שנות ה-60 המכריעות בחקר רעידות האדמה

שנות ה-60 המכריעות בחקר רעידות האדמה היוו עשור מיוחד, טרנספורמטיבי, שאליו "התנקזו" נתונים מדעיים ייחודיים, שהיו תוצר של התפתחות טכנולוגית רבתי שלאחר מלחמת העולם השנייה, לצד התרחשות של מספר רעידות אדמה גדולות במיוחד, שהגדולה שבהן, הייתה הגדולה ביותר שנקלטה אי פעם על ידי סייסמוגרפים - רעידת האדמה בוואלדיביה (1960) שבצ'ילה, במגניטודה של 9.5 בסולם המומנט. מתחילת עד אמצע שנות ה-60, סונתזו ראיות מרובות לתיאוריה המודרנית של טקטוניקת הלוחות, התאוריה שמסבירה היטב, מבחינה כמותית ואיכותית, את כל התופעות הגאודינמיות  שבכדור הארץ, לרבות התרחשותן של רעידות האדמה. ניתן לומר שבמחצית הראשונה של העשור הזה, טקטוניקת הלוחות הופכת לתיאוריה מאוחדת, המאגדת את כל מדע רעידות האדמה עד לנקודה זו, ומספקת בסיס עליו ניתן לבנות קדימה.

 מיפוי קרקעית הים 
 הרכס המרכז אוקייני 

ממוזער|אנימציה המדגימה את התפשטות קרקעית הים ברכס מרכז אוקייני.
תמונתנו על קרקעית האוקיינוס התחדדה מאוד לאחר מלחמת העולם הראשונה (1914-1918), ובמיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, כשטכנולוגיית הסונאר שפותחה במהלכה למעקב אחר הצוללות הגרמניות (U-boats), אפשרה מיפוי מפורט וחסר תקדים של קרקעית האוקיינוס. מדידות תהודה כאלה הדגימו בבירור את הרציפות והחספוס של שרשרת ההרים התת-ימית במרכז האוקיינוס האטלנטי, שנקראה מאוחר יותר הרכס המרכז אוקייני האטלנטי.

בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 התרחב מאוד חקר קרקעית האוקיינוס, לאחר שהנתונים שהוזכרו לעייל נאספו ועובדו, והובילו בתחילת שנות ה-60 לגילוי, שרכס הרים ענק על קרקעית האוקיינוס, מקיף למעשה את כדור הארץ. שרשרת הרים תת-ימית עצומה זו, המכונה כאמור הרכס המרכז האוקייני העולמי - אורכה יותר מ-50,000 קילומטרים, ובמקומות מסוימים רוחבה יותר מ-800 ק"מ. שרשרת זו מתפתלת בזיגזגים בין היבשות, סביב כדור הארץ כמו תפר של כדור בייסבול. רכס מרכז אוקייני, המתנשא לגובה ממוצע של כ-4,500 מטרים מעל קרקעית הים, מאפיל על כל ההרים בארצות הברית מלבד הר מקינלי שבאלסקה (6,194 מ'). אף על פי שהיא מוסתרת מתחת לפני האוקיינוס, מערכת רכס מרכז האוקיינוס העולמית היא המאפיין הטופוגרפי הבולט ביותר על פני כדור הארץ.

 פסים מגנטיים והיפוכי קוטביות במקביל לרכס המרכז אוקייני 
החל משנות ה-50, מדענים, תוך שימוש במגנטומטרים המותאמים ממכשירים מוטסים, שפותחו במהלך מלחמת העולם השנייה כדי לזהות צוללות, החלו לזהות שינויים מגנטיים מוזרים על פני קרקעית האוקיינוס. ממצא זה, אף על פי שלא היה צפוי, לא היה מפתיע לחלוטין, מכיוון שהיה ידוע כי בזלת - הסלע הוולקני העשיר בברזל המרכיב את הקרום האוקייני - מכיל מינרל מגנטי חזק בשם מגנטיט, ויכול לעוות באופן מקומי את קריאות המצפן. עיוות זה זוהה על ידי יורדי ים איסלנדים כבר בסוף המאה ה-18. חשוב מכך, מכיוון שנוכחותו של מגנטיט מעניקה לבזלת תכונות מגנטיות מדידות, שינויים מגנטיים אלה שהתגלו אז, סיפקו אמצעי נוסף לחקור את קרקעית האוקיינוס העמוקה.
ממוזער|רצועות קיטוב מגנטי בקרום האוקייני.
סלעים שייכים בדרך כלל לשתי קבוצות לפי תכונותיהם המגנטיות. לקבוצה אחת יש קוטביות רגילה, המאופיינת בכך שהמינרלים המגנטיים בסלע, הם בעלי קוטביות הזהה לזו של השדה המגנטי הנוכחי של כדור הארץ. כתוצאה מכך, הקצה הצפוני של "מחט המצפן" של הסלע, מצביע לכיוון הצפון המגנטי. לקבוצה השנייה, לעומת זאת, יש קוטביות הפוכה, המסומנת על ידי יישור קוטביות הפוך לזה של השדה המגנטי הנוכחי של כדור הארץ. במקרה זה, הקצה הצפוני של מחט המצפן של הסלע, מצביע דרומה. התשובה לשונות הזו טמונה במגנטיט שבסלע הוולקני. גבישי המגנטיט - המתנהגים כמו מגנטים קטנים - יכולים ליישר את עצמם עם כיוון השדה המגנטי של כדור הארץ. כאשר מאגמה (סלע מותך המכיל מינרלים וגזים) מתקררת ליצירת סלע וולקני מוצק, יישור גרגירי המגנטיט "נעול", ומתעד את האוריינטציה המגנטית או הקוטביות (נורמלית או הפוכה) של כדור הארץ בזמן ההתקררות וההתגבשות. ככל שיותר ויותר מקרקעית הים מופה במהלך שנות ה-50, התברר שהשינויים המגנטיים לא היו אקראיים או מבודדים, אלא חשפו דפוסים ניתנים לזיהוי. כאשר דפוסים מגנטיים אלה מופו על פני אזור רחב, קרקעית האוקיינוס הראתה דפוס דמוי זברה. פסים מתחלפים של סלע שונה מבחינה מגנטית, נפרשו בשורות משני צידי הרכס המרכז אוקייני: פס אחד עם קוטביות רגילה והפס הסמוך לו עם קוטביות הפוכה. הדפוס הכללי, שהוגדר על ידי פסים מתחלפים אלה של סלע מקוטב רגיל והפוך, נודע בשם פסים מגנטיים.

 התפשטות קרקעית הים ומיחזור הקרום האוקייני 
גילוי הפסים המגנטיים עורר באופן טבעי שאלות נוספות: כיצד נוצרת תבנית הפסים המגנטיים? ומדוע הפסים סימטריים סביב פסגות הרכסים המרכז אוקייניים. לא ניתן היה לענות על שאלות אלו מבלי להכיר גם את משמעותם של רכסים אלו.

בשנת 1960, גאולוג אמריקאי שהיה גם קצין יָמִיָה פעיל במלחמת העולם השנייה, הארי הס, תרם את תרומתו החשובה ביותר כמדען, הנחשבת לחלק מההתקדמות הגדולה במדע הגאולוגי של המאה ה-20. בדוח שהופץ באופן נרחב למשרד המחקר הימי, הוא קידם את התיאוריה, המקובלת כיום, לפיה קרום כדור הארץ נע לרוחב, הרחק מרכסים מרכז אוקייניים ארוכים ופעילים געשית. הוא הבין את פרופילי קרקעית האוקיינוס שייצר על פני צפון האוקיינוס השקט, רק לאחר שמארי ת'ארפ וברוס היזן מאוניברסיטת קולומביה גילו ב-1953 את הבקע הגלובלי הגדול, העובר לאורך הרכס המרכז אטלנטי.

בשנת 1963, פרד ויין , דראמונד מתיוס  ואחרים, פרסמו את מה ששיערו כבר ב-1961, כי הקרום המקיף את הרכסים המרכז אוקייניים, הראה פסים מתחלפים - כל פס ממוגנט בקוטביות הפוכה לרצועות השכנות. הם הציעו שכאשר קרום חדש של קרקעית הים נוצר סביב הבקע ברכס המרכז אוקייני, הוא ממוגנט בצורה שונה, בהתאם לקוטביות של כוכב הלכת באותה תקופה. תיאוריה זו תמכה בתיאוריה שהציג הארי הס, לפיה האוקיינוס מתרחב בהדרגה ככל שקרקעית ים חדשה נוצרת לאורך סדק, העוקב אחר פסגת הרכסים המרכז אוקייניים הללו. עבודתם התבססה על סקרים מגנטיים ימיים קודמים של מספר קבוצות (למשל, מוסדות אוקיינוגרפיים אמריקאים ובריטיים), אשר מיפו אנומליות מגנטיות ליניאריות, אך טרם הסבירו את הסימטריה.
ממוזער|חתך באזור הפחתה.
בנוסף, כאשר תוארכו סלעי הבזלת של הקרום הימי, נמצא שהם באותו גיל במרחקים דומים מהרכס מכל צד. זה מצביע על כך שקרקעית האוקיינוס נוצרה ברכסי אמצע האוקיינוס, ואז נחצבה לשניים על ידי פעילות מאוחרת יותר, ונדחפה הצידה (לכיוון היבשה). תהליך זה, שנקרא מאוחר יותר התפשטות קרקעית הים, הפועל במשך מיליוני שנים, בנה את מערכת הרכסים הללו באורך 50,000 ק"מ. השערה זו נתמכה על ידי מספר קווי ראיות: (1) בפסגת הרכס או בסמוך לה, הסלעים צעירים מאוד, והם מתבגרים בהדרגה הרחק מפסגת הרכס; (2) הסלעים הצעירים ביותר בפסגת הרכס, הם תמיד בעלי קוטביות (נורמלית) של ימינו; ו-(3) פסים של סלע המקבילים לפסגת הרכס, מתחלפים בקוטביות מגנטית (נורמלית-הפוך-נורמלית וכו'), דבר המצביע על כך שהשדה המגנטי של כדור הארץ התהפך פעמים רבות. על ידי הסבר זה, הפסים המגנטיים דמויי הזברה והן בניית מערכת רכס אמצע האוקיינוס, והשערת התפשטות קרקעית הים, זכתו במהירות לתמיכה, ואלו ייצגו התקדמות משמעותית נוספת בפיתוח תאוריית טקטוניקת הלוחות. יתר על כן, הקרום האוקייני נתפס כעת כ"הקלטה" טבעית של ההיסטוריה של ההיפוכים בשדה המגנטי של כדור הארץ. בשנת 1966, מדעני כדור הארץ זיהו לראשונה את היפוך ג'רמילו, היפוך מוחלט של השדות המגנטיים של כדור הארץ לפני כ-900,000 שנה. תיאוריה זו אישרה את התיאוריה שהשדה המגנטי של כדור הארץ התהפך במהלך חייו של כוכב הלכת, והבהירה למדי את ממצאיהם של מתיוס ו-ויין משנת 1963. הם הבינו שדפוס ההיפוכים, תואם בצורה מושלמת את הפרופיל המגנטי, שהם הרכיבו, של קרקעית הים. תגלית זו, יחד עם נתונים מספינת מחקר  משנת 1964, שינו את תחום הגאולוגיה. היא אישרה את התפשטות קרקעית הים כפי ששיער הס בראשית העשור, וכן את רעיון "נדידת היבשות", שהוצע במקור על ידי אלפרד וגנר בשנת 1912.

ראיות נוספות להתפשטות קרקעית הים הגיעו ממקור בלתי צפוי: חיפושי נפט. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, עתודות הנפט היבשתיות התדלדלו במהירות, והחיפוש אחר נפט בים החל. כדי לבצע חיפושים בים, חברות נפט בנו ספינות המצוידות באסדת קידוח מיוחדת, וביכולת לשאת קילומטרים רבים של צינורות קידוח. רעיון בסיסי זה אומץ מאוחר יותר בבניית ספינת מחקר בשם גלומאר צ'לנג'ר , שתוכננה במיוחד למחקרי גאולוגיה ימית, כולל איסוף דגימות ליבות קידוח מקרקעית האוקיינוס העמוק. בשנת 1968 יצאה הספינה למשלחת מדעית בת שנה, וחצתה את הרכס המרכז אטלנטי בין דרום אמריקה לאפריקה, וקדחה דגימות ליבות במקומות ספציפיים. כאשר גילאי הדגימות נקבעו על ידי מחקרי תיארוך פליאונטולוגיים ואיזוטופיים, הם סיפקו את הראיות החותכות שהוכיחו את השערת התפשטות קרקעית הים.

השאלה כיצד ניתן להוסיף קרום חדש ללא הרף, לאורך הרכסים המרכז אוקייניים, מבלי שכדור הארץ גדֵל ומתרחב, קיבלה מענה באמצעות גילוי תופעת הפחתת קרום כדור הארץ במפגש האוקיינוסים עם היבשות. הגאולוג האמריקאי הארי הס, שגילה בשנת 1960 את התופעה שהקרום הימי של כדור הארץ נע לרוחב הרחק מהרכסים המרכז האוקייניים הארוכים והפעילים געשית, שיעֵר שקיימת תופעה של הפחתת הקרום בצידו השני של הרכס המרכז אוקייני, ושלמעשה, אגני האוקיינוס היו "ממוחזרים" ללא הרף, כאשר יצירת קרום חדש והרס ליתוספירה אוקיינית עתיקה, התרחשו בו זמנית. לפיכך, רעיונותיו של הס הסבירו בצורה מסודרת מדוע כדור הארץ אינו גדל עם התפשטות קרקעית הים, מדוע יש כל כך מעט הצטברות משקעים על קרקעית האוקיינוס, ומדוע סלעים אוקייניים צעירים בהרבה מסלעים יבשתיים.

 ריכוז של רעידות אדמה וניטורן 
ממוזער|מיקום מוקדי רעידות אדמה על פי רשת הסייסמוגרפים העולמית.
במהלך המאה ה-20, שיפורים במכשור סייסמי, ושימוש הולך וגובר בסייסמוגרפים, ברחבי העולם, אפשרו למדענים ללמוד שרעידות אדמה נוטות להיות מרוכזות באזורים מסוימים, בעיקר לאורך השקעים האוקייניים, ומנגד לאורך הרכסים המרכז אוקייניים. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, סייסמולוגים החלו לזהות מספר אזורי רעידות אדמה בולטים במקביל לשקעים, אשר בדרך כלל היו נוטים ב-40–60 מעלות מהאופק, והשתרעו כמה מאות קילומטרים לתוך עומק כדור הארץ. אזורים אלה נודעו מאוחר יותר כאזורי וואדאטי-בניוף, או פשוט אזורי בניוף, על שם הסייסמולוגים שזיהו אותם לראשונה, קיו ואדאצ'י מיפן והוגו בניוף מארצות הברית. מחקר הסייסמיות העולמית התקדם מאוד בתחילת שנות ה-60 עם הקמת רשת הסייסמוגרפים הסטנדרטית העולמית (WWSSN), כדי לפקח על העמידה באמנה משנת 1963, האוסרת על ניסויים מעל הקרקע של נשק גרעיני. רשת זו הייתה נרחבת ועקבית הרבה יותר ממערכות קודמות, והפיקה נתוני רעידות אדמה באיכות גבוהה, והניתנים להשוואה מרחבי העולם. הנתונים המשופרים בהרבה ממכשירי WWSSN, אפשרו לסייסמולוגים למפות במדויק את אזורי ריכוז רעידות האדמה ברחבי העולם.

 רעידות האדמה הגדולות של שנות ה-60 ותרומתן לחקר הגאולוגיה של כדור הארץ 
רעידות האדמה הגדולות משנות ה-60: רעידת האדמה הגדולה ביותר שנרשמה אי פעם ושהתרחשה בצ'ילה בשנת 1960, ושתי רעידות האדמה באלסקה ובניאיגטה בשנת 1964 - היו בעלות ערך רב למדענים שחקרו כיצד גלים סייסמיים נעים דרך כדור הארץ. המידע הזה עזר להם: ללמוד על השכבות הפנימיות של כדור הארץ (קרום, מעטפת וגלעין); למדוד תופעות כמו "תנודות חופשיות" - כיצד כדור הארץ כולו רוטט לאחר רעידת אדמה ענקית; ולהשתמש בנתונים סייסמיים כדי לבנות מודלים טובים יותר של פנים כדור הארץ. טקטוניקת הלוחות הופכת בשנת 1964 לתיאוריה מאוחדת המאגדת את כל מדע רעידות האדמה עד לנקודה זו, ומספקת בסיס עליו ניתן לבנות קדימה. מדידות חדשות מראות, שכמות הקרום המופחת מאוזנת על ידי הכמות הנוצרת ברכסים המרכז אוקייניים. מפה ממוחשבת של מיקומי רעידות אדמה ברחבי העולם, משמשת לתיחום גבולות הלוחות העיקריים.

 רעידת האדמה הגדולה בצ'ילה ב-1960 

חשיבותה של רעידת האדמה בוולדיביה (הרעידה הצ'ילאנית הגדולה) בשנת 1960, היא בראש ובראשונה בכך שהיא רעידת האדמה הגדולה ביותר שתועדה בהיסטוריה, ואירוע קו פרשת מים במדע הצונאמי ותאוריית טקטוניקת הלוחות, כמו גם בתכנון הנדסי מונע.

 המגניטודה הגדולה ביותר האפשרית במגה רעידת אדמה 
גודלה החריג של רעידת האדמה, נתן מושג ראשוני למדענים, על הגודל המקסימלי האפשרי של רעידת אדמה. רעידת האדמה הזו התרחשה על שבר שאורכו כמעט 1,600 קילומטרים ורוחבו/עומקו 240 קילומטרים, כשהוא צולל אל תוך כדור הארץ בזווית רדודה. סולם המגניטודה פתוח, כלומר מדענים לא הציבו גבול עליון לגודל רעידת האדמה (כמו גם גבול תחתון), אך יש גבול הנובע מגודל כדור הארץ. לא ידוע על העתק ארוך מספיק כדי ליצור רעידת אדמה במגניטודה מעל 10, ואם היה קיים, הוא היה משתרע סביב רוב כדור הארץ. כל מישור העתק ספק אם יצליח לאצור בתוכו אנרגיה, שתספיק להתרחשות של רעידת אדמה הגדולה ממגניטודה 10. האנרגיה הזו תשתחרר ברעידת אדמה גדולה עוד הרבה קודם לכן.
ממוזער|התקדמות הגל הצונאמי ברעידת האדמה בצ'ילה במרווחי זמן של שעה אחת.
עם זאת, במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-21, התפרסמו מספר מחקרים שהציגו שמגה רעידת אדמה מסוג רעידת מגה-דחף, יכולה להגיע למגניטודה 10 ואולי אף יותר מכך. זאת על ידי חישוב את המומנט הסייסמי הצפוי מגבול הלוח הארוך ביותר, כלומר, מהגבול הצפוני לצפון-מערבי של הלוח הפסיפי. גבול הלוחות שם הוא באורך של כ-10,100 ק"מ, ומגניטודת רעידת אדמה שתתרחש שם מוערכת בכ-10, בהנחה שההעתק ברוחב/עומק של 200 ק"מ, וההחלקה הממוצעת היא 20 מטר. משמעות הדבר היא שאירועי M=10 יהיו רעידות האדמה הגדולות ביותר שאנו יכולים להעריך. מחקר שהתפרסם בשנת 2019 בכתב עת בעל דירוג גבוה בהרבה, העריך את המגניטודה המקסימלית של רעידות אדמה באזור ההפחתה של שקע יפן-קוריל-קמצ'טקה באמצעות שיטה המבוססת על שימור מומנט סייסמי ותיעוד הסייסמיות הבין-לוחית בין השנים 1977 ל-2017, והגיע גם כן למגניטודה מקסימלית של 10, וככל הנראה תיגרם עקב קרע משולב של שקע יפן ושקע קוריל-קמצ'טקה. מחקר נוסף שהתפרסם בשנת 2020 ובכתב עת בעל דירוג דומה, הגיע למסקנה שרעידת אדמה בדרגה M10 אפשרית בכדור הארץ האמיתי, כפי שהוצע בעבר על ידי כמה סייסמולוגים והוערך במחקר זה, אך רעידת אדמה בדרגה M11 אינה מציאותית בכדור הארץ האמיתי.

 צונאמי 
בשנת 1960, לא הייתה מודעות מספקת לאפשרות התרחשותו של גל צונאמי הרסני הרחק ממוקד רעידת אדמה. לקח לגל הצונאמי יותר מ-20 שעות כדי להכות בחופי יפן והפיליפינים אך גם בהוואי (אחרי 15 שעות) וניו זילנד, בצידו השני של האוקיינוס השקט, ובגובה של 9 מטרים. אירוע זה הפך לדוגמה קלאסית של "טלצונאמי"', והשפיע רבות על פיתוחן והצדקת הקמתן של מערכות התרעה וניטור צונאמי ברחבי האוקיינוס השקט.

 לקחים 
מאז רעידת האדמה הגדולה בצ'ילה, המדינה, ורבות ממדינות המערב שנמצאות באזורים שמועדים לפורענות, אימצו אסטרטגיה לאומית כדי להבטיח שבניינים, בתים ומשרדים חדשים ייבנו בהתאם לקוד תכנון סייסמי. במקום להתנגד לגלים סייסמיים במהלך רעידות אדמה, בניינים חדשים מתוכננים להתנדנד יחד איתם.

 רעידת האדמה באלסקה ב-1964 

ממוזער|קריסת חלק מרחוב באנקורג', אלסקה. המדרכה בשמאל התמונה, הייתה טרם הרעידה במפלס הרחוב, המוצג בימין התמונה.
חשיבותה העיקרית של רעידת האדמה הזו היא היותה השנייה בגודלה שנקלטה אי פעם, והיא סיפקה ראיות חותכות להפחתת הלוח הפסיפי מתחת ללוח הצפון אמריקאי מתחת לגבול היבשתי של דרום אלסקה.

היא סיפקה נתונים חדשים ובקנה מידה גדול, על רעידות אדמה באזורי הפחתה. לפני 1964, מדענים הבינו רעידות אדמה בעיקר מאירועים קטנים יותר. רעידת אלסקה הייתה במגניטודה 9.2, החזקה ביותר שתועדה בהיסטוריה של ארצות הברית, והשנייה בגודלה שנצפתה אי פעם במכשירים מודרניים. האופן שבו הקרקע זזה - כאשר אזורים מסוימים עלו בעשרות מטרים ואחרים שקעו - סיפק לחוקרים ראיות מפורטות מהעולם האמיתי, למה שקורה כאשר לוחות טקטוניים מחליקים זה על פני זה באזור הפחתה. הרעידה העיקרית והמפולות התת-ימיות שנילוו אליה, יצרו הן צונאמי טקטוני גדול והן צונאמי מפולות מקומיות רבות, שגובהם המקומי הגיע לכמה עשרות מטרים (עד כ-60–70 מטר בכמה מפרצים באלסקה).
סרטון אודות רעידת האדמה הגדולה באלסקה של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, המציג ומסביר רבות מהתופעות המוזכרות בערך זה (באנגלית, 11:37 דקות).

 רעידת האדמה בניאיגטה ב-1964 

ממוזער|בניינים שקועים ונוטים על צידם כתוצאה מהתנזלות קרקע בעיר ניאיגטה.
חשיבותה של רעידת האדמה בניאיגטה ב-1964 היא בראש ובראשונה בהכרה פורצת דרך בהתנזלות קרקע. אחת התרומות המדעיות החשובות ביותר של רעידת האדמה בניאיגטה הייתה, להראות כי התנזלות קרקע יכולה להיות גורם עיקרי לנזקי רעידות אדמה בערים מודרניות. לפני רעידת האדמה הזו, מהנדסים רבים ידעו על התנזלות בתיאוריה, אך אירוע זה הדגים את כוחה ההרסני בעולם האמיתי בתשתיות עירוניות. התנזלות נרחבת גרמה לבניינים - במיוחד כאלה מבטון מזוין - לנטות או לשקוע עמוק באדמה, אף על פי שמבנה העל שלהם נותר ללא נזק, דבר שהיה מפתיע באותה תקופה. בספרות ההנדסית, רעידת האדמה של ניאיגטה ממשיכה להיות מצוטטת כמקרה היסטורי מדויק לתכנון וניתוח התנזלות בהנדסת רעידות אדמה גיאוטכניות.

אירוע ניאיגטה השפיע על האופן שבו מהנדסים חושבים על רעידות אדמה, ותכננו את הבניינים לקראתן ברחבי העולם: הוא עזר להעביר את הדגש מתכנון חוזק מבנים מעל הקרקע, לתשומת לב למאפייני הקרקע והיסודות התומכים במבנים. לאחר ניאיגטה, מהנדסים אזרחיים וגיאוטכניים החלו לפתח שיטות להערכת התנזלות, טכנולוגיות לשיפור קרקע והנחיות תכנון כדי להפחית את הסיכון להתנזלות. רעידת אדמה זו עדיין משמשת במחקר הנדסי לבדיקה ולאימות שיטות חיזוי התנזלות ומודלים של אינטראקציה בין קרקע למבנה.

__________________________________________________

שנות ה-60 היו עשור מכונן במחקר רעידות אדמה, בעיקר בשל רעידות האדמה בעלות המגניטודה הגדולה בצ'ילה של 1960 ובאלסקה של 1964. אירועים אלה סיפקו נתונים חיוניים מהעולם האמיתי שאישרו את התיאוריה המתפתחת אז של טקטוניקת הלוחות, חושפים את המכניקה של אזורי הפחתה, והובילו להפחתת סיכונים סייסמיים, מערכות התרעה מפני צונאמי, וסטנדרטים משופרים של הנדסת מבנים. בשנות ה-60, ניטור עולמי הפך סוף סוף למציאותי ושמיש, הודות לתחנות סייסמיות סטנדרטיות בכל רחבי הגלובוס. רעידות האדמה הגדולות סיפקו למדענים רמזים מפורטים על פנים כדור הארץ. מחשבים וכלי ניתוח חדשים הפכו את הסייסמולוגיה למדויקת הרבה יותר, ומימון מחברות גלובליות - במיוחד ניטור ניסויים גרעיניים - האיץ את ההתקדמות חקר רעידות האדמה.

 ראו גם 

 שקע אוקייני
 רעידת אדמה מגה-דחף

 ביאורים 

 הערות שוליים 

*
קטגוריה:מדעי כדור הארץ
קטגוריה:רעידות אדמה
קטגוריה:תאוריות גאולוגיות
קטגוריה:תאוריות מדעיות