התקפות המחתרות בסרפנד

התקפות המחתרות על מחנה הצבא הבריטי סרפנד היו סדרה של מתקפות, שביצעו מחתרות "הלח"י" והאצ"ל, במחנה הצבאי הבריטי הראשי בארץ ישראל (לימים מחנה צריפין) בשנים 1946–1948. כולל פיגוע רב-נפגעים באמצעות מכונית תופת.

רקע היסטורי
מחנה סרפנד הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי צבא האימפריה העות'מאנית כמחנה צבאי זמני. הוא נכבש במהלך מרדף פלשת, קרב מהיר בו כבשו חיילי האימפריה הבריטית את כל אזור מישור החוף הדרומי בנובמבר 1917. בתום הקרבות הקים הצבא הבריטי מחנה משלו במקום, בו חנו יחידות של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק. הוא קיבל את השם "סרפנד", על שם הכפר הערבי שהיה צמוד אליו - סרפנד אל-עמאר.

במשך שלושים השנים הבאות, הפך בהדרגה למחנה הבריטי הגדול ביותר ב. במקום הקמו מפקדות, מחנות אימונים, בית חולים, מחנה מעצר, מתחם למגורי חיילים ומשפחות הקצינים, בית קולנוע, תחנת רכבת, מזנונים ומחסנים של ה"נאפי" (השק"ם הבריטי) וסניף של רשת הכלבו "ספיניס". במחנה שירתו גם חיילים יהודים רבים החל מ"הגדודים העבריים", נוטרים והבריגדה היהודית, שהוא היה גם מחנה הגיוס ובסיס האימונים שלה.

התקפת האצ"ל במרץ 1946
ב-6 במרץ 1946, בשעה 10:00 בבוקר משאית צבאית בריטית שהייתה בדרכה מסרפנד לחיפה, שהייתה נוהגה בידי נהג יהודי מתל אביב בשם שמואל כהן, נחסמה בעת נסיעתה ליד נתניה על ידי מכונית. מתוך המכונית קפצו שלושה אנשי אצ"ל לבושים במדי הדביזיה המוטסת הבריטית וחמושים בנשק. הם איימו על הנהג, שמו שק על ראשו, ולקחו אותו למחסן בפרדס סמוך, שם הוחזק כל היום.

בשעה 1:30 בצהריים, נכנסה המשאית הצבאית שנגנבה בבוקר למחנה סרפנד, דרך שער ראשון לציון, ועליה הסתתרו 14 אנשי אצ"ל שכולם מחופשים לחיילים בריטיים. בעוד ה"קצין" שישב ליד הנהג מוסר את צו התנועה לש"ג, ירדו מספר אנשי אצ"ל מהמשאית, במטרה להשאיר את השער פתוח עבור המשאית בעת בריחתה. במקום החל מאבק עם סמל בריטי ונוטר יהודי, אליעזר-יחזקאל פרידמן, ששמרו על הכניסה למחנה. אנשי אנשי האצ"ל ירו בפרידמן שנפצע קשה ופונה לבית החולים.

המשאית עשתה את דרכה במהירות למחנה אהלים באזור האימונים של המחנה לא הרחק מהשער, בו היה אהל ששימש כמחסן נשק. הם התגברו על הזקיף ששמר על האוהל והחלו להטעין את המשאית בנשק. הם הספיקו להטעין כמות קטנה בלבד, לפני שאצל חיילים בסביבה התעורר חשד, הם פתחו באש ופצעו שני אנשי אצ"ל. נהג המשאית החל לצאת את המחנה עם הלוחמים והנשק, לא לפני שמפקד הפעולה, אליהו טמלר ("יהושע"), הפעיל מוקש שפוצץ את אשר נשאר במחסן. במהלך חילופי האש נפצעה קשה בבטנה מכדור תועה אישה בריטית, עובדת סוציאלית של הצבא הבריטי, שהקליע חדר דרך קיר העץ בצריף בו עבדה. קצין בריטי ניסה לעצור את המשאית, אך אנשי אצ"ל שירדו מהמשאית קודם ליד שער הכניסה התנפלו עליו והכו אותו. המשאית המשיכה לכיוון ראשון לציון, שם הורדו שני הפצועים, יוסף שמחון ומיכאל אשבל, לקבלת טיפול רפואי. השניים נתפסו אחר כך ברכב שניסה להעביר אותם לטיפול רפואי בתל אביב, עם שתי נשים שסייעו להם. הם הועברו לבית החולים בסרפנד שם טופלו ונותחו בידי רופאים ערבים, ד"ר פואד אניס וד"ר עבדללה סעד.

הנוטר היהודי אליעזר פרידמן מת מפצעיו בבית החולים הירקון ב-9 במרץ. הוא הובא למנוחות יום למחרת בבית הקברות נחלת יצחק.

לאחר ההתקפה עצרו הבריטים בסך הכל תשע אנשים, כולל הארבעה שנעצרו ברכב כמה שעות אחרי האירוע.

שמחון ואשבל הועמדו לדין בפני בית-הדין הצבאי הבריטי בירושלים. הם ויתרו על עזרתו של עורך-הדין שהועמד לרשותם וכפרו בסמכות בית המשפט. בית-הדין הצבאי דן אותם למוות בתלייה. ב-18 ביוני 1946, חטף האצ"ל חמישה קצינים בריטים ואיימו להוציא אותם להורג אם לא ישוחררו שמחון ואשבל. בסופו של דבר שוחררו הקצינים הבריטיים והנציב העליון המיר את גזר-דין המוות במאסר עולם.

ההתקפה בדצמבר 1946
תכנון ההתקפה
היוזם, המתכנן והרוח החיה בהתקפה זו היה יעקב פנסו (גואל), ששירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה שבמקביל הצטרף ללח"י. כחייל משוחרר הוצעה לו עבודה כנהג ביחידה מיוחדת לביעור המלריה, שהייתה מסונפת ליחידת צבא בריטית שמוקמה במחנה סרפנד. מפקדו בלח"י נתן ילין-מור סיפר כי “המחתרת הורתה לגואל לקבלה ללא היסוס. לא דבר קטן הוא שיהיה למחתרת אדם הנכנס ויוצא במחנה צבאי בהיתר, בלי שיחשוד בו איש”.

פנסו החל לעבוד על תכנון תוכניות פעולה שונות, אותן הציעה לאנשי לח”י. לבסוף ההצעה שהתקבלה הייתה להטמין מכונית תופת ליד מטה פיקוד הדרום שבמחנה, ששכנו בצריפים בהם קל יותר לפוגע ולגרום לאבדות בנפש מבנייני אבן.
ההתקפה
ב-6 בדצמבר 1946, הסיע פנסו לתל אביב משאית צבאית ואנשי המחלקה הטכנית של לח”י הטמינו בה כ-200 ק”ג חומרי נפץ. אחר כך נסע למחנה סרפנד והחנה את המשאית מחוץ למפקדת דרום ארץ ישראל של הצבא הבריטי, לאחר מכן הפעיל את מנגנון המטען, שהופעל באמצעות שעון, ועזב את המקום במהירות. הוא הגיע למונית המילוט, שהייתה נהוגה בידיו של אפרים פירסטנברג, ובעודם נוסעים לכיוון תל אביב, שמעו את הדיה של ההתפוצצות האדירה.

תוצאות ההתקפה
כ-40 קצינים וחיילים נהרגו ונפצעו בפעולה ומבנים רבים נהרסו. בין הפצועים היו גם ארבעה פקידים יהודים שעבדו במשרד באחד המבנים שקרס.

התקפות נוספות
 ב-14 במאי 1947 התפוצץ מוקש בבית הקולנוע בסרפנד ושני חיילים בריטים נפצעו. בתגובה כל אלף העובדים היהודים במחנה נדרשו לעמוד בטורים, שחיילים בריטים ואנשי הבולשת הבריטית עברו ביניהם ותחקרו אותם בניסיון לאתר את מניח המוקש.
 ב-19 ינואר 1948⁩ נהרגו 3 תושבים ערבים בכפר סרפנד מיריות ופצצה שנזרקה ממשאית חולפת בה נהגו יהודים. בהתפצצות שאירע נפגעו גם שישה חיילים של הצבא הבריטי ממאוריציוס, שאחד נהרג במקום ושני מת מפצעיו בבית החולים.

השפעת ההתקפות
כתוצאה מההתקפות החלו הבריטים לפטר את כל העובדים היהודים שעבדו במחנה. במקביל באותן השנים החלו מוסדות היישוב במשא ומתן עם ממשלת המנדט לרכישת מחנות הצבא הבריטי שבתחום המדינה היהודית העתידית, בראשם מחנה סרפנד. באפריל 1948 הוסכם שמחנה צריפין ירכש בידי הסוכנות היהודית תמורת 650,000 לירות ארץ ישראליות, אך העסקה לא הושלמה עקב התנגדות מפקדי המחנה. יתרה מזאת, עם עזיבת אחרוני החיילים את המחנה במאי 1948 הם אפשרו לכוחות ערבים לתפוס אותו. חלקים מהמחנה עברו עוד קודם לשליטה ערבית, בהם מפקדת חסן סלאמה, שהייתה בבניין בו פעל בית ספר לקצינים שנסגר.

קישורים חיצוניים
 פיצוץ בסרפנד, באתר העמותה להנצחת מורשת לוחמי חרות ישראל (לח"י)

הערות שוליים

קטגוריה:לח"י: פעולות
קטגוריה:1946 בארץ ישראל