קהילת יהודי ונציה

תולדות יהדות ונציה הן פרק מרכזי בהיסטוריה של עם ישראל בעת החדשה המוקדמת. קהילה זו, שהתפתחה בצומת הדרכים שבין מזרח למערב, נודעה בראש ובראשונה בשל ייסוד הגטו הראשון בהיסטוריה בשנת 1516.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 1. למרות ההגבלות המרחביות והחברתיות, הפכה ונציה למרכז רוחני ותרבותי מהחשובים באירופה, שבו פעלו דמויות כגון רבי יהודה אריה ממודנה, רבי שמחה לוצאטו והמשוררת שרה קופיו סולם, ובו נוסדו בתי דפוס עבריים שהפיצו את ספרות הקודש והמחשבה היהודית לעולם כולו.

 ראשית ההתיישבות היהודית בוונציה
העדות המוקדמת ביותר לנוכחות יהודית בוונציה אפופה בחוסר ודאות היסטורית. מסמכים מסוימים מצביעים על נוכחות יהודית כבר במאה ה-10, אך חוקרים מודרניים טוענים כי הראיות להתיישבות קבועה במאות ה-12 וה-13 אינן חד-משמעיות.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 15, 27.

 מפקדי אוכלוסין מוקדמים: ההיסטוריונים מצביעים על מפקד משנת 1152 המזכיר 1,300 יהודים, אך מחקרים מאוחרים יותר הראו כי התאריך השתבש וכנראה הכוונה לשנת 1552.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 23.
 חוקי המיסוי: צו משנת 1290 הטיל מס של 5% על סחורות מיובאות של יהודים, אך נראה כי הוא התייחס ליהודי מושבות ונציה בים התיכון ולא לתושבי העיר עצמה.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 24.
 האי ג'ודקה (Giudecca): קיימת סברה כי מקור שמו של האי הוא ביהודים שגורשו לשם בעבר, אך אין הוכחות ארכיבליות להתיישבות יהודית קבועה באי זה לפני הקמת הגטו.Ravid, Benjamin (2023). "Studies on the Jews of Venice, 1382–1797". London and New York: Routledge, p. 140.

ההתיישבות הרשמית והמעוגנת בחוק החלה בשנת 1382, כאשר המועצה הגדולה אישרה למלווים בריבית (פנרטורי), רובם יהודים, להתיישב בעיר כדי לספק אשראי לעניי העיר ולסוחרים.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 32-33.

 ייסוד הגטו (1516)

בשנת 1509, בעקבות מלחמת ליגת קמברה, נהרו פליטים יהודים רבים מהיבשת (ה"טרה פרמה") אל העיר ונציה עצמה.Ravid, Benjamin (2023). "Studies on the Jews of Venice, 1382–1797". London and New York: Routledge, p. 238. נוכחותם הגלויה ברובעי העיר עוררה התנגדות מצד אנשי דת נוצריים, שדרשו את גירושם או הגבלתם.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 68.

ב-29 במרץ 1516, חוקק הסנאט הוונציאני צו המחייב את כל היהודים להתגורר במתחם סגור אחד ברובע קאנארג'ו, באתר שבו שכנה בעבר יציקת נחושת (Ghetto).Schwartz, Daniel B. (2019). "Ghetto: The History of a Word". Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, p. 1.

מאפייני הגטו המוקדם:
 סגירה ובידוד: הוקמו שני שערים שננעלו בשקיעה ונפתחו עם זריחת השמש (קול פעמון ה"מראנגונה").Katz, Dana E. (2016). "The Jewish Ghetto and the Visual Imagination of Early Modern Venice". New York: Cambridge University Press, p. 55.
 שמירה נוצרית: ארבעה שומרים נוצרים הוצבו בשערים, ומשכורתם שולמה על ידי הקהילה היהודית.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 20.
 בנייה לגובה: בשל המחסור במקום והאיסור על רכישת נדל"ן מחוץ לגטו, היהודים בנו את בתיהם לגובה יוצא דופן של עד שבע או תשע קומות, מה שיצר את קו הרקיע המפורסם של הגטו.Katz, Dana E. (2016). "The Jewish Ghetto and the Visual Imagination of Early Modern Venice". New York: Cambridge University Press, p. 14.

 שלוש ה"אומות" בקהילה
יהדות ונציה לא הייתה הומוגנית אלא מורכבת משלוש קבוצות אתניות נפרדות (Nations), שהתגוררו באזורים שונים של מתחם הגטו:

 האומה הגרמנית (Nazione Todesca): הקבוצה המייסדת של הגטו (התגוררה ב"גטו נואובו"). עיסוקם המרכזי היה הלוואה בריבית בבנקי העיר (Banchi) ומסחר בבגדים משומשים (Strazzaria).Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 83.
 האומה הלבנטינית (Nazione Levantina): יהודים שהגיעו מהאימפריה העות'מאנית. בשנת 1541 הוקצה להם ה"גטו וקיו" (הגטו הישן) כדי שיוכלו לנהל את קשרי המסחר עם המזרח.Ravid, Benjamin (2023). "Studies on the Jews of Venice, 1382–1797". London and New York: Routledge, p. 207.
 האומה המערבית (Nazione Ponentina): יהודים ספרדים ופורטוגלים (אנוסים) ששבו ליהדותם. בשנת 1589 הוענק להם כתב זכויות (Condotta) שאפשר להם להתיישב בעיר כסוחרים ולהצהיר על דתם בגלוי ללא חשש מרדיפות האינקוויזיציה על עברם כנוצרים.Ravid, Benjamin (2023). "Studies on the Jews of Venice, 1382–1797". London and New York: Routledge, p. 208-211.

בשנת 1633 נוסף חלק שלישי למתחם – ה"גטו נואוביסימו" (הגטו החדש ביותר), שנועד לשכן משפחות סוחרים עשירות נוספות.Ravid, Benjamin (2023). "Studies on the Jews of Venice, 1382–1797". London and New York: Routledge, p. 209.

 חיי כלכלה ומסחר
הקיום היהודי בוונציה נשען על תועלתם הכלכלית למדינה (Ragione di Stato). השלטונות ראו ביהודים מכשיר לייצוב הכלכלה המקומית.Ravid, Benjamin (2023). "Studies on the Jews of Venice, 1382–1797". London and New York: Routledge, p. 151.
 הלוואות לעניים: היהודים חויבו להפעיל שלושה בנקי הלוואות (הבנק האדום, הירוק והצהוב) בריבית נמוכה של 5%, שנועדה לסייע לשכבות החלשות בעיר.Ravid, Benjamin (2023). "Studies on the Jews of Venice, 1382–1797". London and New York: Routledge, p. 268.
 הסחר עם הלבנט: הסוחרים הלבנטינים והמערביים הפכו לגורם מרכזי בסחר החוץ של ונציה, במיוחד לאחר דעיכת כוחם של הסוחרים הוונציאנים המקומיים. הם ייבאו תבלינים, צמר ומשי וייצאו מוצרים מוגמרים.Luzzatto, Simone (1638). "Discorso circa il stato de gl'Hebrei". Venice: Giovanni Calleoni, fols. 21r-v.
 חנות הבגדים המשומשים (Strazzaria): עיסוק זה היה נפוץ מאוד בקרב יהודי הגטו, וסיפק מענה לצורך של האוכלוסייה במוצרים זולים יחסית לפני המהפכה התעשייתית.Ravid, Benjamin (2023). "Studies on the Jews of Venice, 1382–1797". London and New York: Routledge, p. 244.

250px|ממוזער|שמאל|הציור חתונה יהודית מתאר טקס נישואין המתקיים בתוך פנים פרטי בוונציה, בסביבות שנת 1780. בני הזוג מוצגים מאוחדים באמצעות טלית המשמשת חופה, בנוכחות משתתפים הלבושים בלבוש התקופה. הדמויות המזוהות כיהודיות מסומנות באמצעות כובע אדום, המבדיל אותן משאר הנוכחים. הסצנה כוללת דמות של נכבד ודמות של כומר, כפי שמתואר במקור. היצירה משקפת טקס נישואין של יהודים בוונציה במסגרת חלל ביתי.
 תרבות, דת ודמויות מפתח
הגטו של ונציה היה כור היתוך תרבותי שבו נפגשו מסורות אשכנזיות, ספרדיות ואיטלקיות. עוצמתה התרבותית של הקהילה באה לידי ביטוי במערכת החינוך, בבתי הכנסת המפוארים ובפעילות הדפוס הענפה.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 114-115.

 בתי הכנסת
בגטו פעלו חמישה בתי כנסת מרכזיים (Scole):
 הסכולה גראנדה טדסקה (1528): בית הכנסת האשכנזי העתיק ביותר.
 הסכולה קנטון (1532): בית כנסת אשכנזי נוסף הממוקם בפינת הגטו נואובו.Camarda, Chiara (2022). "The Venice Ghetto: a memory space that travels". Amherst: University of Massachusetts Press, p. 78.
 הסכולה איטליאנה (1575): עבור הקהילה היהודית המקומית.
 הסכולה לבנטינה והסכולה ספניולה: בתי כנסת מפוארים ב"גטו וקיו", שחלקם עוצבו מחדש על ידי האדריכל המפורסם בלדסרה לונגנה.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 134.

 דמויות בולטות
 רבי יהודה אריה ממודנה (1571–1648): דמות רב-גונית ושנויה במחלוקת. הוא שימש כדרשן מפורסם בבתי הכנסת (שמשך גם קהל נוצרי), כתב את האוטוביוגרפיה "חיי יהודה" וחיבר את הספר "Historia de' riti hebraici" (תולדות המנהגים העבריים) עבור קוראים נוצריים כדי להסביר את היהדות.Modena, Leon (1988). "The Autobiography of a Seventeenth-Century Venetian Rabbi". Princeton: Princeton University Press, p. 11, 29.
 רבי שמחה לוצאטו (1580–1663): מחבר הספר "Discorso circa il stato de gl'Hebrei" (מאמר על מצב היהודים, 1638). בספר זה הציג לוצאטו טיעונים כלכליים מודרניים בזכות נוכחות היהודים, וטען כי הם חיוניים למסחר ולמניעת "בריחת הון" מהמדינה.Ravid, Benjamin (1978). "Economics and Toleration in Seventeenth Century Venice". Jerusalem: American Academy for Jewish Research, p. 19-25.
 שרה קופיו סולם (1592–1641): משוררת ובעלת סלון ספרותי בגטו, שבו התארחו אינטלקטואלים יהודים ונוצרים. היא נודעה בהגנתה על דתה ובחילופי המכתבים שלה עם המלומד הנוצרי אנסאלדו צ'בה.Sulam, Sarra Copia (2009). "Jewish Poet and Intellectual in Seventeenth-Century Venice". Chicago: University of Chicago Press, p. 1, 5.

 הדפוס העברי בוונציה
במאה ה-16 הפכה ונציה למרכז הדפוס העברי החשוב בעולם. המדפיס הנוצרי דניאל בומברג הוציא לאור את המהדורות הראשונות של מקראות גדולות (1517) והתלמוד הבבלי (1520), שקבעו את צורת הדף המקובלת עד היום. עם זאת, התקיימה צנזורה חמורה, ובשנת 1553 פקד האפיפיור על שריפת התלמוד בכיכר סן מרקו, מה שהנחית מכה קשה על עולם הדפוס היהודי בעיר.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 115.

 שריפת התלמוד (1553)

שריפת התלמוד בשנת 1553 הייתה אירוע מכונן ומצער בתולדות יהדות ונציה, אשר נבע במידה רבה מתוך סכסוך מסחרי יצרי בין שני מדפיסים נוצרים בעיר, מרקו אנטוניו ג’וסטיניאני ואלוויזה בראגאדין.Camarda, Chiara (2022). "The Venice Ghetto: a memory space that travels". Amherst: University of Massachusetts Press, p. 33. שני המדפיסים הוציאו מהדורות מתחרות של ה"משנה תורה" לרמב"ם; הסכסוך התלקח כאשר בראגאדין כלל במהדורתו את הערותיו של הרב מאיר קצנלנבוגן מפאדובה, בעוד ג’וסטיניאני פרסם מהדורה מתחרה ללא ההערות, ולאחר מכן העתיקן ללא רשות.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 105-106. בניסיון להכשיל זה את זה, פנו המדפיסים לרשויות הכנסייה בהאשמות הדדיות כי ספרי היריב כוללים דברי כפירה וגידופים נגד האמונה הנוצרית.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 106.

ההלשנות ההדדיות, בשילוב פעילותם של מומרים כגון שלמה רומנו שגידפו את הספרות היהודית, הובילו את האפיפיור יוליוס השלישי להוציא בולה המורה על החרמת ושריפת כל ספרי התלמוד וכתבי הקודש היהודיים ברומא ובערים נוספות.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 107. בוונציה, מועצת העשרה ו"המוציאים לפועל נגד חילול הקודש" אימצו את הצו בהתלהבות, וב-21 באוקטובר 1553 הועלו באש אלפי ספרי תלמוד במדורה ענקית בכיכר סן מרקו.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 108-109. עדי ראייה תיארו את המראה כלהבה אדירה שנועדה "לבער את הנגע" של הספרות התלמודית מהעיר.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 109.

השריפה הנחיתה מכה אנושה על מעמדה של ונציה כמרכז הדפוס העברי העולמי והובילה להפסקת הדפסת הספרים העבריים בעיר למשך כעשור.Camarda, Chiara (2022). "The Venice Ghetto: a memory space that travels". Amherst: University of Massachusetts Press, p. 33, 36. מעבר לנזק הכלכלי הכבד למדפיסים כגון בראגאדין וג’וסטיניאני שנאלצו לסגור את עסקיהם, הקהילה היהודית איבדה נכסי תרבות ולימוד יקרים מפז.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 110. מאותו רגע הוכפפו הספרים היהודיים לצנזורה קפדנית של "אינדקס הספרים האסורים", שבו הצנזורים—לרוב מומרים—מחקו או גרדו קטעים שלמים שנחשבו פוגעניים בעיני הכנסייה.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 110-111.

 המאה ה-18 ושקיעת הקהילה
המאה ה-18 עמדה בסימן משבר כלכלי עמוק לקהילה היהודית ולוונציה כולה.
 החובות הכבדים: המיסים הכבדים שהוטלו על הקהילה כדי לממן את מלחמות ונציה נגד הטורקים רוקנו את קופת הקהילה. בשנת 1737 הוכרזה הקהילה (האוניברסיטה של היהודים) כפושטת רגל.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 222, 238.
 הגבלות נוספות: למרות המשבר, השלטונות המשיכו להטיל מגבלות, ובשנת 1777 נאסר על יהודים לעסוק בייצור תעשייתי, מה שהחריף את העוני בגטו.Ravid, Benjamin (2023). "Studies on the Jews of Venice, 1382–1797". London and New York: Routledge, p. 270.
 הגירה: משפחות יהודיות עשירות החלו לעזוב את ונציה לערים חופשיות יותר כגון ליבורנו וטריאסטה.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 236.

 סוף הגטו והאמנציפציה (1797 ואילך)
במאי 1797 נכבשה ונציה על ידי צבאותיו של נפוליאון בונפרטה, מה שהוביל לביטול הרפובליקה הישנה.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 248.
ב-11 ביולי 1797, הוסרו שערי הגטו והועלו באש בטקס חגיגי בכיכר הגטו נואובו, תחת הכותרת "חופש, שוויון ואחווה". הגטו שונה לזמן קצר ל"רובע האיחוד" (Contrada dell'Unione).Katz, Dana E. (2016). "The Jewish Ghetto and the Visual Imagination of Early Modern Venice". New York: Cambridge University Press, p. 112.

לאחר נפילת נפוליאון עברה ונציה לשלטון אוסטרי (1798), שהחזיר חלק מההגבלות על היהודים, אך שערי הגטו מעולם לא נבנו מחדש.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 290-291. האמנציפציה המלאה והסופית הגיעה רק בשנת 1866, עם הצטרפות ונציה לממלכת איטליה המאוחדת.Camarda, Chiara (2022). "The Venice Ghetto: a memory space that travels". Amherst: University of Massachusetts Press, p. 39.

גורל הקהילה בתקופת השואה (1945-1939)
חוקי הגזע של מוסוליני ב-1938 פגעו קשות בקהילה היהודית בוונציה, שמנתה אז כ-1,200 נפשות, והובילו להדרתם המיידית מחיי החברה והכלכלה האיטלקיים.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 367. יהודים פוטרו ממשרותיהם בשירות המדינה, גורשו מארגונים מקצועיים, וילדיהם הוצאו מבתי הספר הציבוריים, בעוד השלטונות הטילו השפלות יומיומיות בדמות שלטים שאסרו על כניסת "כלבים ויהודים" למקומות ציבוריים וגירוש היהודים מחופי הלידו.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 368. בדומה לתקופת הגטו המוקדמת, חוקים אלו אסרו גם על יחסי מין בין יהודים לנוצרים ועל העסקת משרתים נוצרים בבתי יהודים.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 16.

עם הכיבוש הגרמני בספטמבר 1943, הפכו הרדיפות לאלימות וקטלניות. ב-16 בספטמבר 1943 התאבד נשיא הקהילה, ג'וזפה יונה, כדי להימנע ממסירת רשימות חברי הקהילה לידי הנאצים.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 369-370. ב-5 בדצמבר 1943 ביצעו המשטרה האיטלקית והמשמר הפשיסטי מצוד נרחב בוונציה ובסביבתה, שבו נעצרו למעלה מ-100 יהודים שנכלאו זמנית בבית הספר "מרקו פוסקריני" ומשם נשלחו למחנה פוסולי.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 372-373. אירוניה מרה נרשמה בכך שהגרמנים אילצו את היהודים לשלם בעצמם עבור כרטיסי הרכבת למחנה ההשמדה אושוויץ, בדומה למסורת הגטו העתיקה שבה האסיר היה מחויב לשלם את שכרו של סוהרו.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 15.

בקיץ 1944 הובילו כוחות האס-אס גלי מעצרים אכזריים נוספים שכונו "מצוד אדם". ב-17 באוגוסט נלקחו 90 בני אדם, בהם חולים וקשישים חסרי ישע מבית האבות הקהילתי שבגטו ורבה של הקהילה, אדולפו אוטולנגי, שהיה זקן וכמעט עיוור. באוקטובר 1944 גורשו גם חולים מבתי חולים פסיכיאטריים באיים סן סוולו וסן קלמנטה, וביניהם כאלו שנרצחו במחנה ריזיירה די סן סאבה בטרייסטה או נשלחו לאושוויץ.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 376.

בסך הכל נרצחו כ-200 מיהודי ונציה בתקופת השואה, ומשפחות שלמות הושמדו. מקורות מסוימים מציינים כי מתוך 222 יהודים שגורשו ישירות מהגטו, רק שמונה שרדו וחזרו.Camarda, Chiara (2022). "The Venice Ghetto: a memory space that travels". Amherst: University of Massachusetts Press, p. 201. עם השחרור באפריל 1945, שבו לוונציה ניצולים בודדים בלבד ממחנות ההשמדה, לצד יהודים שהסתתרו בעליות גג בעיר או בהרים ובכפרים שבמחוז ונטו בסיוע נוצרים מקומיים ואנשי דת.

 הקהילה כיום
כיום מונה הקהילה היהודית בוונציה כ-600 נפשות.Calimani, Riccardo (1987). "The Ghetto of Venice". New York: M. Evans and Company, Inc., p. 312. מתחם הגטו הפך לאתר תיירות מרכזי הכולל את המוזיאון היהודי, בתי כנסת פעילים ומפעלי תרבות כגון "Beit Venezia". בשנת 2016 צוינו 500 שנים לייסוד הגטו בשורה של אירועים בינלאומיים המדגישים את חשיבות המקום כמרכז זיכרון וחיים יהודיים.Camarda, Chiara (2022). "The Venice Ghetto: a memory space that travels". Amherst: University of Massachusetts Press, p. 1, 14.

ייצוגים בתרבות
 שיילוק (הסוחר מוונציה)

דמותו של שיילוק, המלווה בריבית היהודי במחזהו של ויליאם שייקספיר "הסוחר מוונציה" (1600), הפכה לארכיטיפ המזוהה ביותר עם המציאות היהודית בוונציה בתקופת הרנסאנס.Shapiro, Michael (2022). "The Venice Ghetto: a memory space that travels". Amherst: University of Massachusetts Press, p. 115-116. אף על פי ששייקספיר מעולם לא ביקר בוונציה ואינו מזכיר את הגטו במפורש במחזה, החוקרים טוענים כי קיומו של הגטו עומד בבסיס הדינמיקה החברתית של היצירה—מהמתח שבין שיילוק לסוחרים הנוצרים ועד להפרדה המרחבית המאפשרת את בריחת בתו ג’סיקה. שיילוק מוצג כדמות מורכבת שבין נבל קומי לבין קורבן של אנטישמיות נוצרית בוטה, המבקש "ליטרת בשר" מאנטוניו כעירבון לחובו שלא שולם.Shapiro, Michael (2022). "The Venice Ghetto: a memory space that travels". Amherst: University of Massachusetts Press, p. 120-121.

דמותו של שיילוק משקפת את המעמד הכלכלי הפרדוקסלי של יהודי ונציה באותה עת: מצד אחד הם היו חיוניים לכלכלת העיר כמלווים בריבית וכסוחרים בינלאומיים, ומצד שני היו נתונים להגבלות מרחביות ודתיות מחמירות.Ravid, Benjamin (2023). "Studies on the Jews of Venice, 1382–1797". London and New York: Routledge, p. 153. במציאות ההיסטורית, מלווי הריבית היהודים בוונציה חויבו להפעיל "בנקים לעניים" בריבית נמוכה של 5% בלבד—שיעור שלא פעם הוביל להפסדים—ובניגוד לשיילוק הספרותי, הם היו נתונים לפיקוח הדוק של רשויות המדינה כגון ה"סופרה-קונסולי".Ravid, Benjamin (2023). "Studies on the Jews of Venice, 1382–1797". London and New York: Routledge, p. 259. המתח בין ההצהרה "לא אוכל עמכם, לא אשתה עמכם" לבין המציאות של קשרים יומיומיים הדוקים בין נוצרים ליהודים בכיכרות העיר, הוא מהמרכיבים המרכזיים המעצבים את המחזה השייקספירי.

בעת המודרנית, ובעיקר לאחר השואה, זכה המחזה לפרשנויות מחדש המדגישות את טרגדית הזרות של שיילוק. בקיץ 2016, לציון 500 שנה לייסוד הגטו, הועלה "הסוחר מוונציה" לראשונה במתחם הגטו עצמו, בהפקה ייחודית שבה גילמו חמישה שחקנים שונים את דמותו של שיילוק.Sinclair, Clive (2022). "The Venice Ghetto: a memory space that travels". Amherst: University of Massachusetts Press, p. 131, 134. הפקה זו ביקשה "להחזיר את שיילוק הביתה" ולפרק את הסטריאוטיפים שנערמו סביבו לאורך מאות שנים, תוך שהיא הופכת את המרחב הפיזי של הגטו לחלק בלתי נפרד מהעלילה ומדגישה את הצורך בצדק ובחמלה (רחמים) בין הקהילות השונות.Sinclair, Clive (2022). "The Venice Ghetto: a memory space that travels". Amherst: University of Massachusetts Press, p. 135.
קישורים חיצוניים

הערות שוליים

*