סמואל פון פופנדורף

סַמוּאֶל פוֹן פּוּפֶנְדוֹרְף (בגרמנית: Samuel von Pufendorf; ) היה משפטן, פילוסוף פוליטי, כלכלן והיסטוריון גרמני. הוא נולד כסמואל פופנדורף וקיבל תואר אצולה ב-1694; הוא מונה לברון על ידי קרל האחד עשר, מלך שוודיה, חודשים ספורים לפני מותו בגיל 62. בין הישגיו נמנים פירושיו ועיבודיו לתאוריות משפט הטבע של תומאס הובס והוגו גרוטיוס.

התפיסות הפוליטיות שלו מהוות חלק מהרקע התרבותי של המהפכה האמריקאית. פופנדורף נתפס כמבשר חשוב של הנאורות הגרמנית. הוא היה מעורב במריבות מתמדות עם חוגי כמורה ולעיתים קרובות נאלץ להגן על עצמו מפני האשמות בכפירה, אף שהחזיק בהשקפות נוצריות מסורתיות ברובן בענייני דוגמה ודוקטרינה.

קורות חיים
ראשית חייו
פופנדורף נולד ב בנסיכות הבוחר מסקסוניה. אביו, איזאיאס אליאס פופנדורף מ, היה כומר לותרני, וסמואל פופנדורף עצמו יועד לכמורה. הוא התחנך בבית הספר  ב, ונשלח ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת לייפציג. ההוראה הצרה והדוגמטית עוררה דחייה אצל פופנדורף, ועד מהרה הוא נטש אותה לטובת לימודי המשפט הציבורי.

פופנדורף עזב את לייפציג לחלוטין ועבר לאוניברסיטת פרידריך שילר בינה, שם רקם ידידות אינטימית עם המתמטיקאי , שהשפעתו סייעה לפתח את עצמאות אופיו יוצאת הדופן. בהשפעתו של וייגל, הוא החל לקרוא את כתביהם של הוגו גרוטיוס, תומאס הובס ורנה דקארט.

פופנדורף עזב את ינה ב-1658 עם תואר מגיסטר, והפך לחונך במשפחתו של , אחד השרים המקומיים של קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, בקופנהגן, בעזרת אחיו איזאיאס, דיפלומט בשירות השוודי.

באותה עת, ניסה המלך קרל לכפות ברית בלתי רצויה על דנמרק. בעיצומן של המשא ומתן הוא פתח בפעולות איבה, והדנים הפנו את זעמם כלפי שליחיו. קויה הצליח להימלט, אך השר השני, , ושאר אנשי הצוות נעצרו והושלכו לכלא. פופנדורף הוחזק בשבי במשך שמונה חודשים. הוא העסיק את עצמו בהרהורים על מה שקרא בכתביהם של הוגו גרוטיוס ותומאס הובס, ובנה במוחו מערכת של משפט אוניברסלי. בסיום תקופת שביו, הוא ליווה את תלמידיו, בניו של קויה, לאוניברסיטת ליידן.

קריירה כמחבר
בליידן הותר לו לפרסם, בשנת 1660, את פירות הרהוריו תחת הכותרת "Elementa jurisprudentiae universalis libri duo" ("יסודות הפסיקה האוניברסלית: שני ספרים"). החיבור הוקדש לקרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שיצר עבור פופנדורף קתדרה חדשה באוניברסיטת היידלברג, עבור משפט הטבע והאומות. משרת פרופסור זו הייתה הראשונה מסוגה בעולם. בשנת 1665 נישא פופנדורף לקתרינה אליזבת פון פלטן, אלמנתו של עמית לעבודה.

בשנת 1667 כתב, בהסכמת הנסיך הבוחר, מסה בשם "De statu imperii germanici liber unus" ("על מצבה הנוכחי של האימפריה הגרמנית: ספר אחד"). החיבור פורסם תחת שם עט בז'נבה ב-1667, והוצג כפנייה של אדון מוורונה, סוורינוס דה מונזמבאנו, לאחיו לליוס. החוברת חוללה סנסציה. מחברה קרא תיגר באופן ישיר על הארגון של האימפריה הרומית הקדושה, גינה בחריפות את מחדליו של בית אוסטריה, ותקף במרץ את הפוליטיקה של הנסיכים-הבישופים (אנשי הכמורה). לפני פופנדורף, כתב הפובליציסט והחייל  תחת שם העט "היפוליטוס מלפיד", חיבור בשם "De ratione status in imperio nostro romano-germanico" ("על טעם המדינה באימפריה הרומית-גרמנית שלנו"). כמניץ, שהיה עוין בדומה לפופנדורף לבית הבסבורג האוסטרי, הרחיק לכת עד כדי פנייה לצרפת ושוודיה. פופנדורף, לעומת זאת, דחה כל רעיון של התערבות זרה, ותמך ביוזמה לאומית.

כאשר המשיך פופנדורף למתוח ביקורת על מס חדש שהוטל על מסמכים רשמיים, הוא לא קיבל את הקתדרה למשפטים ונאלץ לעזוב את היידלברג ב-1668. סיכויי הקידום היו קלושים בגרמניה שעדיין סבלה מפגעי מלחמת שלושים השנים (1618–1648), ולכן פופנדורף עקר לשוודיה, שם זומן באותה שנה לאוניברסיטת לונד. שהותו שם הייתה פורייה.

שמאל|ממוזער|250px|"De jure naturae et gentium", 1744
ב-1672 הופיע "De jure naturae et gentium libri octo" ("על חוק הטבע והאומות: שמונה ספרים"), וב-1673 הופיע תקציר שלו תחת הכותרת "De officio hominis et civis iuxta legem naturalem" ("על חובת האדם והאזרח, על פי חוק הטבע"), אשר בין היתר כלל את הניתוח שלו ל.

בחיבור "De jure naturae et gentium" אימץ פופנדורף במידה רבה את התאוריות של גרוטיוס וביקש להשלים אותן באמצעות הדוקטרינות של הובס ורעיונותיו שלו על . הנקודה החשובה הראשונה שלו הייתה שחוק הטבע אינו חורג מגבולות החיים בעולם הזה, ומוגבל להסדרת מעשים חיצוניים בלבד. הוא חלק על תפיסתו של הובס לגבי מצב הטבע והסיק שמצב הטבע אינו מצב של מלחמה אלא של שלום. עם זאת, שלום זה הוא חלש ולא בטוח, ואם לא יבוא משהו אחר לעזרתו הוא לא יוכל להועיל רבות לשימור המין האנושי.

באשר למשפט הציבורי, פופנדורף, המכיר במדינה ("civitas") כאישיות מוסרית ("persona moralis"), מלמד שרצון המדינה אינו אלא סכום הרצונות האינדיבידואליים המרכיבים אותה, וכי התאגדות זו מסבירה את המדינה. בתפיסה אפריורית זו, הוא מסתמן כאחד ממבשריו של ז'אן-ז'אק רוסו והאמנה החברתית. פופנדורף מגן בתוקף על הרעיון שהמשפט הבין-לאומי אינו מוגבל לעולם הנוצרי, אלא מהווה קשר משותף בין כל האומות, משום שכל האומות מהוות חלק מהאנושות.

בחיבור "De officio hominis et civis iuxta legem naturalem" פופנדורף מחלק את החובות למספר קטגוריות: חובות כלפי האל, חובות כלפי העצמי, וצורות שונות של חובות כלפי אחרים. החובות כלפי העצמי סווגו כ"חובות הנפש", כגון פיתוח כישורים וכישרונות, ו"חובות הגוף", הכוללות הימנעות מגרימת פגיעה עצמית.

בשנת 1677 זומן פופנדורף לסטוקהולם כ. לתקופה חדשה זו שייכים החיבורים "Einleitung zur Historie der vornehmsten Reiche und Staaten" ("מבוא להיסטוריה של הממלכות והמדינות החשובות ביותר"), כמו גם "Commentarium de rebus suecicis libri XXVI., ab expeditione Gustavi Adolphi regis in Germaniam ad abdicationem usque Christinae" ("פרשנות על ענייני שוודיה ב-26 ספרים, ממסע המלחמה של המלך גוסטבוס אדולפוס לגרמניה ועד להתפטרותה של כריסטינה") ו-"De rebus a Carolo Gustavo gestis" ("על עלילותיו של קרל גוסטב"). פופנדורף כתב בסגנון יבש למדי, אך תוך כבוד רב לאמת והסתמכות על מקורות ארכיוניים. עם זאת, עבודותיו ההיסטוריות היו מאוד פרו-שוודיות והוא תמך בטענה שמזרח דנמרק הייתה במקור שוודית. בשנת 1658 נאלצה דנמרק למסור לשוודיה את המחוזות המזרחיים סקונה, הלנד ובלקיניה (בתוספת מספר טריטוריות נורווגיות). פופנדורף הגן על מהלך זה ועמד על כך שמחוזות אלו "אוחדו מחדש" עם שוודיה, וכי המחוזות הסקוניים היו שייכים מאז ומתמיד ליטאלנד. הוא כתב ש"גבולותיה הישנים של שוודיה אוחו מחדש".

בחיבורו "De habitu religionis christianae ad vitam civilem" ("על יחסה של הדת הנוצרית לחיים האזרחיים") הוא מתווה את הגבולות בין השלטון הכנסייתי לאזרחי. חיבור זה הציג לראשונה את מה שמכונה התאוריה ה"קולגיאלית" של הממשל הכנסייתי (Kollegialsystem), שהיוותה בסיס ליחסי דת ומדינה בגרמניה וביתר שאת בפרוסיה, ואפשרה בעקיפין את עקרון הסובלנות הדתית.

שמאל|ממוזער|250px|פסל של פופנדורף ב בשטרסבורג, צרפת.
תאוריה זו עושה הבחנה יסודית בין סמכות השיפוט העליונה בעניינים כנסייתיים ("Kirchenhoheit" או "jus circa sacra"), אותה היא תופסת כטבועה בסמכות המדינה כלפי כל קהילה דתית, לבין הסמכות הכנסייתית ("Kirchengewalt" או "jus in sacra") הטבועה בכנסייה, אך במקרים מסוימים מוענקת למדינה בהסכמה שבשתיקה או בהסכמה מפורשת של הגוף הכנסייתי. לתאוריה זו הייתה חשיבות רבה, שכן על ידי ההבחנה שעשתה בין כנסייה למדינה תוך שמירה על העליונות המהותית של האחרונה (המדינה), היא סללה את הדרך לעקרון הסובלנות.

התאוריה יושמה במידת מה בפרוסיה במאה ה-18; אך רק כאשר השינויים הפוליטיים של המאה ה-19 הובילו לתערובת גדולה של זרמים דתיים תחת ממשלות המדינות השונות, היא זכתה לקבלה אוניברסלית בגרמניה. התאוריה לא התקבלה תחילה על ידי ציבור הבישופים הקתולים (האפיסקופט), אך למרות זאת היא אפשרה לממשלות הפרוטסטנטיות להגיע לפשרה מעשית עם רומא (האפיפיורות) בכל הנוגע ל שפעלה במדינותיהן.

בשנת 1688 נקרא פופנדורף לשירותו של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג. הוא קיבל את ההצעה, אך עם הגעתו הנסיך מת. בנו, פרידריך השלישי, קיים את הבטחות אביו; פופנדורף מונה להיסטוריוגרף וליועץ סתרים, ונדרש לכתוב את ההיסטוריה של הנסיך הבוחר פרידריך וילהלם.

מלך שוודיה המשיך להפגין את רצונו הטוב כלפי פופנדורף, ובשנת 1694 העניק לו תואר ברון. באותה שנה, בעודו בשוודיה, לקה פופנדורף בשבץ, ומת ב-26 באוקטובר 1694 בברלין. הוא נקבר בכנסיית ניקולאי, שם עדיין ניתן לראות כתובת לזכרו. את מקומו כהיסטוריוגרף בברלין ירש .

מורשת ומוניטין
ג'ון לוק, דייוויד יום, אדוארד גיבון, וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו ודני דידרו המליצו כולם על שילובו של פופנדורף בתוכניות לימוד משפטים, והוא השפיע רבות על ויליאם בלקסטון ועל מונטסקייה.

המריבות של פופנדורף עם גוטפריד וילהלם לייבניץ פגעו במוניטין שלו. פופנדורף ולייבניץ חלקו השקפות תאולוגיות רבות, אך היו חלוקים בבסיסם הפילוסופי, כאשר פופנדורף נטה לפונדמנטליזם נוצרי. הריב ביניהם החל סביב הפמפלט של סוורינוס דה מונזמבאנו. לייבניץ ביטל אותו פעם במילים: "איש שבקושי נחשב למשפטן, ועל אחת כמה וכמה שאינו פילוסוף" (Vir parum jurisconsultus, minime philosophus).

מכתביו
ימין|ממוזער|250px|De officio hominis et civis juxta legem naturalem, 1758
 Craig L. Carr (ed.), The Political Writings of Samuel Pufendorf (Oxford 1994)
 Elementorum iurisprudentiae universalis (1660)


 De rebus gestis Philippi Augustae (1663)

 De statu imperii Germanici (Amsterdam 1669)


 English translation: 

 Commentarium de rebus suecicis libri XXVI., ab expeditione Gustavi Adolphi regis in Germaniam ad abdicationem usque Christinae
 De rebus a Carolo Gustavo Sueciae rege gestis commentariorum (Stockholm 1679)



לקריאה נוספת


 Dufour, Alfred (1991), Burns, J. H. (ed.), "doi:10.1017/CHOL9780521247160.021|Pufendorf" in The Cambridge History of Political Thought 1450–1700. Cambridge University Press, pp. 559–588,

 Gángó, Gábor (2023). "doi:10.1080/01916599.2022.2099044|Johann Christian von Boineburg, Samuel Pufendorf, and the foundation myth of modern natural law". History of European Ideas.




 Michael Seidler, Pufendorf's Moral and Political Philosophy



קישורים חיצוניים


 Literature by and about Samuel von Pufendorf in the catalog of the German National Library
 Michael Lausberg, Samuel von Pufendorfs politische Philosophie
 Pufendorf’s Moral and Political Philosophy
 Works by or about Samuel von Pufendorf at the Internet Archive

הערות שוליים

קטגוריה:פילוסופים גרמנים
קטגוריה:פילוסופים של ראשית העת החדשה
קטגוריה:פילוסופים של עידן הנאורות
קטגוריה:פילוסופים של החינוך
קטגוריה:תאורטיקנים במדע המדינה
קטגוריה:מחברים כותבי לטינית
קטגוריה:משפטנים גרמנים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת לייפציג
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פרידריך שילר בינה
קטגוריה:סגל אוניברסיטת היידלברג
קטגוריה:סגל אוניברסיטת לונד
קטגוריה:ילידי 1632
קטגוריה:נפטרים ב-1694