אנשים אוהבים יהודים מתים

"אנשים אוהבים יהודים מתים - דווח מהווה רדוף" (באנגלית: People Love Dead Jews: Reports from a Haunted Present) הוא ספר מאת העיתונאית והמסאית האמריקאית דארה הורן, שראה אור בשנת 2021, המציע ביקורת נוקבת ומעמיקה על האופן שבו תרבויות מערביות עוסקות ביהודים וביהדות בעיקר דרך המוות, הרדיפה וההשמדה, תוך הזנחת הקיום היהודי החי, המורכב והמתמשך. הורן בוחנת תופעות מגוונות, החל ממוזיאונים ואתרי זיכרון לשואה, דרך ייצוגים ספרותיים וקולנועיים, ועד ויכוחים עכשוויים על אנטישמיות, מדינת ישראל וזיכרון קולקטיבי, וטוענת כי החברה הכללית מפגינה עניין, חמלה ולעיתים אף הזדהות עם יהודים רק כאשר הם קורבנות מן העבר, ולא כסובייקטים חיים בעלי קול, תרבות וריבונות בהווה. אחת הטענות המרכזיות של הספר היא שהנצחת יהודים מתים משמשת לעיתים כמנגנון נוח של ניקוי מצפון קולקטיבי, המאפשר לעסוק בעבר מבלי להתמודד עם אנטישמיות חיה, משתנה ומתחדשת. הורן כותבת בסגנון מסאי חד וטעון, המשלב אנקדוטות אישיות, ניתוח היסטורי וקריאה ביקורתית של השיח הציבורי, ומדגישה כי אהבה ליהודים מתים היא הצד השני של חוסר נוחות, ולעיתים אף עוינות, כלפי יהודים חיים. הספר זכה לתהודה רחבה ולדיון ציבורי ער, בין השאר משום שהוא מערער על מוסכמות של חינוך, זיכרון וליברליזם תרבותי, ומציב בפני הקורא את השאלה המטרידה כיצד ניתן לעבור מהנצחה סמלית של העבר אל הכרה אמיתית בהווה היהודי ובזכותו להתקיים לא רק כזיכרון טראגי אלא כתרבות חיה ובעלת עתיד.

תקציר
הספר אנשים אוהבים יהודים מתים מורכב מ־12 מסות הבוחנות את האופן שבו מונצחת הטרגדיה היהודית, כיצד נכתב הזיכרון של השואה, כיצד התקשורת מציגה אירועים אנטישמיים, כיצד מוזיאונים מכבדים מורשת יהודית וכיצד החברה קוראת ספרות שגיבוריה יהודים, לטענת המחברת, כל אלה משמשים הסחות דעת מן הבעיה המרכזית: מותם של יהודים בהווה ובמציאות. לפי הורן, חלק גדול מן האופן שבו ההיסטוריה היהודית נזכרת ומסופרת הוא לכל היותר הונאה עצמית של הציבור. רחב ולכל הפחות שטויות גמורות. החברה מוקסמת ממותם של יהודים, אך מגלה עניין מועט בלבד ביהודים החיים. בעיני הורן, חורבן יהדות העולם הוא נרטיב היסטורי מרתק, אך משבר האנטישמיות העכשווי ממוזער ומטושטש.

בכתיבתה על המחזה של שייקספיר הסוחר מוונציה, טוענת הורן כי קריאה של המחזה מנקודת מבט יהודית חושפת “עד כמה עמוק היה תהליך הגזלייטינג”, כאשר הקוראים מתעלמים ממשפטים כגון “אין ספק שהיהודי הוא השטן בהתגלמותו” כדי לטעון ששייקספיר הציג את אנושיותו של שיילוק, הדמות היהודית במחזה. כאשר הורן האזינה מחדש לגרסה קולית של המחזה, היא הבינה כי חונכה לקבל את המונולוג המפורסם של שיילוק, “האם אין ליהודי עיניים”, כניסיון של שייקספיר להאניש את הדמות, ולא כהצדקה לכך שהוא זוכה ליחס מחפיר משום שיש בו משהו דוחה שהוא יהדותו.
הורן מראה כי ספרות יהודית נוטה לעיתים קרובות לעורר את אימי העבר היהודי, תוך התעלמות ממסרים מרוממים של חסד, האופייניים יותר למסורות הספרותיות הנוצריות במערב. בדיון על הצלחתו האדירה של יומנה של אנה פרנק, בוחנת הורן את המשפט המפורסם ביותר ביומן: “למרות הכול, אני עדיין מאמינה שבני אדם טובים מיסודם”. לדעתה של הורן, דבריה של פרנק מעוררי השראה דווקא משום שאנשים מחפשים בהם לקחים אוניברסליים, במקום להתעמת עם הרדיפה הממשית של יהודים. המהדורות הראשונות של היומן נערכו בקפידה כדי להסיר פרטים יהודיים מובהקים מדי מחייה של פרנק, שאותה מכנה הורן “היהודייה המתה האהובה השנייה על כולם”, אחרי ישו.
לאחר מכן פונה הורן לעיר חרבין שבסין, אשר בסוף המאה ה־19 ביקשה למשוך יזמים יהודים כדי לבנות את מבניה ולהפעיל את בתי המלון שלה. השלטון המקומי הבטיח ליהודים כי אם יבואו, לא יחולו עליהם חוקים אנטישמיים ולא יתרחשו פוגרומים, ובשיא התקופה חיו בעיר כ־20,000 יהודים. בשנת 2021 נותר בעיר יהודי אחד בלבד. חרבין מפרסמת את “המורשת היהודית” שלה, שלדברי הורן ראוי היה לקרוא לה “רכוש שהוחרם מיהודים מתים או מגורשים”.
בשלושה פרקים שכותרתם “יהודים אמריקאים מתים”, דנה הורן בצמיחתה של האנטישמיות בארצות הברית. לשיטתה, כאשר רף האנטישמיות נקבע על פי השואה, “כל מה שפחות מהשואה הוא, ובכן, לא השואה”. כתוצאה מכך, אירועים אנטישמיים כגון הטבח בבית הכנסת בפיטסבורג, פיגוע הירי בבית הכנסת בפאוויי והירי בג’רזי סיטי בשנת 2019 זוכים לאורך חיים ציבורי קצר. הורן כותבת כי “גם הבושה הציבורית הכרוכה בהבעת אנטישמיות הלכה ונעלמה. במילים אחרות, שנאת יהודים הפכה לנורמלית”.
הורן דנה גם בתקיפות נגד יהודים חרדים לפני פרוץ מגפת הקורונה, וכותבת כי הזדעזעה לגלות שכמעט כל כתבה על התקיפות כללה גם אמירה מבזה כלפי הקהילה. בעיניה, מדובר באיתות לציבור שאנשים אלה ‘הזמינו לעצמם’ את הפגיעה.
בהמשך מפנה הורן את מבטה פנימה, אל הקהילה היהודית עצמה. היא שואלת מדוע יהודים נאחזים באגדה אורבנית שלפיה פקידי ההגירה שינו את שמותיהם של יהודים באליס איילנד שהופרכה על ידי ההיסטוריונית קירסטן פרמגליך. לטענת הורן, אילו יהודים היו מספרים את האמת על האנטישמיות באמריקה, הם היו נראים כטיפשים: אנשים שהיגרו לארץ שחשבו כי היא מבטיחה את החלום האמריקאי, אך שבה לא יכלו להתקבל לעבודה עם שם משפחה כמו רוזנברג. הדבר היה מוכיח כי אמריקה לא הייתה שונה מבחינת הדעות הקדומות, האפליה והאלימות שמהן סבלו יהודים.

ביקורת ושבחים
יניב איצקוביץ', שכתב בניו יורק טיימס, כינה את הספר “מבריק” ו“יוצא דופן, בעל שליחות נועזת”, אשר “מותח ביקורת על אנשים, יצירות אמנות ומוסדות ציבוריים שמעטים אחרים מעזים לאתגר”.

ההיסטוריונית, חוקרת וסופרת אמריקאית המתמקדת בהיסטוריה היהודית פמלה נדל כתבה בוושינגטון פוסט כי מדובר בספר “מרתק וכתוב להפליא”. היא השוותה את טיעוניה של הורן לעבודתה האקדמית שלה עצמה, שלפיה ההתמקדות בשואה בחינוך האמריקאי “שחררה את האמריקאים מאחריות”, בכך שאפשרה להם שלא להכיר בכך שאנטישמיות איננה רק תופעה של העולם הישן.

יאיר רוזנברג כתב בכתב העת האמריקאי האטלנטיק כי הספר “נקרא בנשימה עצורה, פרובוקטיבי באגרסיביות אך גם אנושי לעומק”, וכי טיעוניו “חדים”. הוא מתאר את הספר כ“סיור עולמי סוער”, שבו הקוראים “פוגשים שורה של דמויות ססגוניות” מן ההיסטוריה היהודית.

ההיסטוריונית שרה ליפטון במגזין ניו יורק רוויו אוף בוקס, כתב עת דו-שבועי המכיל מאמרי ביקורת ספרות, תרבות, ונושאים אקטואליים, מבקרת את “התערובת של תובנה, רהיטות וקוצר ראייה”, היוצרת חזון מפתה אך פשטני מדי של ההיסטוריה היהודית בזמנים ובמקומות שונים. היא כותבת כי “הורן מפגינה נטייה מצערת לבלבל בין ניתוח הסיבות לאנטישמיות לבין הצדקתה; נראה שהיא מוצאת הקלה בוויתור על החקירה והגעה למסקנה הפשוטה ש’שנאת יהודים היא נורמלית’”. ליפטון מוסיפה כי “הבעיה היא שאותה נציגת חיים ותרבות יהודיים רהוטה מציגה תמונה סלקטיבית של יהדות, גוזמת היסטוריה עשירה, מבולגנת, מגוונת ומורכבת כדי שתתאים למסגרת מצומצמת וממוקדת מדי”.

רוב אשמן כתב במגזין המקוון הפורוורד, עיתון יהודי-אמריקני היוצא לאור בניו יורק באנגלית וביידיש. כי ה“ספר מתוחקר לעומק, כתוב בעוצמה ופרובוקטיבי, הראוי להצלחתו הגדולה ולפרסים שזכה בהם”, אך מבקר מספר אפיונים שבו. הוא מסכם את טענת הספר ככזו שלפיה אנשים מנציחים יהודים מתים בדרכים שמונעות מאיתנו להבין את מציאות סבלם ומעוורות אותנו לבעיות האמיתיות של יהודים חיים בהווה, אך מאשים את הורן בכך שאינה מתחשבת בהקשר הרחב יותר ובמגבלות של “יצירת מיתוסים והענקת משמעות”. הוא מציע כי ניתן היה לכתוב יצירה רב־כרכית דומה על מצוקתם של ילידים אמריקאים, אך “הורן נדמית כמי שמניחה שמדובר בבעיה יהודית בלבד”. בנוסף, אשמן כותב כי הורן “מדלגת במהירות על ראיות שאינן תואמות את טיעונה”, ומביא דוגמאות לעדויות שואה שהיו משתלבות בתיאורה של ייצוג נוצרי דידקטי ומסולף של השואה. הוא גם מצטט נתוני סקרים המראים כי “תחושות שליליות כלפי יהודים היו למעשה גבוהות יותר בשנים שהורן מתארת כנורמליות”, ומאשר, בניגוד לרמיזתה של הורן, כי “באמריקה של 2022, שנאת יהודים היא תופעה חריגה מאוד”.

הספר אנשים אוהבים יהודים מתים זכה בשנת 2021 בפרס הפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריית "חיים ופרקטיקה יהודיים בני־זמננו", והופיע ברשימת ספרי השנה של פבלישרס ויקלי לשנת 2021.

השפעה
כתב העת טבלט הפיק פודקאסט נלווה בשם "הרפתקאות עם יהודים מתים" (באנגלית: Adventures With Dead Jews), בהנחיית הורן, שבו היא חוקרת נושאים בהיסטוריה יהודית שלא נכנסו לספר.

בעקבות השיח הציבורי שעורר הספר, נחשבה הורן למומחית בעלייה באנטישמיות, במיוחד לאחר טבח שבעה באוקטובר ומתקפות הטרור על ישראל. הורן הקימה ארגון ללא מטרות רווח בשם Mosaic Persuasion, שמטרתו להשלים את החינוך המסורתי להיסטוריה יהודית בתכנים העוסקים בציוויליזציה היהודית ובגורמי האנטישמיות.

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:ספרים אמריקאיים
קטגוריה:ספרי עיון אמריקאיים