטרון האוונגרדי המתהווה, והופיעה ב-22 מחזות עם תיאטרון האמנות. בין תפקידיה היה מפיסטופלס – גנדרן העונד מונוקל ולבוש במקטורן עישון – בעיבוד הצרפתי שלהם מ-1892 למחזהו של כריסטופר מרלו, "דוקטור פאוסטוס". אף שזכתה להערצה כז'נבייב במחזה , אירוע הפתיחה ב-1893 של התיאטרון החדש  (Théâtre de l'Œuvre), הייתה זו הופעתה היחידה במיזם זה. היא זכתה לשבחים נוספים ב-1894 כשרה (Sara) בהצגה המיוחלת של הדרמה הסימבוליסטית מ-1890 של ,  (Axël). לבסוף נישאה לסופר מוריס פוטשר והצטרפה אליו למיזם התיאטרון האזורי שלו, "תיאטרון העם", בבוסאן שבצרפת.

שחקן לשעבר ב"תיאטר ליבר" של אנטואן, אורליאן לינייה-פו, שחזר משירות צבאי מקוצר, הצטרף לתיאטרון האמנות באביב 1891, והופיע לראשונה במחזהו של מוריס מטרלינק  (L'Intruse). במשך השנתיים הבאות נע בקביעות בין משחק עבור תיאטרון האמנות לבין בימוי עבור להקת החובבים "לה סרקל דז אקולייה" (Le Cercle des Escholiers - חוג התלמידים). לינייה-פו הופיע בעשרה מחזות בסך הכל עבור פור, וגילם, בעיקר, את תפקידי מטרלינק של "הזקן" ב"הפולשת" (1891) ו"העיוור הראשון" ב (Les Aveugles; 1891), כמו גם את השטן במחזהו של ז'ול בואה "חתונת השטן" (Les Noces de Sathan; 1892). הוא, יחד עם ז'ורז'ט קאמה, עיצבו את סגנון המשחק הסימבוליסטי המובהק המעביר הזיה דתית, עם תנוחות ומחוות כוהנייות (היראטיות), המותאמות לקריאת שורות חגיגית ומוטעמת כבמזמורי תהילים.

במשך שנתיים וחצי תחת הנהגתו של פור, הציג תיאטרון האמנות דקלומים של שירה, יצירות דרמטיות ישנות יותר ונדירות של מרלו, שלי וויקטור הוגו, כמו גם מחזות חדשים מאת  ("קול הדם", 1890; "מאדאם מוות", 1891), תאודור דה באנוויל ("פיליס", 1891),  ("שמש חצות", 1891), פול ורלן ("אלה ואלה", 1891), רמי דה גורמון ("תאודאט", 1891), ובמיוחד מוריס מטרלינק ("הפולשת" ו"העיוורים", שניהם ב-1891) ו"המרחרחים" (Les Flaireurs) מאת  (1892). כמנהל אמנותי, לעומת זאת, פור התגלה כשאפתן אך חסר ניסיון מספיק; לעיתים קרובות חרג מהתקציב, לא הצליח להתמודד עם נושיו, והתאמץ טכנית להפיק חומר דרמטי קשה ועמום. ב-1892, כשמבקרים פריזאים התחננו בפניו לבצע בחירות טובות יותר, ניסה פור לשווא להפיק את "אקסל" של וילייה דה ל'איל-אדם כדרך לשקם את מוניטין הלהקה. כשניסיון זה נכשל, ניסה להוביל את הבכורה הפריזאית של "פליאס ומליסנד" מאת מטרלינק למרץ 1893, אך נראה שמטרלינק והמפיקה-השותפה טולה דוריאן איבדו בו אמון וההפקה בוטלה בפתאומיות. תבוסה זו הניעה את פור לוותר על השליטה במיזם לחלוטין ולהפנות את התמקדותו לשירה. לינייה-פו לקח לידיו את פרויקט "פליאס ומליסנד" להצגת הבכורה שלו במאי 1893, שהפכה לצעד הראשון בהשקת התיאטרון שלו עצמו, "תיאטר דה ל'אוור". בזמן קצר יחסית, הטביע תיאטרון האמנות את חותמו בתיאטרון האוונגרד האירופי הפורח. כפי שסיכם היסטוריון התיאטרון ז'אק רובישה: "בקצרה, ההיסטוריה של תיאטרון האמנות היא זו של ניסוי כושל אך פורה, וזכותו העיקרית – ואולי היחידה – היא שהוליד את תיאטר דה ל'אוור".

משורר
שמאל|ממוזער|250px|דיוקן פול פור מאת 
יצירה לאחר תקופת התיאטרון
לאחר ההרפתקה התיאטרלית הוא הקדיש את חייו לשירה. הוא מסר את שיריו הראשונים ל"מרקור דה פראנס" ב-1896. שירים אלה היוו את הופעת הבכורה של "הבלדות הצרפתיות" (Ballades françaises; 17 כרכים שנכתבו בין 1922 ל-1958). הוא החל לפרסם במגזין "Le Livre d'art" ב-1892, שהושק מחדש ב-1896 עם מוריס דימון. עם האחרון, ערך את "L'épreuve, Journal-Album d'art" ("ההגהה, כתב-עת–אלבום לאמנות") ב-1894.

עד 1903 ארגן וערך הרצאות שירה בימי שלישי בקפה קלוזרי דה לילה. ב-1905 החל לפרסם את המגזין "Vers et prose" עם ז'אן מוראס וסלמון, שערכו בו במיוחד את עבודותיהם של גיום אפולינר, מקס ז'אקוב, פייר לואי. הוא ערך אותו יחד עם פול ואלרי. פייר לואי, שכתב את ההקדמה לכרך הראשון של הבלדות, מגדיר אותן כשירים קטנים בצורה רב-צורתית (פולימורפית) או במשקלים  מוכרים, אך הנוטים לצורת הפרוזה הרגילה, ודורשים את כללי הפרוזה הקצבית ולא את אלו של דיקציית השירה.

לאחר שקיבל את התואר מפקד בלגיון הכבוד, סייע להעניק לרובע מונפרנאס בפריז את המוניטין האמנותי שלו. משאל בקרב חמישה מגזינים ספרותיים ("Gil Blas", "Comoedia", "La Phalange", "Les Loups" ו-"Les Nouvelles") העניק לו את התואר  ב-1912. אז, 350 סופרים בחרו בו כיורש האמיתי לוורלן, מלארמה ו.

באוגוסט 1913, בתו בת השש-עשרה ז'אן נישאה לצייר הפוטוריסטי ג'ינו סווריני. פור הוביל את הטקסים, ולסווריני היו כעדים גיום אפולינר, ופיליפו מרינטי, מחבר המניפסט הפוטוריסטי. אפולינר כתב למדלן פאז'ס שנתיים לאחר מכן: "קיבלתי את הדיווח הלירי האידיוטי של פול פור, נסיך המשוררים היומרני, ששר לקרבות בארצות רחוקות בשפה טיפשית באמת".

משורר החצר של הרפובליקה השלישית
פול פור היה חבר מוביל בחבר השופטים של "פרס הנעורים" (Prix Jeunesse) שנוצר ב-1934. בהתמודדות ב-1943 על המושב ב שנותר פנוי בעקבות מותו של פייר שמפיון שנה קודם לכן, הפסיד פור ל, אם כי בילי אושר למושב רק לאחר השחרור.

עבודתו נאסרה על ידי ה-CNE (ועד הסופרים הלאומי של ההתנגדות האינטלקטואלית) בסוף המלחמה, אך האיסור בוטל ברשימה שנייה שפורסמה ב- ב-21 באוקטובר 1944. אך הוא השתקם רשמית כשהציג תערוכה שהוקדשה לו ב-1954 ב בריימס.

מורשת
פור מוזכר על ידי ארנסט המינגוויי כלקוח של "קפה קלוזרי דה לילה" בספרו . המלחין ההולנדי  הלחין כמה מיצירותיו של פור, וכך גם המלחינה הבריטית  והמלחינים הצרפתים , גבריאל פיירנה ו.

פור מוזכר ביומנה של אנאיס נין, ברשומה מאוקטובר 1936 בה מספרת נין על הערב שבו נפגשו במסיבה.

קישורים חיצוניים




הערות שוליים

קטגוריה:משוררים צרפתים
קטגוריה:משוררים סימבוליסטים
קטגוריה:מפקדים בלגיון הכבוד
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1872
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1960