ואלנס תסלוניקוס

ואלנס תסלוניקוס (בלטינית: Valens Thessalonicus; המאה ה-3 לספירה) היה חומסן שלטון רומי שפעל באכאיה  בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי גליאנוס. הוא הוכרז כקיסר על ידי חייליו בשנת 261, במהלך תקופת הטלטלה הפוליטית והצבאית המכונה "משבר המאה ה-3". המרד הקצר של ואלנס התרחש בזמן שגליאנוס התמודד עם סדרה של מרידות בו-זמנית ברחבי האימפריה הרומית, בעקבות נפילתו של אביו, הקיסר ולריאנוס, בשבי המלך הפרסי שאפור הראשון.

כמעט כל המידע על ואלנס מגיע ממקורות ספרותיים מאוחרים יותר, המספקים תיאורים מקוטעים ולא ודאיים. על פי ה"היסטוריה אוגוסטה", הוא שימש כמושל אכאיה בדרגת פרוקונסול והיה מטרה לכוחות הנאמנים לחומסן השלטון המזרחי מקריאנוס האב, שביקש להבטיח את קו התקדמותו מערבה. כאשר נשלח המצביא פיסו לחסלו, חייליו של ואלנס עצמו פנו נגד פיסו והרגו אותו. זמן קצר לאחר מכן, ואלנס עצמו נרצח על ידי חייליו מסיבות לא ידועות. שלטונו הקצר ממחיש את חוסר היציבות של השלטון האימפריאלי במהלך שנות ה-60 של המאה ה-3, כאשר מפקדים רבים הועלו על ידי חייליהם והודחו במהירות.

 מקורות והיסטוריוגרפיה 
ואלנס תסלוניקוס הוא דמות הידועה בעיקר ממקורות מאוחרים. ה"היסטוריה אוגוסטה" מציעה את התיאור הנרטיבי היחיד, אם כי היא נחשבת באופן נרחב על ידי היסטוריונים כבלתי אמינה לתקופה זו. קטעים נוספים מופיעים ב"תקציר ההיסטוריה" של יואנס זונאראס. ואלנס מוזכר בשמו רק ב"היסטוריה אוגוסטה", בין "שלושים הטיראנים".

על פי ויקטור דורוי, נראה כי אדם בשם ואלנס, "שהפך מאוחר יותר לקיסר לזמן קצר", הסיר את המצור הגותי על סלוניקי  בשנת 254, כפי שהוצע על ידי אמיאנוס מרקלינוס, שמכנה את ואלנס בתואר "תסלוניקוס", כאיש שהשתלט על מקדוניה, התבצר בתסלוניקה ועשה אותה בירתו.

 רקע 
שמאל|ממוזער|האימפריה הרומית בין השנים 260–269 לספירה, המציגה את המדינות המתפצלות, הגאלית והתדמורית. ואלנס תסלוניקוס מרד באכאיה בתקופה זו של התפצלות.
בתחילת המאה ה-3, גבולה המזרחי של האימפריה הרומית היה נתון ללחץ מחודש עם עליית האימפריה הסאסאנית, שהוקמה על ידי ארדשיר הראשון, לאחר קריסתה של השושלת הארסאקידית שליטת האימפריה הפרתית. הסאסאנים הקימו מחדש מדינה פרסית חזקה שבמרכזה מסופוטמיה ואיראן. מסעותיו של ארדשיר נגד מעוזים רומיים בין השנים 237–240 נמשכו על ידי בנו, מלך פרס שאפור הראשון, שניצחונותיו הביאו במהרה את שתי האימפריה הסאסאנית והאימפריה הרומית לסכסוך גלוי.

בשנת 260, שאפור ניצח ושבה את הקיסר הרומי ולריאנוס באדסה שבמסופוטמיה הרומית. בנו של ולריאנוס, גליאנוס, ששלט עמו במשותף, מצא את עצמו לפתע כשליט יחיד של אימפריה מפוצלת. כאשר גליאנוס נאלץ להגן על הפרובינקיות המערביות מפני פלישות גרמאניות, השליטה האימפריאלית במזרח קרסה. אובדן ולריאנוס יצר ואקום פוליטי ברחבי פרובינקיות הספר, שם צבאות ומושלים נותרו להתמודד לבדם עם פלישות ואי שקט פנימי. מהומה זו אפשרה את הופעתם של אנשי צבא תקיפים, שביקשו לשמור על הסדר בתוך המשבר של האימפריה.

ההיסטוריון יעקב בורקהרדט מתאר תקופה זו כתקופה של "בלבול מוחלט", כאשר הסמכות עברה מרומא למחנות הפרובינקיאליים של לגיונות הספר. לנוכח פלישות ומרידות פנימיות, מפקדים מקומיים נטלו לעצמם תארים אימפריאליים כאמצעי הגנה ולא כמרד גלוי.

 מרידות תחת גליאנוס 
ללא ולריאנוס במזרח, אוכלוסיות הספר והלגיונות שלהן חשו פגיעים ובחרו בקיסרים שלהם כדי להבטיח שיהיו להם מנהיגים כנגד איומים זרים. לאחר שבייתו של ולריאנוס, לגיונות פאנוניה זנחו את נאמנותם לגליאנוס והכריזו על אינגנאוס, מפקדם הצבאי, כקיסר. לאחר שגליאנוס דיכא את המרד הזה וחזר לאיטליה כדי להתמודד עם הפלישה האלמאנית, מצביא רומאי אחר בפאנוניה, רגליאנוס, ניסה לתפוס את כס הקיסרות.

בינתיים, בסוריה, מקריאנוס, אחד מקציניו של ולריאנוס האחראים על האוצר, ניצל את המצב, זכה בתמיכתו של מפקד צבאי מרכזי, בליסטה, ותבע את כס הקיסרות עבור שני בניו, מקריאנוס הצעיר וקוויאטוס. בשנת 261, לאחר שהבטיחו את השליטה במצרים, סוריה ואסיה הקטנה, החליטו מקריאנוס האב ומקריאנוס הבן לנסוע מערבה לאיטליה כדי להתעמת עם גליאנוס ולהדיח אותו מהשלטון. אלא שמושלי הפרובינקיות הרומיות השונות עמדו בדרכם לאיטליה עם כוחותיהם הצבאיים. אחד המושלים שנשאר נאמן לקיסר גליאנוס היה ואלנס תסלוניקוס מפרובינקיית אכאיה.

 המרד של ואלנס 
כדי להסיר את ואלנס כמכשול, שלחו מקריאנוס האב ובנו את פיסו לאכאיה עם פקודות להורגו. פיסו, שתואר בהיסטוריה אוגוסטה כצאצא של בית האב קלפורניה (Calpurnia) ונודע במידותיו המחמירות, הכריז על עצמו כקיסר בתסליה  תחת השם "תסליקוס", כנראה הד מבולבל של שמו של ואלנס. המרד שלו הסתיים במהרה כאשר חייליו של ואלנס תפסו אותו והוציאו אותו להורג.

באותו פרק זמן, הוכרז ואלנס כקיסר על ידי חייליו שלו, אולי כאמצעי הגנה מפני המורדים המזרחיים או כפעולה ספונטנית של צבאו. זמן קצר לאחר מכן, אותם חיילים פנו נגדו והרגו אותו. המניעים להתנקשותו נותרו לא ברורים. ההיסטוריון כריסטיאן קורנר (Körner) מציין כי מרידות והיפוכי נאמנות היו תכופים בקרב הצבאות הפרובינקיאליים בתקופת שלטונו של גליאנוס.

חיסולם של ואלנס ופיסו פינה את הדרך למקריאנוס האב ומקריאנוס הצעיר להתקדם מערבה. מסעם הסתיים בתראקיה מאוחר יותר בשנת 261, כאשר הובסו על ידי אוראולוס, מפקד הפרשים של גליאנוס. על פי זונאראס, המקריאנים כותרו ונכנעו, ושניהם נהרגו לאחר שביקשו מוות במקום שבי. קוויאטוס, שנשאר במזרח, נקלע במהרה למצור ונהרג באמסה על ידי אודינת מלך תדמור, מלך קליינט נאמן של רומא.

 מורשת 
ואלנס נכלל מאוחר יותר בין "שלושים הטיראנים" שמונה ההיסטוריה אוגוסטה, קבוצה של טוענים לכתר קצרי מועד שמסופר עליהם שקמו תחת הקיסר גליאנוס. היסטוריונים מודרניים מפרשים את "שלושים הטיראנים" כמבנה רטורי ולא כרשימה מילולית, המשקף את חוסר היציבות של האימפריה באמצע המאה ה-3.

לקריאה נוספת
 היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים החיילים. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2014. "חיי ואלנס", פרק יט, עמ' 243.

קישורים חיצוניים

 Historia Augusta, The Lives of the Thirty Pretenders, 19, Valens

הערות שוליים

קטגוריה:נפטרים ב-261
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:רומאים בתקופת הקיסרות