הפצצת טוקיו (10 במרץ 1945)

בלילה שבין 9 ל-10 במרץ 1945 ביצעו חילות האוויר של צבא ארצות הברית הפצצת אש הרסנית על טוקיו, בירת יפן. המבצע כונה מבצע בית מפגש (באנגלית: Operation Meetinghouse) וביפן מוכר בתור הפצצת הענק של טוקיו (ביפנית: 東京大空襲). פצצות תבערה שהוטלו על ידי 279 מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס שרפו חלקים נרחבים ממזרח טוקיו. מבחינת מספר הנפגעים המיידיים, התקיפה הייתה המתקפה האווירית הקטלנית ביותר בהיסטוריה, לרבות הטלת פצצות האטום על הירושימה והטלת פצצת האטום על נגסאקי. נהרגו בה יותר מ-90,000 יפנים, ואולי יותר מ-100,000, רובם אזרחים, וכמיליון נותרו ללא קורת גג. מערכי האוויר וההגנה האזרחית היפניים כשלו ברובם; במתקפה הופלו 14 מטוסים אמריקאיים, 96 אנשי צוות אמריקאים נהרגו ונעדרו ושישה אנשי צוות נפצעו.

התקיפה בטוקיו הייתה הסלמה של הפצצות האוויר על יפן שהחלו ביוני 1944. עד למבצע זה התמקדו חילות האוויר של צבא ארצות הברית בהפצצה מדויקת של מתקני תעשייה יפניים; הצלחתן המוגבלת הובילה למעבר להפצצות שטיח. גיחת 10 במרץ הייתה הפשיטה המרכזית הראשונה מסוג הזה על עיר יפנית. היחידות פעלו בטקטיקות שונות בתכלית מאלה שננקטו בהפצצות המדויקות: הפצצה לילית, טיסה בגובה נמוך, ופיזור פצצות תבערה בהיקף נרחב. ההרס הרב שנגרם הביא לאימוץ טקטיקות אלה כדפוס לפעילות של מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס עד סוף מלחמת העולם השנייה.

סוגיית המוסריות של ההפצצה בליל 10 במרץ נמצאת במחלוקת במשך שנים רבות. הפשיטה נזכרת תדיר בביקורת על פעולות ההפצצה האסטרטגית של בעלות הברית. חוקרים ומבקרים רבים טוענים שאין הצדקה להרג מכוון של אזרחים; אחרים סבורים שהמעבר להפצצת שטיח היה בלתי נמנע לנוכח כישלון ההפצצות המדויקות. מקובל כי הטקטיקות שננקטו בטוקיו ובהפצצות דומות השיגו תוצאות צבאיות. ביפן מצוינת ההתקפה בשני אתרי זיכרון רשמיים, כמה אנדרטאות שכונתיות ומוזיאון פרטי.

 רקע 

טרם מלחמת העולם השנייה הדגישה תורת הלחימה של חיל האוויר של צבא ארצות הברית הפצצה מדויקת של מתקני תעשייה מרכזיים על פני הפצצת שטיח של ערים. בגלי ההפצצה האסטרטגית הראשונים על גרמניה ניסו צוותי הטיסה לזהות את המטרות בעין לפני הטלת הפצצות; בפועל, הדבר התגלה כקשה להשגה. במהלך 20 החודשים האחרונים של המלחמה באירופה, מחצית מההפצצות האסטרטגיות האמריקאיות בוצעו ללא זיהוי חזותי. בכללן היו הפצצות שטיח גדולות על ברלין ודרזדן, וכן תקיפות על עיירות וערים במסגרת מבצע קלריון. התקיפות האמריקאיות על גרמניה נשענו בעיקר על פצצות נפיצות, בעוד שפצצות תבערה היו רק 14% מהתחמושת שהטיל חיל האוויר השמיני של ארצות הברית. לעומת זאת, פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי התמקד בהרס ערים גרמניות מראשית 1942 ועד סוף המלחמה, ופצצות תבערה היו 21% מטונות הפצצות שהטילו מטוסיו. הפצצות השטיח של ערים גרמניות בידי בעלות הברית גרמו למותם של מאות אלפי אזרחים ולסופות אש בערים כגון המבורג ודרזדן.
טקסט=Black and white photograph of a World War II-era bomber releasing bombs. The bombs are falling in a scattered pattern.|ממוזער|מפציץ בואינג B-29 סופרפורטרס מטיל פצצות קונבנציונליות מעל יפן. הפצצות מתפזרות ברוח – תופעה שכיחה שהקשתה על דיוק ההפצצה.
במהלך המלחמה ביצעו הכוחות היפניים הפצצות שטיח על ערים סיניות. רק לעיתים נדירות הותקפו מתקני תעשייה; יעד הקמפיין היה הטלת אימה על אזרחים וניתוק הכוחות הסיניים ממקורות אספקתם. צ'ונגצ'ינג, בירתה הזמנית של סין, הותקפה לעיתים תכופות בפצצות תבערה ונפץ, ורוב העיר הוחרבה.

הפשיטה של דוליטל ב-18 באפריל 1942 הייתה ההתקפה האווירית הראשונה על טוקיו, אך גרמה נזק מועט. ביוני 1944 פתח פיקוד המפציצים ה-20 של חיל האוויר האמריקאי בקמפיין הפצצות נגד יפן באמצעות מפציצי B-29 שפעלו משדות תעופה בסין. טוקיו הייתה מעבר לטווח הפעולה של ה-B-29 מסין ולכן לא הותקפה. באוקטובר 1944 השתנה המצב, כשמפציצי פיקוד המפציצים ה-21 החלו לעבור לשדות תעופה באיי מריאנה, במרחק המאפשר קמפיין מתמשך נגד טוקיו ורוב ערי יפן. טיסת בואינג B-29 סופרפורטרס הראשונה מעל טוקיו נערכה ב-1 בנובמבר – מטוס סיור צילם מתקנים תעשייתיים ואזורים עירוניים במערב העיר. שאר חלקי טוקיו צולמו בטיסות סיור נוספות, והצילומים שימשו לתכנון פשיטת 10 במרץ ולתקיפות עירוניות נוספות.

התוכנית הכוללת לקמפיין ההפצצה האסטרטגית נגד יפן קבעה פתיחה בהפצצות דיוק על מתקני תעשייה מרכזיים, ובהמשך הכללת הפצצות אש על ערים. ב-11 בנובמבר 1944 הוציא חיל האוויר העשרים של ארצות הברית את הוראת היעד הראשונה לפיקוד המפציצים ה-21: היעד העיקרי היה מפעלי מטוסים ומנועי תעופה; שיטת התקיפה הייתה הפצצת דיוק. ערים יפניות סומנו כיעד משני, ואושרה הפצצת שטיח נגדן. עוד צוין כי ייתכנו הפצצות אש לבחינת יעילות הטכניקה. לחיל האוויר העשרים היה מבנה פיקוד חריג, כשבראשו עמד אישית הגנרל הנרי ארנולד, מפקד חיל האוויר האמריקאי.

הפצצות B-29 על טוקיו החלו ב-24 בנובמבר. היעד הראשון היה מפעל למנועי מטוסים בשולי העיר, והנזק היה מועט. ההפצצות הבאות על טוקיו וערים אחרות התבססו בעיקר על טקטיקות דיוק ופצצות נפץ, ונחלו הצלחה מוגבלת בשל מזג אוויר קשה ותקלות שונות במפציצי B-29. הכישלונות הובילו להחלפת מפקד הפיקוד בינואר 1945: מייג'ור גנרל קרטיס לה מיי (מפקד פיקוד המפציצים ה-20) החליף את גנרל הייווד ס. הנסל. ארנולד ומטה חיל האוויר העשרים של ארצות הברית ראו עד אז בקמפיין על יפן ככושל, ולה מיי הבין שגם הוא יודח אם לא יספק תוצאות; לשיטתו, המעבר מהפצצה מדויקת להפצצת שטיח היה האפשרות המבטיחה ביותר לשיפור ביצועי פיקוד המפציצים ה-21.

 הכנות 
 הפצצות תבערה מוקדמות על יפן 
מתכנני התקיפות של חילות האוויר של צבא ארצות הברית החלו ב-1943 לבחון היתכנות לקמפיין הפצצת אש נגד ערי יפן. פגיעותה של התעשייה היפנית נבעה מריכוזה בכמה ערים גדולות ומהיקף ייצור גבוה בבתים ובסדנאות עירוניות. ההערכות דיברו על נזק פיזי לכמעט 40% מהמתקנים התעשייתיים בשש הערים הגדולות, אובדן של 7.6 מיליון "חודשי-אדם" בעבודה, מעל 500,000 הרוגים, כ-7.75 מיליון חסרי קורת גג וכמעט 3.5 מיליון מפונים. תוכניות קמפיין ההפצצה האסטרטגית שפותחו בשנת 1943 קבעו מעבר מהדגש על הפצצות דיוק של מטרות תעשייה להפצצת שטיח של ערים בערך במחצית הקמפיין – סביב מרץ 1945.
טקסט=Color photograph of two rusty tubes in a museum case|ממוזער|שתי פצצות מצרר M69 מוצגות במוזיאון ההיסטוריה של מחוז ניגאטה
ההכנות להפצצות תבערה החלו זמן רב לפני מרץ 1945. בשנת 1943 נבחנו יעילות פצצות תבערה במתחמי בניינים ביתיים בנויים בסגנון גרמני ויפני בשטח הניסויים של דאגוויי. הניסויים הראו כי פצצות תבערה M69 יעילות במיוחד בהצתת שריפות לא נשלטות: הן הוטלו מ-B-29 בחימוש מצרר, מולאו בנפאלם, שלאחר פגיעה רוסס והוצת במנגנון מרעום. עד מרץ 1945 נצברו באיי מריאנה מלאים גדולים של פצצות תבערה בהתאם לתכנון שלפיו כל מטוס B-29 יישא 4 טון פצצות תבערה בכ-40% מהגיחות החודשיות. פיקוד חילות האוויר של ארצות הברית ביקש להמתין למתקפה רחבה כדי להכריע את הגנת הערים היפנית.

בוצעו הפצצות ניסוי: בליל 29 בנובמבר 1944 הוטלו פצצות תבערה על טוקיו שגרמו לנזק מועט; פצצות תבערה שולבו גם בהפצצות נוספות. ב-18 בדצמבר הפציצו 84 מטוסי פיקוד המפציצים ה-20 פצצות תבערה על העיר הסינית הנקואו, שנכבשה על ידי היפנים, וגרמו נזק רב. באותו יום הורה חיל האוויר העשרים של ארצות הברית לשגר 100 מפציצי B-29 להפצצת תבערה על נגויה; ב-22 בדצמבר בוצעה תקיפה יומית על מפעל מטוסים (78 מפציצים, טקטיקות דיוק) ומעט פצצות תבערה פגעו באזור המטרה. ב-3 בינואר שוגרו 97 מפציצי B-29 להפצצות תבערה על נגויה; נוצרו שרפות שנכבו במהרה, וההצלחה בכיבוי הגבירה ביטחון יתר בצד היפני. ב-4 בפברואר הותקפה העיר קובה; 69 מפציצי B-29 הציתו אש שהרסה 1,039 מבנים.

ב-19 בפברואר הוצאה הנחיית יעדים חדשה: תעשיית התעופה נותרה יעד עיקרי, אך הוגבר הדגש על הפצצות אש נגד ערים ועל פשיטת ניסיון רחבה מוקדם ככל האפשר. ב-25 בפברואר הותקפה טוקיו ביום: 231 מפציצי B-29 המריאו, 172 מתוכם הגיעו, פשיטת שיא עד אז; ההפצצה במבנים ובגובה רב החריבה כמעט 28,000 מבנים, ונקבע כי הפצצת תבערה בקנה מידה גדול היא טקטיקה יעילה. כישלון הפצצת דיוק על מפעל מנועים בטוקיו ב-4 במרץ סימן את סיום תקופת הדגש על הפצצות דיוק; עד 10 במרץ 1945 נספרו 1,292 הרוגים אזרחיים בכל ההפצצות על טוקיו.

 הכנות לתקיפת טוקיו 
בראשית מרץ העריך קרטיס לה מיי כי המשך הפצצות הדיוק על יעדי תעשייה ביפן לא יניב תוצאות בשל תנאי מזג האוויר: בממוצע רק כשבעה ימים בחודש השמיים בהירים, וזרם סילון עז הקשה על כיוון פצצות מגובה רב. בשל מגבלות אלו החליט לה מיי למקד את מתקפות פיקוד המפציצים ה-21 בערים יפניות. ההנחיות הכלליות שנמסרו לו התירו פעולה כזו, והוא קיבל את ההחלטה ביוזמתו. ב-5 במרץ הונחו אנשי הפיקוד שלא לקבוע תקיפות גדולות נוספות עד 9 במרץ; בתקופה זו השלים מטה לה מיי את תוכנית התקיפה על טוקיו. בפגישה ב-7 במרץ הוסכם על סדרת הפצצות אינטנסיבית נגד יעדים באי הונשו בין 9 ל-22 במרץ, כחלק מההכנות לקרב אוקינאווה ב-1 באפריל.

לה מיי החליט לאמץ טקטיקות חדשות באופן רדיקלי. ניתוח פשיטת 25 בפברואר בידי מטה חיל האוויר ה-21 הראה שהטלת פצצות תבערה בגובה רב הפחיתה דיוק; תקיפה בגובה נמוך יותר תשפר דיוק ותאפשר ל-B-29 לשאת יותר פצצות, משום שהאוויר הצפוף מפחית את העומס על המנועים ומקטין את צריכת הדלק הנדרשת. המהלך חשף את המטוסים יותר להגנה האווירית היפנית, אך לה מיי סבר ששליטת האויב בכיבוי אש ירודה והסיכון הנוסף מתון. מאחר שהתנאים המטאורולוגיים נוחים יותר בלילה ומערכות LORAN יעילות יותר לאחר החשכה, הוחלט לבצע את התקיפה בלילה, ובטיסות יחיד ולא במבנים, שכן ללא ראות יומית לא ניתן לשמור על דיוק מבנה. טיסה יחידנית חוסכת גם דלק כי אין צורך בתמרוני שמירת מבנה. מודיעין חילות האוויר של צבא ארצות הברית קבע כי ליפנים רק שתי יחידות מטוס קרב לילה, שסברו שהאיום מהן נמוך; לפיכך הורה לה מיי להסיר את כל התותחים והצוותים מכל מפציצי B-29, מלבד העמדה האחורית, להפחתת משקל והגדלת מטען הפצצות. החיסכון בדלק ובהפחתת משקל אפשר למפציצי B-29 לשאת מטען כפול מהרגיל.

על אף שלה מיי קיבל את ההחלטה, הוא הדגיש שהתוכנית שילבה רעיונות של קצינים רבים. ב-7 במרץ ביצעו חלק מצוותי ה-B-29 משימות אימון בתרגול ניווט במכ"ם ותקיפה מגובה נמוך, מבלי שנמסרה להם סיבת האימון.

מפקדי שלוש כנפות הטיסה של חיל האוויר ה-21 של ארצות הברית תמכו בטקטיקות, אך הם וחלק מאנשי מטה לה מיי חששו לאבדות כבדות; קציני המודיעין של הפיקוד חזו תרחיש של עד 70% אבדות למפציצים. לה מיי התייעץ עם ראש מטהו של ארנולד, בריגדיר גנרל לוריס נורסטד, אך לא ביקש אישור רשמי, והסביר בדיעבד שרצה לחסוך מהגנרל ארנולד אחריות אם תיכשל התקיפה. ב-8 במרץ הודיע למטה חיל האוויר העשרים של ארצות הברית על הטקטיקות המיועדות ביום שבו ידע שארנולד ונורסטאד ייעדרו. אין ראיה שציפה להתנגדות עקרונית להפצצת אזורים אזרחיים, אך ייתכן שחשש שהטקטיקות ייראו מסוכנות מדי.

 ההגנות היפניות 
הפיקוד היפני העריך שחיל האוויר של צבא ארצות הברית יפתח בהפצצות ליליות גדולות על אזור טוקיו. לאחר הפצצות ליליות קטנות בדצמבר 1944 ובינואר 1945, שירות האוויר של צבא הקיסרות היפנית הסב בדגש את אימוני לילה של הדיוויזיה האווירית ה-10 האמונה על יירוט מעל אזור קאנטו, והמיר את הרגימנט ה-53 שלו ליחידת מטוסי קרב לילה ייעודית. בליל 3 במרץ יורטו שידורי רדיו אמריקאיים שהעידו על אימון לילה גדול של פיקוד המפציצים ה-21, ונקלטה המסקנה כי שהכוח האמריקאי התכונן להתחיל בהפצצות ליליות בקנה מידה גדול על יפן. עם זאת, היפנים לא ציפו שהאמריקאים ישנו לטקטיקות הפצצה בגובה נמוך.

כוחות ההגנה שהוקצו לטוקיו לא הספיקו לעצירת פשיטה אווירית גדולה. צבא המחוז המזרחי ניהל את גזרת ההגנה האווירית של קאנטו וקיבל קדימות בהקצאת מטוסים ותותחי נ"מ. דיוויזיית הנ"מ ה-1 שלטה בסוללות הנ"מ במרכז הונשו, כולל טוקיו: שמונה רגימנטים עם 780 קני נ"מ ורגימנט זרקורים. הערכת מודיעין אמריקאית דיברה על 331 קנים כבדים ו-307 קלים שהוקצו להגנת טוקיו בעת הפשיטה. זיהוי גיחות נשען על רשת ספינות תצפית, תחנות מכ"ם ועמדות תצפית. מחסור במכ"מים ובציוד בקרת אש הקשה על פגיעה במטוסים בלילה; תחנות המכ"ם קצרות טווח וציוד מערכת בקרת האש היה מיושן. במרץ 1945 היו מרבית מ-210 מטוסי הקרב של הדיוויזיה מטוסי יום, ולרגימנט 53 עמדו 25–26 מטוסי לילה בלבד. הרגימנט חווה קשיים בהסבה לתפקיד מטוסי קרב ליליים שלוותה באימון אינטנסיבי מדי ושחיקת הטייסים.

גם ההגנות האזרחיות לקו בחסר: כ-8,000 כבאים ב-287 תחנות, עם ציוד כיבוי מודרני דל, וטקטיקות כיבוי שלא הועילו נגד פצצות תבערת מצרר M69. הוקמו מעל 140,000 אגודות כיבוי שכונתיות (כ-2.75 מיליון איש), אך גם הן צוידו באופן לקוי והציוד הבסיסי לא כיבה שרפות שנגרמו על ידי פצצות תבערת מצרר M69. נבנו מעט מקלטים; רוב הבתים חפרו שוחות סמוכות. מעל 200,000 בתים נהרסו ליצירת חומות אש בכל העיר, אך לעיתים העפר וההריסות לא פונו ושימשו דלק לשרפות. הממשלה עודדה פינוי ילדים ובעלי משרות לא חיוניות, וכ-1.7 מיליון איש עזבו עד מרץ 1945. עם זאת, במקביל רבים נהרו לטוקיו מאזורים כפריים עניים.

 ההתקפה 
טקסט=Black and white map of Tokyo shaded with the areas of the city which were destroyed in different air raids|ממוזער|מפה המציגה את האזורים שנחרבו בטוקיו במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. השטח שנשרף בליל 9/10 במרץ מסומן בשחור.

 יציאה 
ב-8 במרץ הוציא לה מיי פקודות להפצצת אש גדולה על טוקיו ללילה שלמחרת. יעד הפשיטה היה אזור מלבני בצפון-מזרח טוקיו, שסומן בידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית כ"אזור I", בקירוב 6.4 ק"מ על 4.8 ק"מ. את האזור חצה הנהר סומידה, והוא כלל את רוב רובעי אסאקוסה, הונג'ו ופוקאגאווה. אלה היו חלק משיטאמאצ'י, אזור של טוקיו שאוכלס בעיקר בבני מעמד עובדים ובאומנים. עם אוכלוסייה של כ-1.1 מיליון נפש, זה היה אחד המרכזים העירוניים הצפופים בעולם.

ב"אזור I" היו מעט מתקנים תעשייתיים חשובים מבחינה צבאית, אך מספר גדול של סדנאות קטנות שסיפקו רכיבים לתעשיית המלחמה. האזור היה פגיע במיוחד לתבערה, שכן רוב המבנים נבנו מעץ ובמבוק והיו צמודים זה לזה. בשל פגיעות זו נגרם בו בעבר הרס כבד ואבידות רבות ברעידת האדמה והצונאמי בקאנטו (1923), וגורמי מודיעין אמריקניים היו מודעים למצב; המשרד לשירותים אסטרטגיים דירג את חלקיו בתור "הדליקים ביותר לבעירה" בטוקיו.

בפקודות לכנפות טיסה של מפציצי בואינג B-29 נכתב כי המטרה העיקרית היא השמדת ריבוי בתי החרושת הקטנים שבתחום היעד, אך צוין גם שמטרת משנה היא גרימת נפגעים אזרחיים כדי לשבש ייצור במפעלי-ענק. כל אחת משלוש כנפות הטיסה של פיקוד המפציצים ה-21 של חיל האוויר האמריקאי קיבלה רצועת גובה שונה להטלה, בין  ל-, רמות שנחשבו גבוהות מדי עבור תותחי הנ"מ הקלים של היפנים, ונמוכות מהטווח היעיל של תותחי הנ"מ הכבדים.

לה מיי לא יכול היה לפקד על הפשיטה באוויר משום שנאסר עליו להסתכן בנפילה בשבי לאחר שתודרך על פיתוח פצצת אטום. הפיקוד בחיל האוויר ה-21 הופקד בידי מפקד כנף ההפצצה ה-314, בריגדיר גנרל תומאס ס. פאוור. לה מיי ראה בפאוור את הקצין המוכשר ביותר בין מפקדי כנפות הטיסה. הטקטיקות החדשות לא התקבלו באהדה בקרב רבים מאנשי צוותי האוויר, שסברו כי בטוח יותר להפציץ מגובה רב והעדיפו להשאיר את נשק ההגנה. גם הותרת רוב המקלענים בקרקע עוררה קושי רגשי, נוכח הקשר ההדוק בין אנשי צוותי המפציצים.

לקראת הפשיטה, עבדו צוותי האחזקה ללא הפסקה במשך 36 שעות להכין כמה שיותר מטוסים. שיעור הכשירות הושבח ל-83% לעומת ממוצע של 60%. צוותי הקרקע חימשו ותדלקו את המטוסים. הוכנו 346 מטוסי B-29: כנף 73 הפעילה 169 מטוסים, כנף 313 הפעילה 121 (שתיהן מסאיפאן), וכנף 314, שזה עתה נחתה בגואם, סיפקה 56 מטוסים. הטיסות הראשונות לעבר טוקיו נשאו פצצות M47, פצצות נפאלם שדרשו ציוד מכני מתקדם כדי לכבות את השריפות שנגרמו בגללן; שאר המטוסים הועמסו בפצצות מצרר M69. מטוסי B-29 של כנפות טיסה 73 ו-313 נשאו כל אחד 7 טון של פצצות, ואילו מטוסי כנף 314, שטסו מרחק רב יותר, נשאו 5 טון של פצצות.

כוח התקיפה החל להמריא בשעה 17:35 (שעה מקומית) ב-9 במרץ; 325 מטוסים המריאו במשך כשעתיים ו-45 דקות. בדרך ליפן נתקל הכוח במערבולות אוויר, אך מעל טוקיו היה מזג אוויר טוב לצוותי המפציצים הראשונים שהגיעו מעל טוקיו: עננות דלה וראות בטווח של 16 ק"מ. על הקרקע שרר קור ורוח דרום-מזרחית חזקה, עם משבי רוח במהירות של 72 קמ"ש עד 108 קמ"ש.

ארבעת מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס הראשונים, שהוטל עליהם להכווין את הבאים, הגיעו סמוך לחצות ב-9 במרץ. הם נשאו דלק נוסף, מכשירי קשר נוספים ומפעילי קשר מהמיומנים ביותר של פיקוד המפציצים ה-21 במקום פצצות, וחגו בגובה של  מעל העיר לאורך הפשיטה. הטקטיקה לא הצליחה והוערכה בדיעבד כמיותרת.

 מעל טוקיו 
ההתקפה על טוקיו החלה בשעה 00:08 (שעה מקומית) ב-10 במרץ. מפציצי פאת'פיינדר ניגשו לאזור המטרה בזווית ישרה זה לזה, והוטסו בידי צוותי העילית של כנפות ההפצצה ה-73 וה-313. פצצות M47 שלהם הציתו במהירות חזיתות אש בצורת X, ששימשו ככוון התקיפה לשאר הכוח. לכל כנף והלהקים שלה נמסרו נקודות תקיפה שונות בתוך צורת ה-X כדי להבטיח פגיעה רחבה. ככל שהשרפות התפשטו, התפרסו המפציצים לאזורים שלא נפגעו עדיין בתוך תחום היעד. מטוס הפיקוד של פאוור (בואינג B-29 סופרפורטרס) חג מעל העיר במשך כ-90 דקות, ובצוותו קרטוגרפים שתיעדו על מפות את התפשטות השרפות.
טקסט=Black and white aerial photograph of a city. Part of the city at the bottom of the photograph has been completely destroyed.|ממוזער|תצלום סיור של חיל האוויר האמריקאי מעל טוקיו, 10 במרץ 1945. בתחתית נראים חלקים מהאזור שנחרב בפשיטה.
הפשיטה נמשכה כשעתיים ו-40 דקות. הראות מעל העיר הידרדרה עקב עשן כבד, וחלק מהמטוסים הטילו פצצות גם מחוץ לאזור המטרה. החום מהשרפות יצר מערבולת אוויר כבדה שצמצמה את דיוק גלי המטוסים האחרונים. חלק מאנשי הצוות נזקקו למסכת חמצן כאשר ריח בשר חרוך חדר לתוך תאיהם. בסך הכול תקפו 279 מטוסי B-29 את טוקיו והטילו 1,665 טון של פצצות; 19 מטוסי בואינג B-29 נוספים שלא הגיעו לעיר תקפו מטרות מזדמנות וחלופיות. מטוסים אלה שבו לאחור עקב תקלות מכניות או החלטות מפקדים לנטוש את המשימה מחשש לאובדנן.

המגנים היפנים ציפו לפשיטה, אך לא זיהו את הכוח עד שהגיע לעיר. יחידות ההגנה באזור מישור קאנטו הועמדו בכוננות, אך לטייסות הלילה נמסר שלא להמריא עד שתזוהה הפשיטה. אף שספינות תצפית הבחינו בכוח, קליטת רדיו לקויה גרמה לכך שרוב הדיווחים לא נקלטו, ובשל אי-סדר בפיקוד לא נעשתה פעולה במועד למרות הדיווחים שכן התקבלו. סמוך לחצות זוהו מספר מטוסי B-29 ליד קצורה, אך הובנו כטיסות סיור; גם זיהויי טיסה בגובה נמוך לא נלקחו ברצינות, ותחנות המכ"ם התמקדו בגבהים הרגילים. אזעקה ראשונה על פשיטה פעילה הושמעה בשעה 00:15, 7 דקות לאחר תחילת ההפצצה. הדיוויזיה האווירית ה-10 שיגרה את מיירטיה הזמינים, ויחידות הזרקורים והנ"מ של הדיוויזיה ה-1 פתחו באש.

כפי שלה מיי ציפה, ההגנה היפנית על טוקיו לא הייתה אפקטיבית. מטוסים רבים נתקלו באש נ"מ ניכרת, אך היא כוונה לרוב לגבהים מעל או מתחת לנתיבי הטיסה ונחלשה ככל שעמדות נ"מ הושבתו בשרפות. הופלו רק 12 מטוסי B-29 וניזוקו 42 נוספים (שניים הורדו משירות). מטוסי הקרב היפניים כמעט שלא השפיעו: לא קיבלו הכוונת מכ"ם, והפעולות לא תואמו עם הנ"מ. אף מטוס B-29 לא הופל בידי מיירטים; דווחו 76 גיחות ו-40 התקפות נגד בלבד מצידם לאורך הפשיטה. מספר טייסים יפנים נספו כאשר אזל הדלק והתרסקו. חמישה מהמטוסים האמריקאיים שהופלו הצליחו לבצע נחיתת חירום בים, וצוותיהם נאספו בידי צוללות צי ארצות הברית. אבידות ארצות הברית: 96 אנשי צוות הרוגים ונעדרים, ושישה פצועים.

מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס שבו לבסיסיהם באיי מריאנה בין 06:10 ל-11:27 (זמן מקומי) ב-10 במרץ; רבים מהמפציצים שבו מכוסים באפר שנדבק לגופי המטוסים מהשרפות.

 בקרקע 
טקסט=Black and white aerial photograph of a devastated urban area|ממוזער|חורבות נקמיסה-דורי באסאקוסה לאחר הפשיטה האווירית
התפתחו במהירות שרפות נרחבות ברחבי צפון-מזרח טוקיו. בתוך 30 דקות מתחילת הפשיטה יצאה השליטה מידי מכבי האש. כעבור שעה זנח שירות הכבאות את ניסיונות הכיבוי, והפנה את עיקר המאמץ להכוונת תושבים למקומות מבטחים ולהצלת נלכדים במבנים בוערים. למעלה מ-125 כבאים ו-500 משמרי אזרחים שסייעו להם נהרגו, ו-96 כבאיות הושמדו.

מונעות ברוח החזקה, שרפות קטנות רבות שהציתו פצצות התבערה האמריקאיות התאחדו במהירות למדורות ענק. אלו התפתחו לסופת אש שגלשה לצפון-מערב והחריבה או פגעה כמעט בכל מבנה לאורך מסלולה. רק מבני אבן בלבד שרדו את השרפות. כעבור שעה מתחילת ההתקפה, רובה של טוקיו המזרחית כבר הושמד או נלכד בלהבות. באזורים מסוימים דווח על טמפרטורות עד 980 מעלות צלזיוס.

אזרחים שנותרו בבתים או ניסו להילחם בלהבות היו חסרי סיכוי לשרוד. ההיסטוריון ריצ'רד ב. פרנק כתב כי "המפתח להישרדות היה להבין מהר שהמצב אבוד ולברוח". זמן קצר לאחר תחילת הפשיטה קראו שידורי הרדיו לציבור להתפנות מיד, אך לא כולם עשו זאת. שוחות החירום שחפרו משפחות ליד הבתים לא סיפקו מענה מול סופת האש; רבים שניסו להסתתר בהן נשרפו למוות או נחנקו למוות.
טקסט=Black and white photograph of burnt human bodies|ממוזער|שרידים חרוכים של אזרחים יפנים הרוגים לאחר הפשיטה האווירית
ככל שהשרפות התפשטו, נמלטו אזרחים ברחובות בניסיון נואש להתרחק מהלהבות. אלפים נספו באש ובחנק לאחר שסופת האש שאבה את החמצן מהאוויר. החום היה עז עד כדי כך שבגדי אנשים התלקחו מבלי שבאו במגע ישיר עם האש; חלונות זכוכית נמסו, והאוויר הלוהט והרוחות הציקלוניות נשאו את הזכוכית המותכת כגשם שצרב את עור הנמלטים. משפחות רבות ניסו להישאר יחד במסגרת אגודות השכונה, אך בתנאים אלה אבד הקשר בקלות; מעטות הצליחו להישאר יחד כל הלילה. הבריחה נכשלה לעיתים תכופות: העשן צמצם את הראות למטרים ספורים, ודרכים נחסמו במהירות בלהבות. המונים אחוזי בהלה נהרו לתעלות שנחשבו למקלט, ונרמסו למוות. מרבית ההרוגים נספו בעת שניסו להתפנות, ובמקרים רבים הוכחדו משפחות שלמות. באירוע קטלני במיוחד נפל מטען מלא של מטוס B-29 על המון שעבר את גשר קוטוטוי מעל נהר סומידה, ושרף מאות אנשים למוות.

מעט מאוד מקומות בתחומי היעד סיפקו מקלט אמיתי. רבים שניסו להימלט לפארקים שתוכננו כמחסומי אש אחרי רעידת 1923 נספו כאשר השרפות חצו גם מרחבים פתוחים. בדומה לכך, אלפים שמצאו מקלט במתחם סנסו-ג'י באסאקוסה מתו. אחרים הסתתרו במבני אבן, כגון בתי ספר או תיאטראות, ובתעלות. גם אלה לא עמדו בפני סערת האש: שאיפת עשן וחום הרגו רבים בתוך בתי הספר. באירוע אחד נספו למעלה מאלף בני אדם לאחר שחיפשו מחסה בבריכת שחייה גדולה של בית ספר והתבשלו למוות. רבים שנמלטו לתעלות נספו מהעשן או כשסערת האש העוברה שאבה את החמצן. עם זאת, גופי מים הצילו אלפים אחרים. האש שככה רק בשעות הבוקר המאוחרות של 10 במרץ, ונעצרה כאשר הגיעה למרחבים פתוחים גדולים או לתעלת נקגאווה. אלפי אנשים שנפצעו בפשיטה מתו בימים שלאחר מכן.

לאחר הפשיטה התגייסו תושבי טוקיו לסייע לפליטים. כבאים, שוטרים וחיילים פעלו לחילוץ ניצולים מתחת למבנים שקרסו. רבים מהפליטים, שהתגוררו קודם לכן בשכונות עוני, שוכנו בשכונות אמידות יותר; פערי המחיה עוררו לעיתים מרמור, התפרעויות וביזה. מוקדי קליטה הוקמו בפארקים ובשטחים פתוחים נוספים. למעלה ממיליון בני אדם עזבו את העיר בשבועות הבאים, ויותר מ-90% נקלטו במחוזות סמוכים. בשל היקף הנזק והיציאה מטוקיו, לא נעשה ניסיון להחזיר את השירותים לחלקים גדולים של העיר.

 תוצאות 
 נפגעים 
טקסט=Black and white photograph of two burnt human bodies|ממוזער|גופתה החרוכה של אישה שנשאה תינוק על גבה
טקסט=Black and white photograph of numerous bodies dressed in civilian clothing lying on a park|ממוזער|גופות הקורבנות פרושות בפארק אואנו
ממוזער|גופות צפות בנהר אויוקו
ההערכות למספר ההרוגים בהפצצת טוקיו ב-10 במרץ אינן אחידות. לאחר הפשיטה נאספו ונרשמו 79,466 גופות. גופות רבות לא נאספו כלל, ומנהל שירותי הבריאות העירוני העריך 83,600 הרוגים ו-40,918 פצועים. מכבי האש של טוקיו דיווחו על 97,000 הרוגים ו-125,000 פצועים, ומחלקת משטרת המטרופולין של טוקיו העריכה 124,711 הרוגים ופצועים יחד. לאחר המלחמה סקר ההפצצות האסטרטגיות של ארצות הברית העריך את מספר הנפגעים ב-87,793 הרוגים ו-40,918 פצועים, וציין שרוב הנפגעים היו נשים, ילדים וקשישים.

פרנק כתב ב-1999 שהקונצנזוס המחקרי נע בין 90,000 ל-100,000 הרוגים, אך אחרים טוענים למספר גבוה בהרבה: כך, אדווין פ. הויט נקב ב-1987 בכ-200,000 הרוגים, וב-2009 טען מארק סלדן שמספר המתים עשוי להיות גדול פי כמה מהערכת 100,000 של ממשלות יפן וארצות הברית. נכון ל-2011 חולק באולם הזיכרון של טוקיו כבוד ל-105,400 הרוגים, כולל פצועים שבהמשך מתו, אך מאחר שגופות רבות מאותה הפצצה לא נאספו, מספר ההרוגים משוערך גבוה מכך. תנועות אוכלוסייה נרחבות לפני הפשיטה, הכחדת קהילות שלמות והשמדת רשומות מונעים קביעה מדויקת של היקף האבדות.

מרבית הגופות שנאספו נקברו בקברי אחים ללא זיהוי. רבות מגופות מי שטבעו בניסיון למצוא מקלט בנהרות נסחפו לים ולא נמצאו. מאמצי איסוף הגופות הופסקו 25 ימים לאחר הפשיטה.

הפשיטה הביאה גם להרס עצום: לפי רישומי המשטרה הושמדו 267,171 מבנים, כרבע ממבני טוקיו, ו-1,008,005 ניצולים נותרו ללא קורת גג. רוב המבנים ברובעי אסאקוסה, פוקאגאווה, הונג'ו, ג'וטו ושיטאיה הושמדו, ושבעה מחוזות עירוניים נוספים איבדו כ-מחצית מבנייניהם; חלקים מ-14 רבעים אחרים נפגעו. בסך הכול נשרף שטח של 41 קמ"ר. מספר ההרוגים והיקף ההרס היו הגדולים ביותר מכל פשיטה אווירית בודדת בכל מלחמת העולם השנייה, לרבות הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. האבדות, ההרס והיעדרות עובדים בטוקיו שיבשו במידה ניכרת את כלכלת המלחמה היפנית.

 תגובות 
לה מיי וארנולד ראו בפעולה כהצלחה משמעותית, על סמך דיווחי צוותי אוויר וצילומי סיור מ-10 במרץ שהראו היקף הרס עצום. ארנולד שלח ללה מיי ברכת שבח: "משימה זו מראה שלצוותיך יש אומץ לכל דבר". גם צוותי האוויר שהשתתפו בתקיפה הביעו שביעות רצון מהתוצאות. הערכת נזק לאחר תקיפה של פיקוד המפציצים ה-21 ייחסה את גורמי ממדי החורבן לריכוז התבערה באזור תחום, לתקיפה בפרק זמן קצר ולרוחות החזקות מעל טוקיו.

במהלך המלחמה כמעט שלא הועלו בארצות הברית הסתייגויות מוסריות לגבי מתקפת 10 במרץ או מהשריפות בערים יפניות אחרות. רוב מקבלי ההחלטות והציבור תמכו בטקטיקות, וההיסטוריון מייקל הווארד ציין שהדבר שיקף את מגבלות האפשרות לסיים את המלחמה אז. ארנולד ולה מיי ראו בפשיטה ובהפצצות התבערה שבאו בעקבותיה צורך להצלת חיי אמריקאים באמצעות קיצור המלחמה, והשקפה זו כנראה הייתה גם של הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט. שר המלחמה הנרי סטימסון, אף שהיה מודע לטקטיקות של לה מיי וטרוד מהיעדר תגובה ציבורית בארצות הברית לשרפת טוקיו, התיר להן להימשך עד לסיום המלחמה.

בעקבות הפשיטה נערכו תקיפות דומות: נגויה בליל 11/12 במרץ, אוסקה בשעות המוקדמות של 14 במרץ, קובה ב-17/18 במרץ ונגויה שוב ב-18/19 במרץ. ב-23/24 במרץ נערכה תקופת לילה מדויקת (שכשלה) על מפעל מנועי מטוסים בנגויה. הפצצות התבערה פסקו רק לאחר שאזל מלאי פצצות תבערה של חיל האוויר ה-21 של ארצות הברית. התקיפות על טוקיו, נגויה, אוסקה וקובה במרץ שרפו מעל 80 קמ"ר. מניין ההרוגים בנגויה, אוסקה וקובה היה נמוך בהרבה מהפשיטה על טוקיו (פחות מ-10,000 בכל תקיפה), בין היתר בשל היערכות טובה יותר של הרשויות היפניות לאחר שהבינו כי זלזלו באיום פצצות התבערה.

הממשלה היפנית ניסתה בתחילה לדכא דיווחים על היקף הנזק, אך בהמשך השתמשה בו לתעמולה. הודעת המטה הכללי הקיסרי ב-10 במרץ טענה שרק "מקומות שונים בעיר הועלו באש", אך שמועות על החורבן הופצו במהירות. בניגוד למנהג להמעיט בנזקי ההפצצות, ממשלת יפן עודדה את התקשורת להדגיש את ממדי ההרס כדי לעורר זעם נגד ארצות הברית; למחרת (11 במרץ) הופיעו סיפורים על הפשיטה בעמודי השער, תוך הדגשת "אי-המוסריות" הנטענת ומניין מטוסי B-29 שהופלו. בהמשך הוזכרו מעט היקפי נפגעים, והתמונות שפורסמו הציגו מעט נזק פיזי. רדיו טוקיו, תחנת השידור הרשמית של ממשלת יפן כינתה זאת "הפצצת טבח". שידורים נוספים הדגישו אבדות ל-B-29 ורצון אזרחי נטען להמשך המלחמה. בעיתונות האמריקאית התמקד הדיווח בהרס הפיזי בעיר, כמעט ללא אזכור אומדני הרוגים, תוצר של תוכני הודעות החיל ולא של צנזורה.

הפשיטה פגעה מאוד במורל האזרחים; היא והפצצות נוספות במרץ שכנעו רבים שהמצב חמור מכפי שהודתה הממשלה. תגובת השלטון שילבה דיכוי, עונשים כבדים על "חוסר נאמנות" או הפצת שמועות, עם תעמולה לחידוש האמון ביכולות ההגנה האווירית והאזרחית; הצלחת צעדים אלה הייתה מוגבלת.

מעט צעדים ננקטו לשיפור ההגנות. מרבית קציני הפיקוד הבכירים של הדיוויזיה האווירית ה-10 הודחו או מונו מחדש, כעונש על כישלון היחידה. רק 20 מטוסים הועברו לטוקיו לתגבור, והם הועברו למקום אחר כעבור שבועיים בהיעדר תקיפות נוספות. מאפריל צמצמה יפן את היירוטים כדי לשמר מטוסים לפלישה הצפויה ליפן, בעוד דיוויזיית הנ"מ ה-1 נותרה פעילה עד אוגוסט 1945. בפועל, לא פותחו הגנות נאותות להפצצות ליליות: כוח הלילה נותר לא אפקטיבי וערים רבות לא כוסו כראוי בנ"מ.

מאפריל ועד אמצע מאי פיקוד המפציצים ה-21 של חיל האוויר האמריקאי התמקד בעיקר בשדות תעופה בדרום יפן לתמיכה בקרב אוקינאווה. מ-11 במאי ועד סוף המלחמה הטילו מטוסי B-29 הפצצות דיוק ביום כשאפשר מזג האוויר, והפצצות תבערה בלילות. נערכו הפצצות אש נוספות על טוקיו; האחרונה בליל 25/26 במאי. בשלב זה הושמדו 50.8% משטח העיר ויותר מ-4 מיליון תושבים איבדו את בתיהם; טוקיו הוסרה מרשימת היעדים שכן לא נמצא טעם תקיפות נוספות. עד סוף המלחמה, 75% מהגיחות של פיקוד המפציצים ה-21 היו הפצצות תבערה.

 הנצחה 
ממוזער|אנדרטת משכן הזיכרון בפארק יוקואמיצ'ו
לאחר המלחמה הגופות הוצאו מקברי האחים ונשרפו; האפר נטמן בבית עצמות שבפארק יוקואמיצ’ו ברובע סומידה, שהוקם במקור לשמש משכן לשרידי 58,000 קורבנות רעידת האדמה הגדולה בקאנטו (1923). מאז 1951 נערך מדי שנה, ב-10 במרץ, טקס בודהיסטי לציון יום השנה לפשיטה. בנוסף הוקמו בשנים שלאחר הפשיטה אנדרטאות שכונתיות קטנות ברחבי אזור האסון. בשנת 1990 הוכרז יום 10 במרץ בתור יום השלום של טוקיו בידי אספת המטרופולין של טוקיו.
ממוזער|בשנת 1963 הוצבה אנדרטה לזכר התקפות האוויריות על טוקיו ב-10 במרץ ליד מקדש סנסו ג'י בשכונת אסאקוסה בטוקיו.
במהלך העשורים שלאחר המלחמה הוקמו מעט אנדרטאות נוספות. בשנות ה-70 החלו מאמצים להקמת "מוזיאון שלום טוקיו" רשמי להנצחת הפשיטה, אך אספת המטרופולין של טוקיו ביטלה את הפרויקט ב-1999. תחת זאת נבנתה בפארק יוקואמיצ’ו אנדרטת "בית הזיכרון" לזכר האזרחים שנהרגו בפשיטה, שנחנכה במרץ 2001. קבוצת אזרחים בראשות הסופר קצומוטו סאוטומה, מהפעילים הבולטים למען הקמת מוזיאון השלום, ייסדה את מרכז ההפצצות על טוקיו ונזקי המלחמה, מוסד פרטי שנפתח ב-2002. נכון ל-2015 היה המרכז הגורם המרכזי ביפן לשימור תיעוד על הפצצות התבערה. חלק קטן ממוזיאון אדו טוקיו מוקדש גם הוא להפצצות האוויריות על טוקיו.

 היסטוריוגרפיה 
היסטוריונים רבים מציינים כי פשיטת 10 במרץ על טוקיו הייתה הצלחה צבאית לארצות הברית, ושהיא סימנה את פתיחת התקופה היעילה ביותר של ההפצצות האוויריות על יפן; ההיסטוריה הרשמית של חיל האוויר של ארצות הברית קבעה שהתקיפה השיגה במלואן את יעדיו של לה מיי, ושהפצצות התבערה שלאחריה קיצרו את המלחמה. טמי דייוויס ביידל כתבה ב-The Cambridge History of the Second World War כי "פשיטת טוקיו סימנה מפנה דרמטי במערכה האווירית האמריקאית במזרח הרחוק; לאחר חודשים ארוכים של תסכול, השתחררה מלוא עוצמתה התעשייתית של אמריקה על יפן המועדת". מארק לארדס טען כי מבצע 10 במרץ היה רק הפשיטה השנייה שהצליחה באמת על יפן (לאחר תקיפה על מפעל מטוסים ב-19 בינואר), וכי "החלטתו של לה מיי לעבור מהפצצות דיוק להפצצות שטיח תבערה ובגובה נמוך" הייתה הגורם החשוב ביותר בהצלחת הקמפיין האסטרטגי בסופו של דבר.
טקסט=Color photograph of a three-story red brick building|ממוזער|מרכז ההפצצות על טוקיו ונזקי המלחמה
היסטוריונים דנו גם במשמעות הפשיטה במעבר חיל האוויר של ארצות הברית מהפצצות דיוק להפצצת שטיח. קונרד ס' קריין ציין כי "המעבר להפצצות אש סימן שלב נוסף בהסלמה אל עבר מלחמה טוטאלית, והיווה שיאם של תהליכים שהחלו במלחמה האווירית נגד גרמניה". קנת' פ' וורל הדגיש כי הפצצות התבערה על ערי יפן והפצצות האטום "הפכו לסמל הקמפיין האסטרטגי נגד יפן; יש שיאמרו שכל היתר אינו אלא הקדמה או משני". ביידל, ויליאם ראלף וברט טילמן טענו כי הדחף לעבור להפצצות תבערה נבע מרצונם של ארנולד ולה מיי להוכיח את יעילות מטוסי B-29, וכי כוח הפצצה אסטרטגי יכול להיות זרוע מכרעת. ההיסטוריון הבריטי מקס הייסטינגס חלק תובנה דומה, וכתב כי נסיבות המעבר של פיקוד המפציצים ה-21 להפצצות שטיח ב-1945 שיקפו את אלו שהובילו את פיקוד המפציצים המלכותי לעשות זאת ב-1942.

כמו הפצצת דרזדן, הפשיטה על טוקיו ב-10 במרץ 1945 משמשת דוגמה מרכזית בידי היסטוריונים ומבקרים של אתיקה ופרקטיקות ההפצצה האסטרטגית של בעלות הברית; הביקורות המוקדמות בשנים שלאחר המלחמה התגבשו עם הזמן לספקנות נרחבת בדבר מוסריותן ויעילותן של ההפצצות. סלדן טען כי הפשיטה סימנה ראשיתו של "דפוס לחימה אמריקאי המכוון להשמדה של אוכלוסיות שלמות". הפילוסוף א.ק. גריילינג ביקר את הפצצות השטיח על ערים גרמניות ויפניות וקבע כי פשיטת 10 במרץ הייתה "בלתי נחוצה ולא מידתית". יש שסברו כי גזענות הניעה את ההכרעה להשתמש בתבערה, בניגוד להדגשת דיוק יחסית מול גרמניה; וורל כתב שאף אם לגזענות היה משקל, "גורמים רבים אחרים היו מעורבים, ולדידי – חשובים יותר", ומסקנות דומות העלה פרנק, שהוסיף כי חיל האוויר של ארצות הברית היה משתמש בפצצות תבערה גם באירופה אילו היו ערים גרמניות פגיעות לשרפה כמו הערים היפניות וכאשר המודיעין על כלכלת המלחמה היה חסר באותה מידה. טילמן כתב כי לנוכח כישלון קמפיין הדיוק, הפצצת שטיח הייתה הטקטיקה היחידה ברת יישום באותה עת.

לאחר ההפצצה, הירוהיטו, קיסר יפן, ביקר באזורי החורבן ב-18 במרץ; ההיסטוריונים חלוקים על השפעת הביקור: בראדלי טען שהביקור שכנע את הקיסר שיפן הפסידה במלחמה, טילמן גרס שלא הייתה לכך השפעה עליו, ופרנק כתב שהקיסר תמך בהמשך הלחימה עד אמצע 1945. יפן נכנעה רק באמצע אוגוסט 1945, ימים ספורים לאחר הפצצות האטום על הירושימה ונגסאקי.

 הווה 
החוקר קרי קראקס טען שאחת הסיבות למעמד ההנצחה הרשמי הצנוע ביפן היא הימנעות הממשלה מהכרה בכך שיפן היא זאת שיזמה לראשונה בהיסטוריה הפצצות אוויריות על ערי אסיה; עוד טען כי ההתמקדות הרשמית בהפצצות האטום על הירושימה ונגסאקי "מחזקת את דימוי היפנים כקרבנות".

בשנת 2007 הגישה קבוצת ניצולים מהפצצת 10 במרץ בטוקיו ובני משפחות שכולות תביעה לפיצויים ולהתנצלות על התנהלות ממשלת יפן ביחס לפשיטה. במסגרת ההליך התביעה טענה שהפשיטה הייתה פשע מלחמה, וכי ממשלת יפן פעלה שלא כדין כשהסכימה לסעיפים באמנת סן פרנסיסקו משנת 1951 שוויתרו על הזכות לתבוע פיצויים מהממשל האמריקאי; עוד נטען שהממשלה הפרה את חוקת השלום בכך שפיצתה חיילים ומשפחותיהם אך לא אזרחים. ממשלת יפן השיבה שאין עליה חובה לפצות נפגעי הפצצות אוויריות. ב-2009 דחה בית המשפט המחוזי של טוקיו את התביעה ופסק לטובת הממשלה. מאז, מתקיים קמפיין ציבורי הקורא לחקיקה שתעניק פיצוי לאזרחים ניצולים של הפשיטה.

 בתרבות הפופולרית 
 ספרות 
 Garasu no Usagi (שנת 1977): רומן אוטוביוגרפי בולט לילדים מאת טושיקו טאקאגי. הספר מפרט את חוויותיה באובדן אמה ואחיותיה בפשיטה של 10 במרץ, ולאחר מכן את אובדן אביה בהפצצה של מטוס P-51 מוסטנג. זהו טקסט חינוכי נפוץ בבתי ספר ביפן.
 Teito Gekido (שנת 1988): ספר עיון מאת הסופר היפני קאצומוטו סאוטומה, ניצול הפשיטה שייסד מאוחר יותר את "מרכז ההפצצות על טוקיו ונזקי המלחמה".
 Tōkyō Daikūshū (שנת 1978): רומן מאת קאצומוטו סאוטומה המתאר בצורה חיה את חוויותיהם של האזרחים על הקרקע במהלך הפצצות האש.
 A Torchlight for America (שנת 1993): בספר עיון זה, לואיס פרחאן דן בהפצצה; אף שזהו בעיקר טקסט פוליטי ודתי, הוא מתייחס לאירוע כאבן בוחן מוסרית.
 Jin líng shí san chai (שנת 2011): בעוד שהיצירה עוסקת בעיקר בטבח נאנג'ינג, הנובלה המקורית של גלינג יאן והעיבודים שנעשו לה מתייחסים לעיתים קרובות בהקשר רחב יותר להפצצות האוויריות על יפן בסיום המלחמה.
 Tokyo (שנת 2004): מותחן פשע מאת הסופרת הבריטית מו היידר. העלילה נסובה סביב גיבור המחפש צילומי פילם של טבח ננקינג, אך השיא והרקע ההיסטורי קשורים קשר הדוק להפצצת האש בטוקיו.
 Five Chimneys (שנת 1947): אף שזהו בעיקר ספר זיכרונות מהשואה מאת אולגה לנגייאל, ניתוחים ספרותיים שונים משווים בין תיאור המשרפות בספר לתיאורים המצויים בספרות הנוגעת לסופות האש בטוקיו.
 Slaughterhouse-Five (שנת 1969): הרומן של קורט וונגוט מתמקד בהפצצת דרזדן, אך הגיבור, בילי פילגרים, מנהל שיחה עם היסטוריון, ברטרם רומפורד, המשווה במפורש את חורבן דרזדן להפצצת האש של טוקיו, ומציין את מספר הנפגעים הגבוה יותר בטוקיו.

 קולנוע וטלוויזיה 
 Garasu no Usagi (שנת 1979 & 2005): סרט לייב-אקשן (1979) וסרט אנימה (2005) המבוססים על האוטוביוגרפיה של טושיקו טאקאגי. הסיפור מתמקד רבות בבלבול ובאובדן שנגרמו כתוצאה מהפצצת האש ב-10 במרץ.
 Sensō to Seishun (שנת 1991): בבימויו של טדאשי אימאי, סרט זה עוקב אחר סופר המראיין ניצולים מההפצצות האוויריות על טוקיו. הוא כולל פלאשבקים להפצצה ב-10 במרץ המבוססים על עדויותיו של קאצומוטו סאוטומה.
 Tōkyō Daikūshū (שנת 2008): דרמת טלוויזיה בת שני חלקים בכיכובם של מאקי הוריקיטה וטאצויה פוג'יווארה. היא שודרה ביום השנה ה-63 להפצצה וממחישה בצורה דרמטית את אירועי "ליל השלג והאש" (9–10 במרץ).
 Paper City (שנת 2021): סרט דוקומנטרי בבימויו של אדריאן פרנסיס שעוקב אחר שלושה ניצולים מהפצצת האש ב-10 במרץ, בעודם מנהלים קמפיין להכרה ממשלתית ופיצויים לקורבנות אזרחיים.
 ערפל המלחמה (שנת 2003): הסרט הדוקומנטרי של ארול מוריס על מזכיר ההגנה האמריקני לשעבר רוברט מקנמארה. מקנמרה, ששירת תחת פיקודו של קרטיס לה מיי במלחמת העולם השנייה, דן במפורש בלוגיסטיקה ובהשלכות האתיות של הפצצת האש בטוקיו, ומודה שלה מיי הכיר בכך שהם היו נשפטים כפושעי מלחמה אילו ארצות הברית הייתה מפסידה.
 Tokyo Joe (שנת 1949): סרט פילם נואר אמריקאי בכיכובו של המפרי בוגרט. העלילה מתרחשת בטוקיו הכבושה לאחר המלחמה, והרקע החזותי מציג את ההריסות והשיקום של העיר כתוצאה מההפצצות של 1945.

 אמנות ומנגה 
 מרכז ההפצצות על טוקיו ונזקי המלחמה: ממוקם ברובע קוטו בטוקיו, מוזיאון פרטי זה מכיל אמנות, חפצים ועדויות הקשורים ספציפית לפשיטה של 10 במרץ. הוא מציג ציורים של ניצולים המתארים את "הרוח האדומה" של סופת האש.
 Hadashi no Gen: אף על פי שהמנגה של קייג'י נקזאווה עוסקת בעיקר בהפצצה האטומית על הירושימה, הסדרה מספקת הקשר לגבי מערכות הפצצות האש הקונבנציונליות שהחריבו ערים גדולות אחרות, כולל טוקיו.
 The Firebombing of Tokyo (ציורים): מספר אמנים ניצולים, כגון הצייר קימורה קויצי, יצרו סדרות ציורים המתארות את התופת של נהר סומידה במהלך הפשיטה. אלו מוצגים לעיתים קרובות במוזיאוני שלום ביפן.

 מוזיקה 
 Requiem for the Victims of the Tokyo Air Raids: יצירות קלאסיות שונות הוזמנו ביפן עבור טקסי הזיכרון השנתיים הנערכים בהיכל הזיכרון בפארק יוקואמיצ'ו.

 לקריאה נוספת 

 קישורים חיצוניים 

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:1945 ביפן
קטגוריה:ההפצצות האסטרטגיות במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:יפן במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:זירת אסיה והאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:חילות האוויר של צבא ארצות הברית: קרבות ומבצעים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:טוקיו: היסטוריה
קטגוריה:יחסים צבאיים ארצות הברית – יפן