ציקלון בולה (1970)

הציקלון בולה בשנת 1970 (באנגלית:- 1970 Bhola cyclone ;המכונה גם "הציקלון הגדול של 1970" או פשוט "ציקלון בולה") היה הציקלון הטרופי הקטלני ביותר המתועד, ואחד מאסונות האדם החמורים ביותר שנרשמו. הוא פגע במזרח פקיסטן (בנגלדש) ובמערב בנגל שבהודו ב־12 בנובמבר 1970. לפחות 300,000 בני אדם נספו בסופה, ואולי אף עד 500,000, בעיקר עקב נחשול הים שהציף חלק נרחב מן האיים הנמוכים בדלתת הגנגס. ציקלון בולה היה הסופה השישית והחזקה ביותר בעונת הציקלונים של צפון האוקיינוס ההודי בשנת 1970.

הציקלון נוצר מעל מרכז מפרץ בנגל ב־8 בנובמבר והתקדם צפונה תוך שהוא מתחזק. הוא הגיע לשיא עוצמתו ב־10 בנובמבר, עם רוחות במהירות של 185 קמ"ש, ופגע בחוף מזרח פקיסטן אחר הצהריים שלמחרת. נחשול הסערה החריב איים רבים הסמוכים לחוף, מחק כפרים והשמיד יבולים ברחבי האזור. בתת־המחוז טזומודין, שנפגע באופן הקשה ביותר, נהרגו בסערה למעלה מ־45% מכלל האוכלוסייה שמנתה 167,000 נפש.

ממשלת פקיסטן, בראשות שליט החונטה הגנרל יחיא חאן, ספגה ביקורת על הטיפול המאוחר שלה בפעולות הסיוע בעקבות הסופה – הן מצד מנהיגים פוליטיים מקומיים במזרח פקיסטן והן מצד התקשורת הבין־לאומית. התגובה האיטית מצד ממשלת מערב פקיסטן הגבירה את תחושת האכזבה והניכור בקרב תושבי מזרח פקיסטן, ואפשרה לליגת האוואמית לזכות בניצחון סוחף במחוז בבחירות שהתקיימו חודש לאחר מכן, וכן למלא תפקיד מרכזי במלחמת העצמאות של בנגלדש שבעה חודשים מאוחר יותר.

 היסטוריה מטאורולוגית 

ב־1 בנובמבר התפתחה הסופה הטרופית "נורה" מעל ים סין הדרומי, באוקיינוס השקט המערבי. המערכת נמשכה במשך ארבעה ימים, לפני שהתנוונה לשקע רדוד מעל מפרץ תאילנד ב־4 בנובמבר, ולאחר מכן עברה מערבה מעל חצי האי המלאי ביום שלמחרת. השרידים של מערכת זו תרמו להתפתחותו של שקע חדש במרכז מפרץ בנגל בבוקר ה־8 בנובמבר. השקע העמיק ככל שנע באיטיות צפונה, והסוכנות המטאורולוגית ההודית דרגה אותו כסופה ציקלונית ביום שלאחר מכן. אף מדינה באזור לא נתנה שמות לציקלונים טרופיים באותה תקופה, ולכן לא ניתן לו שם חדש. הסופה נעצרה כמעט לחלוטין באותו ערב בסמוך לנקודת ציון 14.5° צפון 87° מזרח, אך החלה להאיץ צפונה ב־10 בנובמבר.

הסופה התחזקה עוד יותר לסופה ציקלונית חמורה ב־11 בנובמבר והחלה לפנות לכיוון צפון־מזרח כאשר התקרבה לצפון המפרץ. היא פיתחה עין ברורה והגיעה לשיא עוצמתה מאוחר יותר באותו יום, עם רוחות מתמשכות בעוצמה של 185 קמ״ש, כולל משבים בעוצמה של 240 קמ״ש, ולחץ ברומטרי נמוך במרכז המערכת בגובה של 960 מיליבר. הציקלון פקד את קו החוף של מזרח פקיסטן בערב ה־12 בנובמבר, בערך בזמן הגאות המקומית. עם הפגיעה ביבשה (landfall) החלה המערכת להיחלש; ב־13 בנובמבר הידרדרה הסופה לסופה ציקלונית, כאשר הייתה כ־100 ק״מ מדרום־דרום־מזרח לאגרטלה. לאחר מכן נחלשה הסופה במהירות לשקע שיורי מעל מדינת אסאם הדרומית באותו ערב.

 ההכנות 
יש ספק עד כמה מן המידע על הציקלון שהועבר לרשויות מזג האוויר ההודיות הועבר גם לרשויות מזרח פקיסטן. זאת משום ששירותי מזג האוויר של הודו ומזרח פקיסטן, לא היו מתואמים בשל המתחים בין הודו לפאקיסטן באותה תקופה, לכן לא שיתפו מידע כראוי. חלק ניכר מהאוכלוסייה, לפי הדיווחים, הופתעה מן הסופה. היו סימנים לכך שמערכת האזהרה הסופתית במזרח פקיסטן לא פעלה כיאות. השירות המטאורולוגי של פקיסטן פרסם דיווח שקרא ל"דריכות סכנה" באזורים החופיים הפגיעים במהלך יום ה־12 בנובמבר. כאשר הסופה התקרבה לחוף, שודר ב־Radio Pakistan “אות סכנת־חמורה”. ניצולים מאוחר יותר סיפרו שזה לא עורר בהם תחושת דחיפות רבה, אך זיהו את אות הסכנה מס′ 1 כייצוג של האיום החמור ביותר.

בעקבות שתי סופות ציקלוניות הרסניות באוקטובר 1960, שבהן נספו לפחות 16,000 בני אדם במזרח פקיסטן, הממשלה המרכזית של פקיסטן פנתה לממשלת ארצות הברית בבקשה לסיוע בפיתוח מערכת למניעת אסונות עתידיים. גורדון דאן, שבאותה עת כיהן כמנהל המרכז הלאומי לסופות הוריקן, ערך מחקר מפורט והגיש את הדוח שלו ב־1961. עם זאת, הממשלה המרכזית הפקיסטנית לא יישמה את כל ההמלצות שדאן ציין בדוח.RAND Corporation, “Enabling Environment for Disaster Risk Reduction in South Asia”, דוח מחקר.

 הפגיעה 
ממוזער|הציקלון ב-11 בנובמבר.
שמאל|ממוזער|הרס בפטואקאלי לאחר הציקלון
אף על פי שצפון האוקיינוס ההודי הוא מאגר המים הפעיל פחות מבחינת סופות טרופיות, מאידך חוף מפרץ בנגל פגיע במיוחד להשפעות של ציקלונים. מספר הקורבנות המדויק של ציקלון בולה אינו ידוע, אך לפחות 300,000 מקרי מוות היו קשורים לסופה, ואולי אף יותר עד 500,000.P. B. V. Prasad, “Loss estimation from the 1970 Bhola cyclone”, Natural Hazards.

ציקלון בולה הוא הציקלון הטרופי הקטלני ביותר שתועד אי-פעם, וכן אחד מאסונות הטבע הקשה ביותר בהיסטוריה המודרנית. מספר ההרוגים המשוער (300,000–500,000) שווה בקירוב למספר המתים ברעידת האדמה בטנגשאן ב־1976, ברעידת האדמה באוקיינוס ההודי ב־2004 וברעידת האדמה בהאיטי ב־2010, אך בשל חוסר ודאות בפילוח הנתונים בכל ארבעת האסונות ייתכן שלעולם לא נדע מהו האסון הקטלני ביותר.

 בנגלדש 
התחנה המטאורולוגית בצ'יטגונג, שנמצאת במרחק של כ־95 ק״מ מזרחית לנקודת הפגיעה של הסופה ביבשה, תיעדה רוחות בעוצמה של 144 קמ״ש לפני שהאנמומטר שלה נפגע סביב השעה 22:00 UTC ב־12 בנובמבר. ספינה העוגנת בנמל באותו אזור דיווחה על רוח במהירות של 222 קמ״ש כ־45 דקות לאחר מכן. בזמן שהסופה פגעה ביבשה, נגרם נחשול סערה בגובה של כ־10 מטרים בדלתת הגנגס. בנמל בצ'יטגונג, גובה הגאות הגיע לכ־4 מטרים מעל מפלס פני הים הממוצע, מתוכם כ־1.2 מטרים מיוחסים לנחשול הסערה.

רדיו פקיסטן דיווח כי לא נמצאו ניצולים ב־13 האיים הסמוכים לצ'יטגונג. טיסה מעל האזור חשפה שההרס היה מוחלט בחצי הדרומי של האי בולה, וששדות האורז באי בולה, באי האטיה ובקו החוף הסמוך נהרסו. מספר כלי שיט בנמלים של צ'יטגונג ומונגלה דווחו כנזוקים, ושדות התעופה בצ'יטגונג ובקוֹקסּ בָּזָאר היו מוצפים במים בגובה של כ־1 מ׳ למשך מספר שעות.

יותר מ־3.6 מיליון בני אדם הושפעו ישירות מהציקלון, והנזק הכולל מהסופה הוערך בכ־86.4 מיליון דולר אמריקאי (כ־701 מיליון דולר במונחי 2024). ניצולים דיווחו שכ־85% מהבתים באזור נהרסו או ניזוקו באופן חמור, כאשר ההרס הרב ביותר התרחש לאורך החוף. תשעים אחוזים מהדייגים באזור ספגו הפסדים כבדים, כולל הרס של 9,000 ספינות דיג. מבין 77,000 הדייגים, 46,000 נספו כתוצאה מהציקלון, וכ־40% מהניצולים נפגעו באופן חמור. בסך הכול נהרסו כ־65% מכושר הדיג של האזור, אזור שבו כ־80% מהחלבון הנצרך מגיע מדגים. הנזקים החקלאיים היו חמורים לא פחות, כולל אובדן תבואה בשווי של כ־63 מיליון דולר ו־280,000 ראשי בקר. שלושה חודשים לאחר הסופה, 75% מהאוכלוסייה קיבלה מזון מעובדי סיוע, ומעל 150,000 אנשים הסתמכו על עזרה חיצונית למחצית ממזונם.

ציקלון בולה גרם גם לעלייה במקרי כולרה וקדחת הטיפוס באזור, כתוצאה מזיהום מקורות המים במהלך הסופה. ניסיונות רבים לשליחת סיוע לאזור סוכלו עקב התפשטות הכולרה, ובשל כך עיכוב הסיוע הרפואי היה משמעותי.

 הודו 
הציקלון הביא עמו גשמים נרחבים לאיי אנדמן וניקובר, וב־8–9 בנובמבר ירדו באזורים מסוימים משקעים כבדים במיוחד. בפורט בלייר נמדדו 130 מ"מ גשם ב־8 בנובמבר, וברחבי האיים נרשמו מספר אירועי הצפות. אוניית המשא MV Mahajagmitra, במשקל 5,500 טון שהפליגה מקלקטה לכווית, טבעה בסופה ב־12 בנובמבר וכל חמישים אנשי צוותה נספו. לפני טביעתה שידרה האונייה אות מצוקה ודיווחה על רוחות בעוצמת הוריקן.

גשמים נרחבים ירדו גם בבנגל המערבית ובדרום אסאם. הגשמים גרמו לנזק לבתי מגורים וליבולים בשתי המדינות, כשהנזק הכבד ביותר נרשם במחוזות הדרומיים.

 מספר ההרוגים 
שני סקרים רפואיים לבדיקת הסיוע בוצעו בידי מעבדת המחקר לכולרה של פקיסטן– SEATO סיאט"ו (Pakistan–SEATO Cholera Research Laboratory): הראשון החל בנובמבר והשני התקיים בפברואר–מרץ. מטרת הסקר הראשון הייתה לקבוע את הצרכים הרפואיים המיידיים באזורי האסון, ואילו הסקר השני, המפורט יותר, נועד לשמש בסיס לתכנון ארוך־טווח של פעולות הסיוע והשיקום. במסגרת הסקר השני נבדקו כ־1.4% מאוכלוסיית האזור.

בסקר הראשון נמצא כי מי־השתיה ברוב האזורים הפגועים הכילו רמת מליחות דומה למי הבארות, למעט באזור סודאראם, שם המים היו כמעט בלתי ראויים לשתייה — עם ריכוז מלח של עד 0.5%. שיעור התמותה הוערך ב־14.2%, המקביל לכ־240,000 הרוגים. התחלואה שקשורה לציקלון הייתה בעיקר פציעות קלות, אך נצפתה תופעה שנקראת "תסמונת הציקלון" — פציעות קשות בחזה ובגפיים שנגרמו לניצולים שנצמדו לעצים כדי להחזיק מעמד מול נחשול הסערה. בתחילה היה חשש מהתפרצות של כולרה או טיפוס בשבועות שלאחר הסופה, אך הסקר לא מצא עדות למגפת כולרה, אבעבועות רוח או מחלות אחרות באזור הפגוע.

ממצאי הסקר השני היו ככל הנראה נמוכים משמעותית מן המציאות, משום שמספר קבוצות אוכלוסייה לא נכללו בו — כ־100,000 עובדים ניידים שעסקו באיסוף יבול האורז, משפחות שנכחדו לחלוטין בסופה, וכן תושבים שעזבו את האזור בשלושת החודשים שחלפו מאז האסון. אי־הכללת קבוצות אלו נועדה לצמצם את הסיכון לשמועות ולהפרזות.

הסקר הסיק כי מספר ההרוגים הכולל עמד, לכל הפחות, על 224,000 בני אדם. הפגיעה הקשה ביותר נרשמה באזור תזומודין, שבו הגיע שיעור התמותה ל־46.3% — המקביל לכ־80,000 הרוגים בתאונה אחת בלבד. שיעור התמותה הממוצע בכל האזור שנפגע מהציקלון עמד על 16.5%.

תוצאות הסקר הראו כי שיעור ההישרדות הגבוה ביותר נרשם בקרב גברים בוגרים בגילי 15–49, בעוד שלמעלה ממחצית מההרוגים היו ילדים מתחת לגיל עשר — אף שאלה היוו רק שליש מאוכלוסיית האזור לפני הסופה. הדבר מצביע על כך שהצעירים מאוד, הקשישים והחולים היו קבוצות הסיכון הגבוהות ביותר לאובדן חיים בסופה ובנחשול. בחודשים שלאחר האסון, שיעורי התמותה בקרב בני גיל העמידה באזור הפגיעה היו נמוכים יותר מאשר באזור הביקורת סמוך לדאקה — תוצאה המשקפת את העובדה שהסופה גבתה את חייהם של אנשים שהיו מלכתחילה בעלי מצב בריאותי ירוד יותר.

 השלכות 
 תגובת הממשלה 
בימים שלאחר פגיעת הסופה בחוף, הפליגו שלוש ספינות סער פקיסטניות ואוניית בית־חולים שנשאה צוות רפואי וציוד מצ'יטגונג אל איי האטיה, סנדוויפ וקוטובדיה.Imran, A. (2020). Cyclone Not Above Politics: East Pakistan, Disaster, Politics and the 1970 Bhola Cyclone. Modern Asian Studies, Cambridge University Press. יחידות של הצבא הפקיסטני הגיעו לאזורים רבים שנפגעו בתוך יומיים לאחר שהציקלון הגיע לחוף.ibid. הנשיא יחיא חאן ביקר במזרח פקיסטן בדרכו חזרה מביקור בסין. במסיבת עיתונאים בדאקה הודה חאן כי הממשלה עשתה כמה "מחדלים" ו"שגיאות" במאמצי הסיוע לנפגעי הציקלון במזרח פקיסטן (בנגלדש), אך הדגיש כי "הכול נעשה במסגרת גבולות סמכותה של הממשלה." לאחר מכן שב לרוואלפינדי. אף מנהיג פוליטי ממערב פקיסטן לא ביקר במזרח פקיסטן לאחר הסופה.

בעשרת הימים שלאחר הציקלון, שלחה ממשלת פקיסטן המרכזית מטוס תובלה צבאי ושלושה מטוסי ריסוס לסיוע. הממשלה המרכזית טענה כי אינה יכולה להעביר מסוקי צבא ממערב פקיסטן מכיוון שממשלת הודו לא העניקה אישור לחצות את השטח ההודי — טענה שממשלת הודו הכחישה. עד 24 בנובמבר, הקצתה הממשלה המרכזית סכום של 116 מיליון דולר אמריקאי למימון פעולות הסיוע באזור האסון.BRAC Institute of Governance and Development, “Remembering November 1970: Catastrophe, Governance and Development”. חאן הגיע לדאקה כדי לנהל את פעולות הסיוע ב־24 בנובמבר. הנציב של מזרח פקיסטן, סגן־האדמירל ס. מ. אחסן, הכחיש את הטענות שהכוחות המזוינים לא פעלו במהירות מספקת, ואמר שהאספקה מגיעה לכל חלקי אזור האסון, למעט מספר אזורים קטנים.

הנשיא חאן אמר שיש חוסר הבנה לגבי היקף האסון. הוא גם הצהיר שהבחירות הכלליות שנקבעו ל־7 בדצמבר 1970 יתקיימו כמתוכנן, אם כי שמונה או תשעה מהמחוזות שנפגעו קשות עלולים לחוות עיכובים — תוך שהוא הכחיש שמועות שהבחירות יידחו.

במרץ 1971, כשחריפה המתיחות בין מזרח למערב פקיסטן, נסגרו לשבועיים המשרדים בעיר דאקה של שני הארגונים הממשלתיים שהיו מעורבים ישירות בפעולות הסיוע — ראשית בעקבות שביתה כללית, ואחר־כך בעקבות צו שהטילה ליגת אוואמי, שאסר על קיום עבודות ממשלתיות במזרח פקיסטן. פעולות הסיוע בשטח נמשכו, אולם התכנון ארוך-הטווח קוצץ משמעותית.

 תגובות בין-לאומיות 
הודו הייתה אחת המדינות הראשונות שהציעו סיוע לפקיסטן, למרות היחסים המתוחים בדרך כלל בין שתי המדינות, ועד סוף נובמבר התחייבה לספק סיוע בהיקף 1.3 מיליון דולר (כ-8.7 מיליון דולר במונחי 2020) למאמצי הסיוע. ממשלת פקיסטן המרכזית סירבה לאפשר להודים לשלוח אספקה לפקיסטן המזרחית בדרך האוויר, מה שאילץ את הודו להעביר את הציוד לאט יותר בדרכים יבשתיות. ממשלת הודו גם מסרה כי הפקיסטנים סירבו להצעה לשלוח מטוסים צבאיים, מסוקים וסירות ממערב בנגל כדי לסייע בפעולת ההצלה.

נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון הקצה מענק של 10 מיליון דולר (81 מיליון דולר במונחי 2024) לאספקת מזון וסיוע חיוני אחר לניצולי הסופה, ושגריר ארצות הברית בפקיסטן התחייב לסייע לממשלת פקיסטן המזרחית "בכל דרך אפשרית". ארצות הברית שלחה כמות של שמיכות, אוהלים וציוד אחר לפקיסטן המזרחית. נשלחו גם שישה מסוקים – שני מסוקים ממשימת סיוע בנפאל וארבעה מארצות הברית. כ-200,000 טון חיטה נשלחו מארצות הברית לאזור שנפגע. עד סוף נובמבר פעלו באזור האסון 38 מסוקים, מתוכם עשרה בריטיים ועשרה אמריקניים. האמריקנים סיפקו כ-50 סירות קטנות והבריטים 70 לחלוקת אספקה.

ארגון הסיוע CARE עצר את משלוחי הסיוע למזרח פקיסטן בשבוע שלאחר שפגעה הסופה, בשל חוסר רצון להניח לממשלה המרכזית של פקיסטן לנהל את חלוקת הסיוע.Modern Asian Studies, “Cyclone Not Above Politics: East Pakistan …”, Cambridge University. אולם, בינואר 1971 הגיעו להסכם לבניית 24,000 בתים מבטון ולבנים בעלות של כ־1.2 מיליון דולר (שהם 9 מיליון דולרים בערכי שנת 2024). חשש אמריקאי לגבי עיכובים בממשלה המרכזית בקביעת השימוש בסיוע הביאו לכך שכ־7.5 מיליון דולר מתוך הסיוע שאושר על־ידי הקונגרס של ארצות הברית לא הועבר במרץ. רוב הכסף הוקצה לבניית מקלטים מציקלונים ולשיקום בתי מגורים. חברי חיל השלום Peace Corps האמריקני הציעו לשלוח מתנדבים, אך הממשלה המרכזית דחתה אותם.

כוח משימה של הצי המלכותי הבריטי, שבמרכזו סביב אניית הנחיתה HMS Intrepid ונושאת המטוסים HMS Triumph, יצא מסינגפור למפרץ בנגל כדי לסייע בפעולות הסיוע. הם נשאו שמונה מסוקים ושמונה נחתות, וכן צוותי חילוץ ואספקה. חמישים חיילים ושני מסוקים הוטסו מהספינות מראש כדי לסקור את אזור האסון ולבצע פעולות סיוע.Modern Asian Studies, “Cyclone Not Above Politics …” כוח המשימה הגיע לחופי מזרח פקיסטן ב־24 בנובמבר, ו-650 החיילים שעל הספינות החלו מיד להשתמש בכלי הנחיתה כדי להעביר אספקה אל האיים. קריאה של ועדת החירום הבריטית לאסונות British Disasters Emergency Committee גייסה סכום של כ־1.5 מיליון לירות שטרלינג לסיוע באסון במזרח פקיסטן.

ממשלת קנדה התחייבה למתן סיוע של C$2 מיליון דולר קנדי. צרפת ומערב־גרמניה שלחו מסוקים ומגוון אספקה בשווי כ־US$1.3 מיליון דולר אמריקאי. האפיפיור פאולוס השישי הכריז כי יבקר בדאקה במהלך מסע למזרח הרחוק וקרא לאנשים להתפלל למען קורבנות האסון. לאחר מכן הוותיקן תרם כ־US$100,000 למאמצי הסיוע. בתחילת 1971, ארבעה מסוקים סובייטיים פעלו באזור והעבירו אספקה חיונית לאזורים שנפגעו קשות. המטוסים הסובייטיים, החליפו את המסוקים הבריטיים והאמריקאים שפעלו מיד לאחר הציקלון.

גורמי ממשל בסינגפור שלחו משלחת רפואית צבאית למזרח פקיסטן, שהגיעה לצ'יטגונג ב־1 בדצמבר. אנשי המשלחת נשלחו לאחר מכן לאזור סנדוויפ, שם טיפלו בכ־27,000 איש וביצעו מבצע חיסון נגד אבעבועות שחורות. המשלחת שבה לסינגפור ב־22 בדצמבר, לאחר שהביאה עמה ציוד רפואי בשווי כ־50,000 דולר וחמש־עשרה טונות של מזון עבור נפגעי הסופה.

הקבינט יפני אישר בדצמבר סיוע בהיקף של 1.65 מיליון דולר. ממשלת יפן ספגה קודם לכן ביקורת על כך שתרומתה לעבודות הסיוע הייתה זעומה.

משלוח הסיוע הראשון מסין כלל 500,000 מנות חיסון כנגד כולרה – אספקה שלא הייתה נחוצה, מאחר שבפקיסטן היו מלאים מספיקים. ממשלת סין תרמה בנוסף 1.2 מיליון דולר במזומן לפקיסטן.

מוחמד רזא שאה פהלווי הכריז כי האסון הוא גם "אסון איראני" ושלח בתוך ימים ספורים שני מטוסי אספקה עמוסי ציוד.

מדינות אסייתיות קטנות ועניות יותר תרמו גם הן כמויות סיוע סמליות.

האו"ם תרם סכום של 2.1 מיליון דולרים אמריקאים במזון ובמזומנים, בעוד שיוניצ"ף UNICEF פתחה בקמפיין לגיוס מיליון דולר נוספים. לאחר הסופה, UNICEF סייעה לשקם את אספקת המים: היא שיקמה מעל 11,000 בארות בחודשים שלאחר האסון. מזכ"ל האו״ם, או תאנט U Thant, פנה בקריאת עזרה לקורבנות הציקלון ולמלחמת האזרחים באוגוסט, בשתי תוכניות סיוע נפרדות, והצהיר שרק כ־4 מיליון דולרים אמריקאים נתרמו לצרכים המיידיים — הרבה מתחת ליעד של 29.2 מיליון דולר. עד סוף נובמבר, הפדרציה הבינלאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום אספה כ־3.5 מיליון דולרים כדי לספק סיוע לקורבנות האסון.

הבנק העולמי העריך כי העלות המשוערת לשיקום האזורים שנהרסו בעקבות הסופה עומדת על כ־185 מיליון דולרים אמריקאים. התוכנית, שהוכנה על ידי גורמי הממשל של מזרח פקיסטן בסיוע אנשי הבנק כללה, שיקום הדיור, אספקת מים ותשתיות למצבם שלפני הסופה, במטרה לשלב זאת בתוכנית רחבה יותר לשליטה בשיטפונות ופיתוח אזורי. עיקרי התוכנית: תיקון ושיקום סוללות חוף ומתקני מים, שיקום תשתיות תחבורה (כ-322 קילומטרים של כבישים ראשיים ועוד כ-950 קילומטרים של כבישים משניים), תיקון גשרים ומעברים ויצירת ועדת שיקום תחת היושב ראש מושל מזרח פקיסטן בשיתוף נציגים מהממשל המרכזי והפרובינציאלי. בעבודת השיקום נדרשו עד 40,000 פועלים, ולתיקון סוללות החוף הוקצבו כ-54 מיליון רופי.

בנוסף, הבנק העניק קו אשראי של 25 מיליון דולרים אמריקאים כדי לסייע בשיקום כלכלת מזרח פקיסטן ובניית מקלטי ציקלון, במסגרת מימון דרך IDA. זוהי הפעם הראשונה שבה הארגון לפיתוח בינלאומי (IDA - International Development Association) העניק אשראי לשיקום אי­רוע אסון בממדים גדולים. עד תחילת דצמבר, גויסו כמעט 40 מיליון דולרים אמריקאים למאמצי הסיוע על ידי ממשלות של 41 מדינות, ארגונים וגורמים פרטיים.

 לאחר האסון 
בדצמבר 1970 ניסחה הפדרציה הבינלאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום תוכנית להפעלה מיידית במקרה שאירוע דומה יכה במדינות נוספות ה"מועדות לאסונות". גורם רשמי בצלב האדום ציין כי חלק מעובדי הסיוע שנשלחו למזרח פקיסטן היו בעלי הכשרה חלקית בלבד, ולכן הארגון יערוך רשימה מסודרת של מומחים מקצועיים לשיגור מהיר בשעת הצורך.International Review of the Red Cross, 1971. העצרת הכללית של האומות המאוחדות אימצה באותה עת הצעה לחיזוק יכולתו של הארגון להעניק סיוע למדינות מוכות אסון ולשפר את מערך המענה הבינלאומי למצבי חירום.United Nations General Assembly Resolution on Disaster Relief, 1970.

בשנת 1966, ארגון הצלב-האדום החל לתמוך בפיתוח מערכת אזהרה מפני ציקלונים, שהפכה בשנת 1972 לתוכנית מוכנות לציקלונים (CPP), המנוהלת בשיתוף ממשלת בנגלדש והסהר האדום של בנגלדש (Bangladesh Red Crescent Society). מטרות התוכנית כוללות הגברת המודעות בקרב הציבור לסכנות הציקלונים והכשרת צוותי חירום באזורים החופיים של בנגלדש.

בשלושת העשורים שלאחר ציקלון 1970 נבנו למעלה מ־200 מקלטי ציקלונים באזורי החוף של בנגלדש. כאשר הציקלון ההרסני הבא התקרב למדינה בשנת 1991, מתנדבי תוכנית המוכנות לציקלונים (CPP) הזהירו את האוכלוסייה בין יומיים לשלושה ימים לפני עליית הסופה לחוף. יותר מ־350,000 בני אדם עזבו את בתיהם ופנו למקלטים ולמבנים בנויים בלבנים, ואחרים עלו לנקודות גובה. אף שהציקלון של 1991 גבּה את חייהם של יותר מ־138,000 בני אדם, מדובר במספר נמוך משמעותית מהציקלון של 1970 — בחלקו הודות לאזהרות שפרסמה תוכנית המוכנות. עם זאת, פגיעת הציקלון של 1991 הייתה הרסנית בהרבה, וגרמה לנזקים של כ־1.5 מיליארד דולר (כ־3.1 מיליארד דולר בערכי 2024), לעומת 0.086 מיליארד דולר בציקלון 1970 (כ־0.54 מיליארד דולר בערכי 2024).

קטעי וידאו מהאירוע הופיעו בסרט "ימי הזעם " (1979), בבימויו של פרד ורשהופסקי ובהנחייתו של וינסנט פרייס .

 ראו גם 
 ניו מור – יבשה שהופיעה בעקבות הציקלון במפרץ בנגל

 לקריאה נוספת 


 קישורים חיצוניים 

 ציקלון-בולהסופה-טרופית-רבת-עצמה-שהכתה-במזרח-פקיסטן-כלומר-בנגלדש-ובמערב-בנג/241997783885408/ 3/11/1970 ציקלון ״בולה״. סופה טרופית רבת עצמה שהכתה במזרח 





הערות שוליים

קטגוריה:סופות ציקלון
קטגוריה:בנגלדש: היסטוריה
קטגוריה:אסונות טבע
קטגוריה:אסיה: אסונות טבע