פוליטיקה (אריסטו)

הפוליטיקה (ביוונית: Πολιτικά; בתעתיק לטיני: "Politiká") הוא חיבור בפילוסופיה מדינית מאת הפילוסוף היווני אריסטו (המאה ה-4 לפנה"ס). יצירה זו נחשבת לאחת מאבני היסוד של המחשבה המדינית המערבית ולטקסט מכונן במדע המדינה.

בסיום חיבורו האתיקה הניקומאכית, מצהיר אריסטו כי החקירה בתחום האתיקה (העוסקת בטוב ובאושר של הפרט) מובילה באופן הכרחי לדיון בפוליטיקה (העוסקת בטובת הקהילה). שני החיבורים נתפסים במחקר כחלקים של מסכת שלמה אחת או סדרת הרצאות רציפה העוסקת ב"פילוסופיה של ענייני האדם". במערכת הפילוסופית ההיררכית של אריסטו, הוא מעניק לפוליטיקה עדיפות עליונה על פני האתיקה, שכן האדם מממש את מלוא פוטנציאל המידות הטובות שלו רק במסגרת המדינית.

שם החיבור נגזר מהמילה היוונית "פוליס" (עיר-מדינה), ומשמעו המילולי "הדברים הנוגעים לפוליס". אריסטו מגדיר את החיבור כחקירה אודות אופן החיים המשותף הטוב ביותר, כאשר הפוליס נתפסת בעיניו כצורת ההתאגדות הטבעית והתכליתית ביותר של המין האנושי.אריסטו, פוליטיקה, ספר ראשון, פרק 2 (1253a).

בשונה מהגישה האידיאליסטית והדדוקטיבית של מורו אפלטון (כפי שמשתקפת ב"המדינה"), גישתו של אריסטו ב"פוליטיקה" היא אמפירית ותאורטית. כבסיס לחיבור, ערך אריסטו מחקר מקיף שכלל איסוף ותיעוד של 158 חוקות של ערי מדינה שונות (כגון אתונה, ספרטה וקרתגו), במטרה לבחון אמפירית את יתרונותיהן וחסרונותיהן. הטקסט הקיים כיום אינו חיבור ספרותי ערוך לפרסום, אלא ככל הנראה אוסף של רשימות הרצאות שניתנו בליקיאון, אשר נערכו וחוברו יחדיו בשלב מאוחר יותר.

 הקשר היסטורי ופוליטי 
הבנת הרקע הביוגרפי של אריסטו חיונית לניתוח החיבור. אריסטו היה יליד מוקדון ולא אזרח אתונאי. הוא התגורר באתונה במעמד של גר תושב (Metic), מעמד שהעניק לו זכויות משפטיות מוגבלות ומנע ממנו בעלות על קרקע או השתתפות באספת העם. מעמד זה איפשר לו, מחד גיסא, להתבונן במבנה הפוליטי היווני מנקודת מבט אובייקטיבית וביקורתית, ומאידך גיסא הותיר אותו פגיע לשינויים פוליטיים.

יוון העתיקה בתקופתו הייתה מפוצלת ליחידות מדיניות עצמאיות (פוליס), אשר יצרו ביניהן מערכות יחסים מורכבות של בריתות ועימותים. האזרחות בעיר-מדינה יוונית הוגבלה למיעוט של גברים בוגרים בני חורין, וכללה חובות ומעורבות פעילה בחיי העיר, בשונה מהתפיסה המודרנית הפסיבית יותר של אזרחות.

בטקסט קיימת התייחסות לרצח פיליפוס השני (אביו של אלכסנדר הגדול) שאירע בשנת 336 לפנה"ס. עובדה זו מעידה כי לפחות חלקים מהיצירה נכתבו או נערכו לאחר שמוקדון ביססה את שליטתה על יוון. קשריו של אריסטו עם בית המלוכה המוקדוני (כמחנכו של אלכסנדר הגדול) העמידו אותו בסכנה באתונה לאחר מות אלכסנדר ופרוץ מלחמת לאמיה, מה שהוביל לבסוף ליציאתו לגלות לכלקיס, שם נפטר.

 סקירת תוכן הספרים 
החיבור מחולק לשמונה ספרים, הערוכים באופן לוגי (אם כי סדרם שנוי במחלוקת מחקרית), ועוסקים בקשת רחבה של נושאים החל מהתא המשפחתי הבסיסי ועד לחינוך במדינה האידיאלית.

 ספר ראשון: האויקונומיה והעבדות 
אריסטו פותח בדיון טלאולוגי (עיסוק בתכלית) על הפוליס. הוא טוען כי כל שותפות אנושית נוצרת למען טוב כלשהו. בעוד שמשק הבית והכפר נוצרו כדי לספק צרכים קיומיים בסיסיים, הפוליס היא השותפות העליונה שנועדה לאפשר את ה"חיים הטובים" (Eudaimonia) ואת האוטרקיה (סיפוק עצמי). כאן הוא טובע את האקסיומה המפורסמת: "האדם הוא מטבעו חיה פוליטית" (Zoon Politikon).

הספר מתמקד בניהול משק הבית (אויקונומיה), ובוחן שלושה יחסי מרות:
 אדון-עבד: אריסטו מציג אפולוגטיקה (הגנה) על מוסד העבדות. הוא מבחין בין עבדות "על פי חוק" (כגון שבויי מלחמה) לבין "עבדות טבעית". לשיטתו, קיימים בני אדם אשר באופן טבעי אינם מסוגלים לנהל את חייהם בתבונה מלאה, ועבורם השעבוד לאדון הוא מצב טבעי ומועיל.
 רכושנות (כרימסטיקה): אריסטו מבקר בחריפות את הצבירה הבלתי מוגבלת של ממון. הוא מבחין בין רכישת מוצרים לצורך שימוש (שהיא טבעית ומוגבלת) לבין מסחר שמטרתו רווח כספי (שאינו טבעי ואין לו גבול). ביקורתו החריפה ביותר מופנית כלפי הריבית, אותה הוא מכנה "מנוגדת לטבע" משום שהיא גורמת לכסף "להוליד" כסף, סטייה מייעודו המקורי כאמצעי חליפין.

 ספר שני: ביקורת משטרים תאורטיים 
בטרם יציג את משנתו, אריסטו סוקר ומבקר את הדגמים שהוצעו על ידי פילוסופים אחרים ואת החוקות של ערים שנחשבו למופת.
 ביקורת על אפלטון: אריסטו תוקף את הרעיונות שהוצגו ב"המדינה" של אפלטון, ובעיקר את ביטול הרכוש הפרטי ושיתוף הנשים והילדים במעמד השומרים. אריסטו טוען בזכות הרכוש הפרטי, המאפשר לאדם לתרגל את מידת הנדיבות ומספק תמריץ לטיפוח הנכסים. לטענתו, האחדות המוחלטת שאפלטון שואף אליה מנוגדת לטבעה של המדינה, המבוססת מעצם הגדרתה על ריבוי וגיוון.
 חוקות קיימות: הוא מנתח את חוקות ספרטה, כרתים וקרתגו. על אף הערכתו ליציבות הספרטנית, הוא מבקר את הדומיננטיות של הנשים בספרטה ואת ההתמקדות החד-ממדית של המדינה בלוחמה, שהובילה לניוון בעתות שלום.

 ספר שלישי: תורת האזרחות והמשטרים 
זהו ספר ליבה המציג את התאוריה הפוליטית של אריסטו. הוא מגדיר את האזרח כמי שזכאי להשתתף במוסדות השלטון והשפיטה (הגדרה המוציאה מן הכלל את רוב תושבי העיר). אריסטו מציג את המיון (הטקסונומיה) המפורסם של המשטרים, המבוסס על שני צירים: מספר השליטים ומטרת השלטון.
בספר זה מציג אריסטו את הטיעון בזכות "חכמת ההמונים" (Summation Argument): הוא מציע כי בנסיבות מסוימות, ההמון כקולקטיב עשוי לשפוט טוב יותר מאשר המומחים הבודדים, כפי שסעודה משותפת עשירה יותר מארוחה פשוטה.אריסטו, פוליטיקה, ספר שלישי, פרק 11.

 ספר רביעי: סוציולוגיה פוליטית ומשטרים מעשיים 
בספר זה אריסטו עובר מן האידיאל אל המעשי (הפרקטיקה). הוא שואל איזה משטר הוא הטוב ביותר עבור רוב הערים בנסיבות הקיימות.הוא מציג את הפוליטיאה (Polity) כמשטר היציב והראוי ביותר ליישום. משטר זה הוא שילוב מאוזן בין דמוקרטיה לאוליגרכיה, הנשען על מעמד ביניים רחב. מעמד הביניים ממתן את הקונפליקטים המעמדיים בין העשירים לעניים ומבטיח יציבות שלטונית. הספר כולל גם ניתוח מוסדי של רשויות השלטון (אספה, מגיסטראטים, בתי משפט), המהווה הטרמה לרעיון הפרדת רשויות.

 ספר חמישי: פתולוגיה של משטרים (מהפכות) 
אריסטו מנתח את הסיבות לאי-יציבות פוליטית ולמהפכות ("סטאסיס"). לטענתו, המניע העיקרי למהפכה הוא תחושת אי-צדק ואי-שוויון: הדמוקרטים מורדים בשם השוויון, והאוליגרכים בשם אי-השוויון (זכויות יתר).אריסטו, פוליטיקה, ספר חמישי, פרקים 1–3.הוא מציע אמצעים למניעת מהפכות, ובראשם שמירה קפדנית על שלטון החוק וחינוך האזרחים ברוח המשטר. בחלק המזכיר את כתביו המאוחרים של ניקולו מקיאוולי, אריסטו אף מייעץ לטיראנים (רודנים) כיצד לשרוד בשלטון, ומציע שתי אסטרטגיות מנוגדות: דיכוי אכזרי וזריעת פירוד, או אימוץ חזות של מתינות ודאגה לציבור.אריסטו, פוליטיקה, ספר חמישי, פרק 11.

 ספר שישי: ארגון הדמוקרטיה והאוליגרכיה 
הספר מעמיק בניתוח המוסדות של דמוקרטיות ואוליגרכיות שונות. אריסטו מזהה את הדמוקרטיה עם עקרון החירות, ומונה את מאפייניה: בחירה בגורל, תשלום שכר לנושאי משרה, ושלטון הרוב. הוא מבחין בין דמוקרטיה מתונה (חקלאית), הנחשבת ליציבה וטובה, לבין דמוקרטיה קיצונית שבה ההמון שולט באופן שרירותי מעל לחוק.

 ספרים שביעי ושמיני: המדינה האידיאלית והחינוך 
ספרים אלו חוזרים לדיון הנורמטיבי במדינה הטובה ביותר. המדינה האידיאלית היא זו המאפשרת לאזרחיה להשיג את האושר באמצעות פעילות על פי המידה הטובה.
 תנאים חומריים: אריסטו מפרט את גודל האוכלוסייה הרצוי (מספיק גדול לאוטרקיה אך קטן מספיק להיכרות אישית), הטריטוריה, והמיקום הגאוגרפי.
 חינוך ציבורי: אריסטו מדגיש כי החינוך חייב להיות באחריות המדינה ואחיד לכלל האזרחים. על תוכנית הלימודים לכלול קריאה, כתיבה, התעמלות ומוזיקה.
 מוזיקה ועיצוב האופי: דיון נרחב מוקדש להשפעת המוזיקה על הנפש. אריסטו ממיין סולמות מוזיקליים לפי השפעתם המוסרית (אתוס), וממליץ על סולמות המעודדים מתינות ואומץ, תוך הסתייגות ממוזיקה המעוררת ריגוש יתר או רפיון.אריסטו, פוליטיקה, ספר שמיני, פרקים 5–7. הטקסט נקטע בנקודה זו, וכנראה לא הושלם או שאבד.

 סיווג המשטרים האריסטוטלי 
אחד המושגים המשפיעים ביותר בחיבור הוא המיון (טיפולוגיה) של המשטרים. אריסטו מבחין בין משטרים "נכונים" (הפועלים לטובת הכלל) לבין משטרים "סוטים" או "מעוותים" (הפועלים לטובת השליטים בלבד).אריסטו, פוליטיקה, ספר שלישי, פרקים 6–8.

+ טבלת סיווג המשטרים מספר השולטים  צורה תקינה (לטובת הכלל)  צורה סוטה (לטובת השליט) יחיד  מונרכיה (מלוכה)  טיראניה (רודנות) מעטים  אריסטוקרטיה (שלטון הטובים)  אוליגרכיה (שלטון העשירים) רבים  פוליטיאה (משטר חוקתי)  דמוקרטיה (שלטון ההמון העני)

 היסטוריה של הטקסט ועריכתו 
אופיו הספרותי של ה"פוליטיקה" נתון למחלוקת מחקרית, הנובעת מהקשיים הטקסטואליים ומהאופן שבו השתמרו כתבי אריסטו. ספר 3 מסתיים במשפט שחוזר כמעט במדויק בתחילת ספר 7, בעוד שספרים 4–6 נראים כבעלי אופי וסגנון שונה (פרגמטי יותר) משאר החיבור. יתרה מכך, ספר 4 מפנה מספר פעמים לדיון על המשטר הטוב ביותר המופיע בספרים 7-8. בשל כך, עורכים וחוקרים רבים לאורך ההיסטוריה הציעו לשנות את סדר הספרים ולהציב את ספרים 7–8 מיד לאחר ספר 3.

הפילולוג והחוקר הקלאסי הגרמני ורנר יגר הציע תזה משפיעה, לפיה ה"פוליטיקה" אינה יצירה אחידה אלא מיזוג של שני חיבורים נפרדים שנכתבו בתקופות שונות בחייו של אריסטו:
 החיבור הראשון (הכולל את ספרים 2, 3, 7, 8) מייצג שלב מוקדם ואידיאליסטי יותר, שבו אריסטו היה עדיין תחת השפעה חזקה של אפלטון ועסק בחיפוש אחר "המדינה הטובה ביותר".
 החיבור השני (הכולל את ספרים 4, 5, 6) מייצג שלב בוגר ואמפירי יותר, שבו התמקד אריסטו במציאות הפוליטית כפי שהיא.

חוקרים מודרניים יותר, דוגמת קארנס לורד (Carnes Lord), מערערים על הדיכוטומיה של יגר. לורד מצביע על הפניות צולבות רבות בין החלקים השונים וטוען כי ההבדלים בסגנון משרתים מטרות פדגוגיות שונות בתוך מסגרת של חיבור שלם אחד. לשיטתו, הספרים 7 ו-8 אכן שייכים מבחינה לוגית להמשך של ספר 3, ומיקומם הנוכחי נובע ככל הנראה מטעות העתקה מכנית בעת העתיקה.

 השפעה ומורשת 
 העולם המוסלמי: הרעיונות הפוליטיים של אריסטו חלחלו לפילוסופיה האסלאמית בימי הביניים, והשפיעו על הוגים כגון אל-פאראבי ואבן רושד, אשר שילבו את תורתו עם המחשבה האסלאמית, אף על פי שלא ברור אם היה בידם תרגום מלא של הטקסט לערבית (בניגוד לכתביו האחרים).
 העולם הנוצרי: במאה ה-13 תורגם החיבור ללטינית על ידי ויליאם ממורבקה. תרגום זה איפשר לתומאס אקווינס לשלב את הפילוסופיה האריסטוטלית בתוך התאולוגיה הנוצרית, מה שיצר את הבסיס לסכולסטיקה. אקווינס אימץ את הרעיון שהמדינה היא מוסד טבעי וחיובי, ולא רק תוצאה של החטא הקדמון כפי שגרס אוגוסטינוס.
 העולם היהודי: החל מהמאה ה-15, עם תרגום הספר ללטינית ולעברית, ניכרת השפעתו על הוגים יהודים באירופה. הדוגמה המובהקת לכך היא דון יצחק אברבנאל, שעשה שימוש נרחב בטיעונים מתוך ה"פוליטיקה" בפירושו לתנ"ך. אברבנאל הסתמך על הניתוח של אריסטו כנגד שלטון יחיד ובעד "חכמת ההמונים" כדי לבסס עמדה ייחודית הגורסת כי מוסד המלוכה אינו הכרחי ואף מזיק, וכי משטר של רבים עדיף על פניו.
 העת החדשה: הניתוח של אריסטו על סוגי המשטרים, המעמדות החברתיים והגורמים למהפכות השפיע על הוגים כמו מקיאוולי, מונטסקייה ורוסו, ונותר רלוונטי גם במדעי המדינה המודרניים.

 ראו גם 
 אריסטו
 המדינה (דיאלוג אפלטוני)
 פילוסופיה פוליטית
 פוליס

 לקריאה נוספת 


 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

 ביאורים 

קטגוריה:מחשבה מדינית
קטגוריה:חיבורים פילוסופיים
קטגוריה:אריסטו
קטגוריה:ספרי המאה ה-4 לפנה"ס