הפצצת אש

שמאל|ממוזער|שריד פצצת תבערה של גרמניה הנאצית ממלחמת העולם השנייה
הפצצת אש (באנגלית: Firebombing), מוכרת גם בתור הפצצת תבערה (באנגלית: Incendiary bombing), היא טכניקת הפצצה שמטרתה לגרום נזק למטרה, לרוב אזור עירוני, באמצעות אש שנוצרת מנשק תבערה, ולא כתוצאה מגל הדף של פצצות כבדות. בשימוש רווח, כל פעולה שבה נעשה שימוש באמצעי תבערה כדי להצית אש מתוארת לעיתים בתור "הפצצת אש".

אף כי פצצות תבערה פשוטות שימשו להשמדת מבנים מאז ראשית עידן אבק השרפה, במלחמת העולם הראשונה נראה לראשונה שימוש בהפצצה אסטרטגית מהאוויר לפגיעה במורל ובכלכלת האויב, כגון פשיטות הצפלין הגרמניות על לונדון. בירת סין במלחמת סין–יפן השנייה, צ'ונגצ'ינג, הופצצה באש בידי יפן הקיסרית מראשית 1939. לונדון, קובנטרי וערים בריטיות רבות אחרות הופצצו באש בבליץ בידי גרמניה הנאצית. מרבית הערים הגדולות בגרמניה הופצצו באש בהרחבה החל מ-1942, וכמעט כל הערים הגדולות ביפן הופצצו באש בחצי השנה האחרונה של מלחמת העולם השנייה.

הטכניקה עושה שימוש בפצצות תבערה קטנות המושלכות לעיתים בפצצת מצרר, כגון "סל הלחם של מולוטוב". אם מתלקחת שרפה, היא עשויה להתפשט למבנים סמוכים שהיו נותרים ברובם ללא פגע מפצצה רבת-עוצמה; כך מנוצל טוב יותר מטען החימוש שנושא המפציץ.

שימוש בתבערות בלבד אינו יוצר בדרך כלל שרפות בלתי נשלטות כאשר הגגות עשויים מחומרים בלתי דליקים (רעפים או ציפויי לוחות). שילוב של מפציצים הנושאים פצצות נפץ כבדות, כגון "בלוקבאסטר" הבריטית, שפוצצו חלונות וגגות וחשפו את פנים המבנים בפני התבערות – יעיל בהרבה. לחלופין ניתן לבצע הפצצה מקדימה בחימוש רגיל ולאחריה גל תבערה.

חלק גדול מהאפקטיביות טמון בנטייתן של פצצות אלה להצית שרפות ענק ולגרום נזק כבד לבתי מגורים מסורתיים שנבנו מעץ וקרטון.

 טקטיקות 

שמאל|ממוזער|הפצצת אש בבראונשווייג, גרמניה, 15 באוקטובר 1944
ממוזער|שרידים חרוכים של אזרחים יפנים לאחר הפצצת טוקיו (10 במרץ 1945)
בראשית מלחמת העולם השנייה הופצצו באש ערים בריטיות רבות. שתיים מהפשיטות הבולטות היו הבליץ של קובנטרי ב-14 בנובמבר 1940 והשרפה הגדולה השנייה של לונדון בליל 29–30 בדצמבר 1940 – הפשיטה ההרסנית ביותר על לונדון במלחמה, שרוב חורבנה נגרם משרפות תבערה. במהלך פשיטת קובנטרי חלוצו הגרמנים כמה חידושים שהשפיעו על כלל הפשיטות האסטרטגיות בהמשך: שימוש במטוסי פאת'פיינדר עם אמצעים אלקטרוניים לניווט ולסימון מטרות לפני גל המפציצים; ושילוב פצצות נפץ כבדות ומוקש אוויר עם אלפי תבערות להצתת העיר. הגל הראשון של המפציצים שבאו אחר כך הטיל פצצות נפץ כדי להשבית תשתיות (מים, חשמל וגז) ולחורר את הכבישים – ולמנוע מכבאיות להגיע לשרפות שיוצתו בידי גלים נוספים. גלים אלה הטילו שילוב של נפץ ותבערה. היו שני סוגי תבערות: כאלה ממגנזיום ואבקות ברזל, וכאלה המבוססות נפט. פצצות הנפץ והמוקשים הגדולים נועדו גם לפגוע בגגות כדי שתבערות יחדורו פנימה ויציתו. כפי שכתב לאחר המלחמה ארתור האריס, מפקד פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי:

החידוש הטקטי של זרם המפציצים פותח על ידי חיל האוויר המלכותי כדי להכריע את ההגנה האווירית הגרמנית במלחמה, ולהגדיל את ריכוז החימוש בזמן מעל המטרה. לאחר הבליץ אומצה העברת מטען גדול בזמן קצר במיוחד כסטנדרט, שכן נמצא יעיל מפשיטה ארוכה. לדוגמה: בקובנטרי (14/15 בנובמבר 1940) 515 מפציצים גרמניים – רבים טסו יותר מגיחה אחת – פרקו חימוש לאורך יותר מ-10 שעות; לעומת זאת, הפצצת דרזדן (13/14 בפברואר 1945) בשתי גלים של כוח-העיקר של פיקוד המפציצים: 254 מטוסי אוורו לנקסטר הטילו כמעט את כל חימושם בין 22:14 ל-22:22 (כלומר ממוצע של מפציץ כל חצי שנייה), והגל השני – 529 לנקסטרים – בין 01:21 ל-01:45 (כ-מפציץ כל שלוש שניות).

חיל האוויר של צבא ארצות הברית הפציץ רשמית רק מטרות מדויקות באירופה, אך כאשר 316 מטוסי B-17 מעופפים הפציצו את דרזדן בפשיטה נוספת בסביבות הצהריים ב-14 בפברואר 1945, בשל עננות השתמשו גלים מאוחרים במכ"ם H2X לניווט. תערובת החימוש לאותה פשיטה הייתה כ-40% תבערות, קרובה ליחסי "הפצצת ערים" של חיל האוויר המלכותי, יותר מהמקובל בהפצצות דיוק אמריקאיות. תמהיל כזה היה רווח כאשר צפו עננות מעל המטרה.

במתקפות על יפן זנח חיל האוויר האמריקאי את שיטת ההפצצה המדויקת שהפעיל באירופה ואימץ מדיניות של הפצצת שטיח בתבערות לשריפת ערים בידי יפן, כולל ווהאן, ובהמשך ערי איי הבית היפניים. הטקטיקות הללו הוכיחו אפקט הרסני, ושטחים עירוניים נרחבים נשרפו. הפצצת האש הראשונה של בואינג B-29 סופרפורטרס הייתה נגד קובה ב-4 בפברואר 1945: 69 מטוסים בגובה של  הטילו 152 טון פצצות תבערה ו-14 טון פצצות רסס והחריבו 232 דונם. המשימה הבאה, הפצצת אש יומית בגובה רב, על טוקיו ב-25 בפברואר: 172 מטוסי בואינג B-29 השמידו 2,600 דונם בעיר שהייתה מכוסה בשלג, עם 453.7 טון פצצות תבערה ועימהן רסס. לאחר מכן שונו הטקטיקות ללילה ובגובה נמוך לצורך ריכוז הנזק ומזעור יעילות המיירטים והנ״מ: בהפצצת טוקיו (10 במרץ 1945) 279 מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס בליל 9–10 במרץ הטילו 1,665 טון פצצות תבערה מגבהים של , בעיקר פצצות E-46 במשקל  שהכילו 38 פצצות מצרר M-69 בגובה של . כמות קטנה יותר של פצצונות M-47 ( תערובת בנזין-מדולל וזרחן לבן) הוטלה והתלקחה עם הפגיעה. בשעתיים הראשונות 226 מטוסים (81%) פרקו את מטענם כדי להכריע את הגנת הנ"מ של העיר. הראשונים סימנו X לוהט מעל רובע פועלים סמוך לנמל; האחרים כיוונו אליו. 41 קמ"ר של שטח עירוני הושמד ו-100,000 נספו – יותר מההרוגים המיידיים מהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. לאחר מכן נמשכו פשיטות לילה בגובה נמוך בתבערה על ערי יפן, והושמד בממוצע 40% מהשטח הבנוי של 64 מהערים הגדולות ביותר.

 בתרבות הפופולרית 
 הסיפור הקצר, שהוא חצי-אוטוביוגרפי משנת 1967, "קבר הגחליליות", עוקב אחר האירועים לאחר הפצצת התבערה של קובה. בסופו של דבר הוא עובד לסרט משנת 1988 באותו שם.
 החלק האמצעי של רומן הפנטזיה ההיסטורי "טייטו מונוגטרי" מתרחש בתקופת הפצצות התבערה של בעלות הברית ביפן. חלק זה של הרומן עובד בסופו של דבר לסרט "טוקיו: המלחמה האחרונה".
 רומן המדע הבדיוני בית המטבחיים 5 מאת קורט וונגוט מבוסס בחלקו על חוויותיו האישיות מסופת האש בדרזדן.
 הרומן קרוב להפליא ורועש להחריד מאת ג'ונתן ספרן פויר מכיל עלילות שעוסקות בהפצצת דרזדן.

 ראו גם 
 סר ארתור האריס
 גנרל קרטיס לה מיי, חיל האוויר של ארצות הברית
 הפצצת דרזדן
 הבליץ
 הבליץ על קובנטרי
 הפצצת טוקיו
 הפצצת ויילון

 ביאורים 

 הערות שוליים 

 ביבליוגרפיה 






קטגוריה:נשק תבערה
קטגוריה:תעופה צבאית
קטגוריה:טקטיקה צבאית