ירח מעל סואץ

"ירח מעל סואץ" הוא רומן מאת איש התקשורת והסופר, יוסי עוזרד. הרומן יצא לאור ב-2019 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר. חלקו העיקרי של הרומן מתרחש במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-21, אולם חלק גדול ממנו מוקדש לחוויות גיבור הרומן מקיץ 1969 בעת ששהה במוצב בקו בר לב בעיצומה של מלחמת ההתשה. חוויות אלו, המסופרות מפיו של מי שהיה על פי עדותו "חייל גרוע", וחושפות את שגרת הלחימה החיים בקו התעלה בכלל ובמעוז בפרט, ללא כחל וסרק, הן אלו שנותנות לרומן את כוחו העיקרי.

עלילה
נעוריו בקיבוץ של אמנון קרני, המספר, מסתיימים באוגוסט 1968 עם הגיוס. בגלל אבחון של רשרוש בלב הוא מחויל לתפקיד צלם בדובר צה"ל. הוא נשלח לתעלת סואץ להביא צילומים מהקו ולשלחם לדובר צה"ל. באוטובוס לסיני שבו קציני מילואים שהתגייסו כ"נמרים", הוא פוגש את זיגי קצין הצנחנים השחצן, שגם הוא "נמר". באוגדה, בעת שהקצינים שומעים תדריך ממפקד האוגדה, צ'יץ, הוא נתקל לראשונה בסגן אלוף המכונה ש"ג. הקצינים מחולקים למעוזים ואמנון נוסע עם זיגי וש"ג לבלוזה.

לפנות ערב הם יוצאים מבלוזה למעוז "טמפו" עם שיירת אספקה. לקראת הגעתם למעוז, כצפוי בתדריך שניתן, נפתחת עליהם אש. אמנון מתחבא בזחל"ם ולא יורה כפי שמצופה ממנו. כשהם מגיעים לטמפו מתברר כי למרבה המזל איש לא נפגע. ש"ג מקבל פיקוד על המתחם ללא חפיפה. חיילי המעוז מקבלים את החדשים באדישות. מתוארים הסירחון, המחנק, החום והחולדות בבונקר המעוז. מתברר כי בזמן ההיתקלות אמנון עשה במכנסיים. הוא מצליח לשטוף את עצמו בחושך, אך זוכה לכינוי "פישר" מזיגי שהוא מפקד המוצב. מהתעלמות החיילים ממנו, הוא מבין שהוא חסר ערך במעוז.

לאחר מספר חודשים, בסיום תקופת שהותו במעוז, בדרך לבלוזה, נתקלת השיירה במארב ומפקדו נהרג. אמנון נפצע קל, לאחר טיפול במרפאה נכלא ונשפט על מורך לב ורשלנות פלילית בקרב ונשלח לשנה בכלא. עם שחרורו עשה את פרק הזמן החסר כעובד רס"ר האחראי על ניקיון בתי השימוש ואיסוף הזבל בקריה. החוויות הקשות בשירות הביאו אותו לרצון להתנתק. הוא נוסע לאוסטרליה ועובד שם שלוש שנים בחווה חקלאית מבודדת, דבר המשפיע עליו לטובה. ב-1974 שב לישראל לומד קולנוע ועובד שנים רבות כצלם מלחמות עבור רשתות זרות ברחבי העולם.

בגיל 65 התגלה אצלו סרטן המעי הגס. בבית החולים שבים אליו הזיכרונות שהדחיק מ"טמפו". לאחר הקרנות וניתוח, רופאו אומר לו לשנות את אורח חייו לשגרה של דיאטה, חברה, ספורט ואימוץ כלב. במאמץ רב ותוך התנגדות הוא מקבל את ההמלצות ומאמץ את הכלב צ'ארלי המלווה אותו אחר כך לכל מקום. כשנגמרים חסכונותיו, מחליט אמנון למצוא קריירה חדשה כיוצר "סרטי זיכרון" עבור משפחות.

רינה גלבוע מתקשרת אליו בבקשה שיעשה סרט על סא"ל שמיל גלבוע, אביו של בעלה, גדי, ממושב ליד קריית מלאכי, ניצול שואה שלחם במלחמת השחרור, היה חייל ביחידה 101, קצין קשוח שהתנדב כ"נמר" ונהרג במלחמת התשה. אמנון נפגש עם גדי הבן. גדי טוען שאמנון מוכר לו. אמנון מזהה בצילום בבית את סא"ל ש"ג מ"טמפו" ומבין שמדובר בשמיל גלבוע. אמנון מתחיל להרהר ברעיון להפוך את הסרט לסרט תיעודי כללי אודות מלחמת ההתשה. הצילומים נמשכים ומתברר כי הסיפור שרווח כשמועה היה שאמנון ירה בזמן ההיתקלות בש"ג ובגלל זה נשפט. אמנון מתייעץ עם גרושתו דליה לגבי חשיפת זהותו בפני משפחת גלבוע ובמקביל, מתחיל לחפש אנשים שהיו בתקרית שבה נהרג שמיל גלבוע, שיוכלו לשפוך אור על מה שאירע שם בעת שנכנס להלם ולא זכר מה אירע.

לאורך כל הספר מתואר המרוץ לירח בין ברית המועצות וארצות הברית, שהגיע לשיאו בנחיתת אפולו 11 על הירח ביולי 1969. הקשר לרומן מודגם באמצעות סיפורו של הבן גדי, כקצין שריון במוצב המזח, שנפל למארב קומנדו מצרי שבו נהרגו שבעה חיילי צה"ל והוא נפצע. לטענת גדי, בגלל הנחיתה על הירח, איש לא התעניין במארב ובחיילים שנפלו, כהדגמה למרחק בין תל אביב לתעלת סואץ.

כתיבת הספר
לאחר שסיים את כתיבת ספרו "גשר הדודות" (2016), החליט עוזרד שספרו הבא יעסוק ב"נמרים" — אותם קציני מילואים שהתנדבו לפקד על מעוזים בתקופה הקשה ביותר במלחמת ההתשה. הוא ראה בהתנדבותם מעשה אלטרואיסטי מהדרגה הגבוהה ביותר. הוא נפגש עם רבים מהם ותוך כדי כך הגיע למסקנה כי: "הגיבורים האמיתיים של אותה מלחמה ארורה היו חיילים פשוטים שנשלחו לתעלה בלי לדעת דבר על התופת והאש בתעלה. נזכרתי באותם נערים בני התשע עשרה שנאלצו להיות מדי יום תחת מטר של אלפי פגזים, פשיטות וירי וכל זה רחוק מאות קילומטרים מתל אביב. השרות במעוזים היה בלתי נסבל, תנאי שדה ללא מקלחת, מזון ירוד וכמעט ללא אפשרות לצאת הביתה מפאת הסכנה בצירי הגישה המופצצים. לעיתים חיילים לא יצאו לחופשה הביתה יותר משלושה חודשים. מצבם הנפשי של החיילים הלא קרביים היה הגרוע ביותר, אותם נהגים, חימושניקים, קשרים ומשגיחי כשרות היו מנותקים חברתית במעוז. אף אחד לא הכין אותם לצפוי להם.".

במקביל להוצאת הספר, אצר עוזרד תערוכה של צילומים ממלחמת ההתשה שהוצגה בעיריית תל אביב. הצילומים היו של חיילים שהשתתפו במלחמה: דדי צוקר, דודו הלוי, יהושע ג'קסון ואחרים. הוא בחר בתמונות המתעדות את שגרת היומיום במעוזים: חיילים מתגלחים, מתקלחים ואוכלים.

על פי התודות בסוף הספר, נפגש עוזרד עם עשרות קצינים ולוחמים שלחמו במלחמת ההתשה ואסף מהם עדויות. בין היתר, נפגש עם קצינים שהתנדבו כ"נמרים": אלישע שלם, שי חולדאי, דודו הלוי, עידו דיסנצ'יק, יחיעם ששון, טיבי רם, מיכה רודני, יצחקי חן, ורזי רום.

ביקורת
מבקר "הארץ", שי רודין, טוען כי לרומן יש חשיבות מכמה סיבות: הראשונה היא הבחירה במלחמת ההתשה. מלחמה שאינה תופסת מקום מרכזי בשיח התקשורתי או הספרותי. השנייה היא הבחירה בגיבור שלא הקים משפחה. לטענתו, גם היא זרה לספרות הישראלית. תלישותו של אמנון הופכת אותו לזר למושג המשפחה. "הרומן קושר באופן נוקב בין טראומת המלחמה ובין התרחקות מהמדינה ומרעיונות שקשורים במשפחתיות, בקבוצה וברעות הישראלית ... אחוות הלוחמים מועלמת לטובת בדידות שמלווה את הפרט מזמן המלחמה ועד לזיקנה.". השלישית היא בכך ש"עוזרד אינו שואף לבצע תהליך מיתיזציה — לא לגיבור שלו ולא למלחמת ההתשה, אלא להפך. הוא מציג אותם בשגרתיותם האפורה. המלחמה איננה קרבות מפוארים בנוסח האיליאדה כי אם ימים ארוכים בבונקר שבמעוז, צחנה השורה בכל וחשש מפני המוות.". הסיבה הרביעית היא פוליטית. לדעת רודין סופרים רבים מסתירים ברומנים שהם כותבים את דעתם הפוליטית, וזאת, במטרה להתחבב על הקוראים. לטענתו, עוזרד אינו מסתיר את השקפתו על מחיר המלחמה שהוא גדול מדי ויתכן שלא הכרחי.

מוטו הספר
"תל אביב מוארת והתעלה בוערת", חיים גורי

קישורים חיצוניים

ירח מעל סואץ, באתר הוצאת כנרת, זמורה, דביר

הערות שוליים

קטגוריה:ספרי 2019
קטגוריה:מלחמת ההתשה בתרבות