יאקוב פוגר

יָאקוֹב פוּגֶר "של השושן" (בגרמנית: Jakob Fugger von der Lilie; ), הידוע גם בשם יאקוב פוגר "העשיר" (der Reiche), ולעיתים יאקוב השני, היה סוחר, יזם כרייה ובנקאי גרמני בולט. הוא היה צאצא למשפחת הסוחרים פוגר ששכנה בעיר הקיסרית החופשית אאוגסבורג. הוא נולד כבורגני ומאוחר יותר הועלה בדרגה באמצעות נישואים למעמד  של אאוגסבורג (Großbürger zu Augsburg). בתוך עשורים ספורים, הוא הרחיב את החברה המשפחתית לכדי עסק שפעל בכל רחבי אירופה. את חינוכו החל בגיל 14 בוונציה, שהייתה גם מקום מגוריו העיקרי עד 1487. באותה עת היה איש כמורה והחזיק במספר משרות כנסייתיות. העיתונאי האמריקאי  העריך את הונו הכולל בכ-400 מיליארד דולר (במונחי 2015), סכום השווה ל-2% מהתוצר המקומי הגולמי (GDP) של אירופה באותה תקופה.

יסודות עושרה של המשפחה נוצרו בעיקר על ידי סחר הטקסטיל עם איטליה. החברה צמחה במהירות לאחר שהאחים אולריך, גאורג ויאקוב החלו בביצוע עסקאות בנקאיות עם בית הבסבורג וכן עם הקוריה הרומאית, ובמקביל החלו בפעולות כרייה בטירול, והחל מ-1493 בכריית כסף ונחושת בממלכות בוהמיה והונגריה. נכון ל-1525, הם החזיקו גם בזכות לכרות כספית וצינובר באלמדן.

לאחר 1487, יאקוב פוגר היה המנהל בפועל של הפעילות העסקית של פוגר, שעד מהרה החזיקה במונופול כמעט מוחלט על שוק הנחושת האירופי. נחושת מהונגריה הועברה דרך אנטוורפן לליסבון, ומשם נשלחה להודו. יאקוב פוגר תרם גם למשלחת המסחר הראשונה והיחידה להודו שבה שיתפו פעולה סוחרים גרמנים, צי פורטוגלי לחוף המערבי של הודו (1505–1506), וכן למשלחת מסחר ספרדית כושלת לאיי מאלוקו ב-1525.

בתמיכתו בבית הבסבורג כבנקאי, הייתה לו השפעה מכרעת על הפוליטיקה האירופית באותה עת. הוא מימן את עלייתו לשלטון של מקסימיליאן הראשון ותרם תרומות ניכרות כדי להבטיח את בחירתו של המלך הספרדי קרלוס הראשון לתפקיד קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתור קרל החמישי. יאקוב פוגר מימן גם את הנישואים שהביאו מאוחר יותר לכך שבית הבסבורג זכה בממלכות בוהמיה והונגריה.

יאקוב פוגר הבטיח את מורשתו ואת תהילתו המתמשכת באמצעות הקרנות שהקים באאוגסבורג.  במימונו, שנבנתה בין השנים 1509 ל-1512, היא מבנה הרנסאנס הראשון בגרמניה ומכילה את קבריהם של האחים אולריך, גאורג ויאקוב. ה, שנוסדה על ידי יאקוב ב-1521, היא מתחם הדיור הסוציאלי העתיק ביותר בעולם שעדיין נמצא בשימוש. ה"דאמנהוף" (Damenhof), חלק מ באאוגסבורג, הוא מבנה הרנסאנס החילוני הראשון בגרמניה ונבנה ב-1515.

במותו ב-30 בדצמבר 1525, הוריש יאקוב פוגר לאחיינו אנטון פוגר נכסי חברה בסך כולל של 2,032,652 גילדן. הוא נמנה עם הגרמנים הידועים ביותר, וכנראה הוא האזרח המפורסם ביותר של אאוגסבורג, ועושרו זיכה אותו בכינוי "פוגר העשיר". בשנת 1967 הוצבה פרוטומה שלו בוולהאלה, "היכל התהילה" ליד רגנסבורג, המוקיר גרמנים ראויים לשבח ומכובדים.

קורות חיים
רקע, השכלה ושנים מוקדמות בוונציה
שמאל|ממוזער|250px|שלט האצולה של משפחת פוגר "של השושן", שהוענק בשנת 1473
יאקוב פוגר נולד באאוגסבורג כילד העשירי מתוך אחד-עשר ילדים ליאקוב פוגר "הזקן" (1398–1469) ולאשתו  (1419–1497), בתו של מנהל המטבעה פרנץ בזינגר. משפחת פוגר כבר ביססה את עצמה כסוחרים מצליחים בעיר. האנס פוגר, סבו של יאקוב פוגר, התיישב באאוגסבורג בשנת 1367, הפך לבורגני באמצעות נישואים וצבר עושר רב באמצעות מסחר בטקסטיל עם איטליה. כמה שנים לפני מותו, בנו יאקוב פוגר הזקן כבר היה אחד האזרחים העשירים ביותר באאוגסבורג.

אחיו הגדולים של יאקוב, אולריך (1441–1510) וגאורג (1453–1506), יצרו את הבסיס לעליית החברה באירופה. בסביבות שנת 1470 הם הקימו סוכנויות מסחר בוונציה ובנירנברג, שהיו אז מרכזי מסחר חשובים. אחיו של יאקוב פוגר, אנדראס והאנס, מתו שניהם בגיל צעיר בוונציה. אחיו מרקוס היה איש כמורה והחל מ-1470 שימש כרשם ב ברומא, שם נפטר ב-1478. אחיו פטר מת במגפה בנירנברג ב-1473.

הלוואות שניתנו לקיסר פרידריך השלישי ואספקה שניתנה לפמלייתו על ידי אולריך פוגר היו הסיבה להענקת שלט האצולה עם סמל השושן למשפחה בשנת 1473. השם "של השושן" (בגרמנית: von der Lilie) על שם סמל זה מבדיל בין ענף זה של משפחת פוגר לבין ענף "של האייל" (בגרמנית: vom Reh).

עד שנת 2009 הניחו היסטוריונים כי יאקוב פוגר, שהוסמך לדרגות כמורה זוטרות בגיל 12, חי כקאנון בכנסייה הממוקמת ב. מסמך מ הראה כי יאקוב פוגר כבר ייצג את העסק המשפחתי בוונציה ב-1473, בגיל 14. מחקרים אחרים הראו שיאקוב פוגר שהה בשנים בין 1473 ל-1487 בעיקר בפונדאקו דיי טדסקי, בית הסוחרים הגרמנים בוונציה. בהיותה אחד ממרכזי המסחר החשובים ביותר באותה עת, ונציה התבררה כסביבה אידיאלית להשכלתו של יאקוב פוגר בבנקאות ובמסחר במתכת. שהותו הארוכה באיטליה סייעה גם להבאת סגנון הרנסאנס לאזור הגרמני, שכן הוא מימן את הקמתם של המבנים הראשונים בסגנון זה שמקורו באיטליה. למבנים משפטיים ואדריכליים של ונציה הייתה גם השפעה משמעותית על מימון ה, שהיה דומה לדיור הסוציאלי של ונציה.

תחילת הדרך בכרייה ובמסחר במתכות
שמאל|ממוזער|250px|עפרת כסף עשירה () ממכרות באנסקה שטיאווניצה
יאקוב פוגר הניח את היסודות לעסקי הכרייה שלו בזלצבורג. הוא העניק הלוואות לבעלי מכרות כסף עצמאיים ב, שהיו זקוקים תמיד להון חדש. במקום לקבל את שטרי החוב הרגילים, הוא דרש "Kuxe" (מניות כרייה), דבר שהפך אותו למעשה לבעל מניות במכרות. בדרך זו הוא כפה על עוד ועוד מפעילי מכרות באזור באד גאסטיין ו למכור את הכסף שלהם ישירות למשפחת פוגר במקום לסוחרים מתווכים.

יאקוב פוגר היה אחראי על עסקי המשפחה באאוגסבורג, טירול, ונציה ורומא. בסביבות 1485 הקימה המשפחה גם סוכנויות מסחר באינסברוק (החל מ-1510 ב, והחל מ-1539 בשוואץ). באמצעות הלוואה קטנה הוא יצר שם קשר לראשונה עם , בן למשפחת הבסבורג. הארכידוכס, כבעלים היחיד של זכויות הקניין בטירול, העניק זיכיונות לפעולות כרייה למשקיעים פרטיים, ובתמורה הם נדרשו לשלם חלק מרווחיהם לזיגיסמונד. למרות הכנסה זו, הוא היה שרוי במחסור תמידי בכסף בשל אורח חיים ראוותני, מספר ילדים מחוץ לנישואים ומיזמי בנייה נרחבים. התחייבות לשלם סכום של 100,000 גילדן כפיצויי מלחמה לוונציה מומנה לבסוף על ידי יאקוב פוגר. בשנת 1488 הסתכם החוב הכולל כבר ביותר מ-150,000 גילדן. אופן התשלום היה יוצא דופן: במקום לשלם לנסיך ישירות, שילמה משפחת פוגר את הכסף לנושיו וכן סיפקה את המשכורות עבור החצר המלכותית ובעלי המלאכה. פוגר פגש מהנדס בשם , והם הקימו חברת נחושת דומיננטית בעיר השכנה באנסקה ביסטריצה בשנת 1495. בשנת 1517 מימנה משפחת פוגר יותר ממחצית התקציב הציבורי של טירול. כתוצאה מכך, היו להם לעיתים זכויות על כל הכסף והנחושת שהופקו בטירול.

מערכת היחסים עם מקסימיליאן הראשון
שמאל|ממוזער|250px|הקיסר מקסימיליאן הראשון, אלברכט דירר (1519)
הרחבת קשרים עסקיים בסיכון גבוה, אם כי רווחיים מאוד, עם מקסימיליאן הראשון קודמה בוודאות על ידי פוגר. לשיטתו, בית הבסבורג עתיד היה להיות הכוח והשושלת השולטים באזור הגרמני, וככזה היה צריך לקבל את תמיכתו הפיננסית והפוליטית. יאקוב פוגר פגש את המלך הרומי-גרמני הצעיר לראשונה בשנת 1489 ביריד בפרנקפורט. באותה עת, תוכניותיו עבור דוכסות טירול העצמאית כבר סוכמו עם הקנצלר של המלך, יוהאן ולדנר. ב-16 במרץ 1490 התכנסו זיגיסמונד ואספת המעמדות של טירול בנוכחות המלך מקסימיליאן. הארכידוכס נאלץ להתפטר תחת לחץ המעמדות, שהאשימו אותו בניהול כושל, ונכסיו עברו לידי המלך. מקסימיליאן הבטיח אז לפרוע את כל ההלוואות של קודמו ליאקוב פוגר.

כך הפך עסק פוגר לאחד המממנים החשובים ביותר של מקסימיליאן, אשר מאז 1486 היה שליט-שותף של האימפריה הרומית הקדושה. לאחר שאביו פרידריך השלישי מת ב-1493, הוא הפך לקיסר השולט. למרות קשיים כספיים תמידיים בשל אורח חיים ראוותני ומיזמים פוליטיים כושלים רבים, בתקופת שלטונו השתלט בית הבסבורג על ממלכות ספרד, בוהמיה והונגריה, לא באמצעות מלחמה אלא באמצעות הסדרי נישואים מועילים שמומנו בעזרתו של יאקוב פוגר.

ב-15 ביולי 1507 מכר מקסימיליאן הראשון את רוזנות , הממוקמת ליד אולם, את האדנות הסמוכה  עם העיר הקשורה אליה, וכן את האדנויות וולנשטטן (Wullenstetten) ו מנחלות הבסבורג ב ליאקוב פוגר. מקסימיליאן הראשון, שהכתיר את עצמו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1508, קיבל תשלום של 50,000 גילדן עבור מכירות אלו. מכירות נוספות הגיעו ב-1508 כאשר מכר את אחוזת  וב-1514 כאשר מכר את אדנות  לפוגר. מקסימיליאן הראשון קידם את יאקוב פוגר למעמד האצולה ב-1511 והעניק לו את התואר  ב-1514, כדי שהבורגני לשעבר יוכל לנהל את עסקיו ללא התערבות מצד האצולה המקומית. במהלך חייו הפך יאקוב פוגר גם לאדון של יותר מ-50 כפרים קטנים יותר.

ביקורת מצד הרפורמטור מרטין לותר על שיטות העסקים של פוגר ותיאורים ברומנים מהמחקרים מוקדמים הובילו לתפיסה כי ליאקוב פוגר הייתה שליטה משמעותית על מקסימיליאן הראשון, המלך והקיסר של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד שמחקרים עדכניים יותר מראים שזה היה נכון רק בחלקו. עם זאת, לקראת סוף חייו היה מקסימיליאן שקוע בחובות כבדים כל כך ליאקוב פוגר, שלפוגר לא הייתה ברירה אלא להמשיך בתמיכתו בקיסר כדי שיוכל עדיין לגבות את חובותיו. כאשר נכדו של מקסימיליאן, קרל החמישי, התמודד בבחירות לקיסרות, יאקוב פוגר גייס סכום של יותר מ-500,000 גילדן, חלק משמעותי מהונו ומהסכום הכולל שגויס לתמיכה בו, כדי להבטיח ששבעת הנסיכים הבוחרים יבחרו בו. בכך סייע למנוע את בחירתו של פרנסואה הראשון מצרפת, דבר שהיה מסכן את תביעותיו והשקעותיו באופן חמור, אם כי הדבר גם הפך אותו לתלוי מאוד בבית הבסבורג.

מאוחר יותר איבדה משפחת פוגר חלק גדול מהונה בעקבות שלוש פשיטות רגל מדינתיות של ספרד (1557, 1560 ו-1575) תחת שלטונו של פליפה השני, מלך ספרד.

כרייה וסחר במתכות
שמאל|ממוזער|250px|10 דוקטים (1621) הוטבעו כמטבע במחזור על ידי משפחת פוגר
שמאל|ממוזער|360px|אאוגסבורג, כרוניקת נירנברג (1493)
כנראה על פי דרישתו של יאקוב פוגר, הפכה החברה לאחת מחברות המסחר הפתוחות הראשונות (בגרמנית: "der compagnia palese des welschen Rechts") באירופה בשנת 1494. באותה עת, שונה שמה ל"אולריך פוגר מאאוגסבורג ואחיו" כדי להראות את השוויון בין שלושת האחים המעורבים בעניינים העסקיים, אף על פי שמקורות טירוליים מדברים כמעט באופן גורף על "חברת יאקוב פוגר", והחוזים המרכזיים של המסחר ההונגרי נחתמו כולם על ידו. בהתפתחות זו ניתן להבחין בהשפעתו הגוברת מאוד של יאקוב בתוך החברה. במהלך סוף שנות ה-80 של המאה ה-15 שלט יאקוב פוגר במדיניות החברה, אף על פי שהאח הבכור אולריך עדיין עמד בראשה באופן רשמי.

פוטנציאל הצמיחה העצום במסחר בכרייה ובעפרות נוצל באופן רווחי מאוד על ידי יאקוב פוגר בשנים הבאות. כביטחונות להלוואות שהעניק לבית הבסבורג ולמלך הונגריה, הוא דרש את הכנסות המכרות של טירול ואת העברת זכויות הכרייה בהונגריה העליונה לידיו. בשיטה זו ביסס לבסוף אחיזה דומיננטית וכמעט מונופוליסטית במסחר הנחושת במרכז אירופה. עם שותפו העסקי  הוא ייסד את "המסחר ההונגרי" ב-1494. מכרות במימון פוגר נבנו בנויזול (כיום באנסקה ביסטריצה בסלובקיה), שהייתה באותה עת חלק מממלכת הונגריה. ההתרחבות נמשכה עם בניית מפעלי התכה בנויזול וב הסמוכה, ב שבקרינתיה, וב שבתורינגיה. הנחושת הופצה דרך סוכנויות מסחר בברסלאו, לייפציג, קרקוב ואופן. לצורך ההובלה לנמלי גדנסק, שטטין וליבק ב, פוגר מימן את סלילתה של דרך חדשה החוצה את . מאותם נמלים נשלחה הנחושת לאזור רוסיה ובנוסף דרך אנטוורפן לליסבון, שם שימשה כסחורת סחר פורטוגזית חשובה שיועדה לייצוא להודו. חלק מהנחושת הובל גם דרך וינר נוישטאדט והנמלים האדריאטיים טרייסט ו לשוק הנחושת בוונציה. באותה עת סיפקו המכרות מטירול ומהונגריה את עיקר הייצור האירופי הכולל של נחושת, דבר שהקנה להם עמדת יתרון יוצאת דופן בשוק האירופי, אם כי לא מונופול מוחלט.

הוותיקן כלקוח
שמאל|ממוזער|250px|המשמר השווייצרי, 2009
משפחת פוגר הייתה בית המסחר הגרמני הראשון שהיה בקשר עסקי ישיר עם הקוריה הרומאית. בשנת 1500 הלווה יאקוב פוגר לוותיקן את הכסף הדרוש לבניית בזיליקת פטרוס הקדוש החדשה, הקפלה הסיסטינית, וכן מבנים אחרים בתוך הוותיקן. כדי להחזיר ליאקוב את סכום הכסף העצום שהיה חייב לו, נאלץ האפיפיור לאו העשירי להטיל מיסים כבדים על העם הגרמני וכן למכור כתבי מחילה (אינדולגנציות), צעד שלא היה פופולרי בקרב קבוצה גדולה של נזירים, ובהם מרטין לותר. בין היתר בשל השחיתות בתוך הכנסייה, נדחף מרטין לותר לכתוב את 95 התזות שלו.

בעקבות מותו של האפיפיור אלכסנדר השישי באוגוסט 1503, הידק יאקוב פוגר את קשריו עם הוותיקן ברומא. עבור האפיפיור החדש יוליוס השני, מימן פוגר בשנים 1505/1506 את גיוס המשמר השווייצרי, הקיים עד היום. עסקאות מוקדמות ברומא מיוחסות לאיש הכמורה מרקוס פוגר בשנת 1473. בשנת 1477 היה עסק פוגר אחראי להעברת הכנסות כנסייתיות משוודיה לרומא.

בין השנים 1508 ל-1524 חכרה החברה את , וייצרה 66 סוגים של מטבעות עבור ארבעה אפיפיורים שונים. לאחר מכן יוצגה משפחת פוגר על ידי סוכנות מסחר אחת בלבד ברומא, בעיקר עקב ביזת רומא ב-1527 והאפיפיור קלמנס השביעי לבית מדיצ'י, שהיה פחות ידידותי לגרמנים.

מסחר מעבר לים
המסחר בסחורות מילא תפקיד קטן יחסית בהשוואה לשני הענפים העיקריים של עסקי פוגר, בנקאות וכרייה. רק בשל ההשקעות האקזוטיות הקשורות בכך, תופסות משלחות המסחר המוקדמות של יאקוב פוגר מקום בולט בהיסטוריה של עסקי פוגר.

לאחר גילוי דרך הים להודו על ידי ואסקו דה גאמה וביסוס מונופול התבלינים הפורטוגלי, לקח יאקוב פוגר חלק בסחר התבלינים ובשנת 1503 פתח סוכנות מסחר בליסבון. הוא קיבל אישור לסחור בפלפל שחור, תבלינים אחרים ומוצרי מותרות כגון פנינים ואבני חן דרך ליסבון. יחד עם בתי מסחר אחרים מגרמניה ומאיטליה, הוא תרם לצי של 22 ספינות פורטוגליות בהנהגת פרנסיסקו דה אלמיידה, שהפליג להודו בשנת 1505 וחזר ב-1506. אף על פי ששליש מהסחורות המיובאות היה צריך להימסר למלך פורטוגל, המבצע עדיין היה רווחי. זמן קצר לאחר מכן הכריז המלך על סחר התבלינים כמונופול של הכתר כדי להבטיח את הכנסתו ולמנוע מסוחרים זרים להשתתף בו. עם זאת, הפורטוגלים היו עדיין תלויים במידה רבה בנחושת שסופקה על ידי פוגר, שהייתה סחורת ייצוא חיונית למסחר עם הודו.

בניגוד ל, השתתפותו של יאקוב פוגר במסחר מעבר לים הייתה זהירה ושמרנית מאוד, והמבצע היחיד הנוסף מסוג זה שבו השקיע היה משלחת מסחר כושלת משנת 1525 לאיי מאלוקו, בהנהגת הספרדי גרסיה דה לואאיסה. קיימות ראיות מסוימות לכך שהוא מימן את מסעו המפורסם של מגלן.

המשבר הגדול של יאקוב פוגר
במיוחד עבור מיזמי הכרייה בהונגריה העליונה, נדרשה חברת פוגר להון עצום, שבאותה עת לא יכלה לגייס. משום כך, הקרדינל  היה המממן העיקרי של עסקי פוגר בשנת 1496. הנסיך-בישוף השקיע בחשאי, וללא ידיעת מועצת הקתדרלה שלו, 150,000 גילדן בחברת פוגר בתמורה לריבית, ובכך עקף את האיסור הכנסייתי הרשמי על ריבית.

כשהוא נפטר ברומא ב-1509, נחשפה השקעה זו. האפיפיור, בישופות בריקסן ומשפחת מקאו, שכולם טענו לזכותם על הירושה, דרשו כעת החזר מיידי של נכסים אלו, דבר שהיה מוביל לחדלות פירעון עבור יאקוב פוגר. מצב זה הוא שהניע את הקיסר מקסימיליאן הראשון להתערב ולסייע לבנקאי שלו. בתנאי שיסייע לאפיפיור יוליוס השני במלחמה נגד הרפובליקה של ונציה, הוכר המונרך לבית הבסבורג כיורש החוקי של הקרדינל מלכיור פון מקאו. כעת ניתן היה להסדיר את הירושה באמצעות קיזוז חובות תלויים. פוגר נדרש גם להעביר תכשיטים כפיצוי לאפיפיור. עם זאת, בתמורה לתמיכתו, דרש מקסימיליאן הראשון תמיכה כספית רציפה במערכות הצבאיות והפוליטיות המתמשכות שלו.

מאז מות אחיו גאורג ב-1506 ואולריך ב-1510, ניהל יאקוב פוגר את עסקי פוגר כקובע המדיניות ומקבל ההחלטות הבלעדי. שמה של החברה שונה ל"יאקוב פוגר ובני אחיו" (Jakob Fugger und Gebrüder Söhne). בשנים שלאחר מכן ועד למותו, הצליח יאקוב פוגר להגדיל את ההון המשפחתי, שהסתכם ב-1511 בכ-200,000 גילדן, ליותר משני מיליון גילדן, ככל הנראה כ-2% מהתמ"ג של אירופה.

בחירתו של קרל החמישי בשנת 1519
שמאל|ממוזער|250px|דיוקן קרל החמישי, מאת ברנרד ואן אורלי (1519 עד 1520)
הקיסר מקסימיליאן מת בינואר 1519 והוריש לנכדו קרל את נחלות הירושה של בית הבסבורג יחד עם ארצות בורגונדיה הסמוכות, וכן תביעה שנויה במחלוקת לכתר האימפריה הרומית הקדושה. כדי להבטיח את השקעותיו החיוניות בבית הבסבורג, החליט יאקוב פוגר לתמוך בבחירתו של הטוען לכתר בן ה-19. בנוסף לקרל, הכריזו על מועמדותם מלך אנגליה הנרי השמיני, מלך צרפת פרנסואה הראשון ופרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה. פרנסואה הראשון כבר הבטיח לעצמו את קולותיהן של  ונסיכות הבוחר מפפאלץ, וכן הציע סכום של 300,000 גילדן ככספי בחירות. הנסיכים הבוחרים כללו את שלושת הארכיבישופים של מיינץ, קלן וטריר, בנוסף למלך בוהמיה, הנסיך הבוחר מפפאלץ, מרקיז ברנדנבורג ודוכס סקסוניה.

היה זה מצב קשה עבור קרל, שנשען כעת על עושרו של יאקוב פוגר כדי להטות את הבחירות לטובתו. פוגר העביר את הסכום העצום של יותר מ-850,000 גילדן לנסיכים הבוחרים, מה שהביא בסופו של דבר לבחירתו פה אחד של קרל לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-28 ביולי 1519. מתוך 850,000 גילדן אלו, פוגר עצמו מימן כ-550,000, בעוד שבית מסחר נוסף מאאוגסבורג, משפחת ולזר, תרם כ-150,000, ושלושה בנקאים איטלקים סיפקו את השאר. מה שהיום היה נתפס כשוחד, היה נוהג מקובל בבחירת הקיסר. עם זאת, הסכומים העצומים שהיו מעורבים היו חריגים, בעיקר בשל התחרות העזה בין המועמדים הנסיכיים.

ימים ספורים לאחר מכן העניק האפיפיור לקרל את הזכות לכנות את עצמו "קיסר נבחר". רק בשנת 1530 הוכתר קרל החמישי כקיסר על ידי האפיפיור בבולוניה. הוא היה הקיסר האחרון שזכה ל. קרל החמישי, שמאז בחירתו מלך על אימפריה שבה השמש אינה שוקעת לעולם, היה כעת שקוע בחובות כבדים ליאקוב פוגר. ב-1521 הסתכמו החובות ביותר מ-600,000 גילדן. הקיסר פרע 415,000 מסכום זה, ובתמורה העניק לחברת פוגר את פעילות כריית הכסף והנחושת בטירול.

במהלך ה של 1523 בנירנברג, התקיים דיון בשאלה האם להגביל את הון המסחר ואת מספר בתי המסחר שחברות הורשו להחזיק. יאקוב פוגר התערב והזכיר לקיסר כי "ידוע וברור כשמש, שהוד מלכותך הקיסרי לא היה יכול להשיג את הכתר הרומי ללא עזרתי..." (בגרמנית: „Es ist auch wissentlich und liegt am Tage, dass Eure Kaiserliche Majestät die römische Krone ohne mein Zutun nicht hätte erlangen können,…“). הדרישה הנוספת להחזר כל החובות הובילה בסופו של דבר להפסקת כל הדיונים על הגבלות מסחר והגבלת מונופולים. בנוסף לכך, הוענק ליאקוב פוגר זיכיון לכריית כספית וצינובר באלמדן שבספרד. חברת פוגר הייתה מעורבת בעסקי הכרייה הספרדיים עד שנת 1645.

נישואים, ירושה ויורשים
שמאל|ממוזער|250px|דיוקן יאקוב פוגר וסיבילה ארצט, בסביבות 1500
ימין|ממוזער|250px|"יאקוב פוגר וסיבילה ארצט", מיניאטורה ב"ספר הכבוד" של משפחת פוגר, אאוגסבורג, סדנת יורג ברוי הצעיר, 1545–1549
בשנת 1498 נישא יאקוב פוגר בן ה-40 לסיבילה ארצט (Sybille Arzt), בת למעמד "הבורגנות הגבוהה" של אאוגסבורג ובתו בת ה-18 של בורגני רם מעלה בולט בעיר. נישואים אלו פתחו בפני יאקוב את ההזדמנות להתקדם למעמד  (בגרמנית: Großbürger zu Augsburg), ומאוחר יותר העניקו ליאקוב פוגר סוף סוף את השאיפה המיוחלת למושב במועצת העיר (Stadtrat) של אאוגסבורג.

ארבע שנים לאחר החתונה, רכש יאקוב פוגר עבור אשתו הצעירה תכשיטים בשווי 40,000 גילדן מאוצר , ובהם התכשיט הידוע בשם , שאותו מכרו בני משפחת פוגר מאוחר יותר לאדוארד השישי כדי שישמש חלק מתכשיטי הכתר של אנגליה. יאקוב רצה להדגים שהוא שווה ערך לבית הבסבורג, לפחות מבחינה פיננסית. עם זאת, התכשיטים הושארו בתיבה במרתף ביתו מחשש לגניבה וקנאה. לזוג לא היו ילדים. שבעה שבועות לאחר מות בעלה, נישאה סיבילה ארצט לשותף עסקי של יאקוב והמירה את דתה לנצרות פרוטסטנטית.

יאקוב פוגר נפטר ב-30 בדצמבר 1525. הערכת נכסיו שבוצעה על ידי יורשיו חשפה נכסים בסך כולל של 3,000,058 גילדן והתחייבויות בסכום של 867,797 גילדן, מה שהותיר עודף של 2,132,261 גילדן.

מכיוון שלפוגר לא היו צאצאים ישירים, החברה ונכסיה הורשו לאחייניו  ואנטון פוגר, שגם הובילו את החברה. אנטון הצליח להכפיל את הון המשפחה פעם נוספת עד 1546.

השקפות דתיות והרפורמציה
יאקוב היה קתולי אדוק כל חייו. ב-1513 הוא העניק לאלברכט מברנדנבורג, הארכיבישוף של מגדבורג ובישוף הלברשטאדט, הלוואה בסך 20,000 גילדן כדי לשכנע את הקוריה הרומאית לאשר את בחירתו הנוספת כארכיבישוף של מיינץ, שכן בחירה זו הפרה את האיסור הקנוני להחזיק ביותר מבישופות אחת. אלברכט גם לא עמד בדרישות לקבלת הנהגת דיוקסיה, מאחר שהצעיר בן ה-24 טרם הגיע לגיל המתאים ולא היה בעל תואר אוניברסיטאי, ולכן נזקק ל"חופשת לימודים" שעבורה גבתה הקוריה "דמי טיפול" גבוהים. ב-1514 הציע אלברכט לאפיפיור לאו העשירי להכריז על מחילה (אינדולגנציה) מיוחדת בשלוש הדיוקסיות שלו, וכן בדיוקסיית הולדתו ברנדנבורג, וכי מחצית מההכנסות תשמש לבניית בזיליקת פטרוס הקדוש החדשה ומחצית להחזרי התשלומים שלו ליאקוב פוגר. בולה אפיפיורית מתאימה פורסמה ב-31 במרץ 1515. ההיתר למכור שטרי מחילה הופקד בידי אלברכט ב-1517 לפרסום בסקסוניה ובברנדנבורג. הדבר עלה לו בסכום נוסף של עשרת אלפים דוקטים, ואלברכט העסיק את  לצורך ההטפה בפועל למחילה. מאוחר יותר, מרטין לותר, אז פרופסור לתאולוגיה בוויטנברג, הפנה מכתב מחאה לאלברכט בנוגע להתנהלותו של טצל. בעיקר בתגובה לפעולותיו של טצל, כתב לותר את 95 התזות המפורסמות שלו, שהובילו לרפורמציה. לאחר  ב-1518, לותר נאלץ לתת דין וחשבון על התזות שלו ב בפני החשמן תומאזו דה ויו, שהוסמך לכך על ידי האפיפיור. משסירב לותר לחזור בו מהתזות שלו, הוא נאלץ להימלט מהעיר באישון לילה.

אזרחי אאוגסבורג דרשו כעת את הפצתה הבלתי-מופרעת של האמונה האוונגלית, דבר שעימת את יאקוב פוגר מול רוב חבריו האזרחים. פוגר העדיף להישאר קתולי ובכך להישאר נאמן לקיסר, בייחוד מאחר שהפעיל את מכרותיו באדמות הבסבורג, והקיסר היה חייב לו סכומים אדירים שטרם נפרעו. משפחת פוגר מימנה במידה רבה את בית הבסבורג, שעתיד היה למלא תפקיד בולט בקונטרה-רפורמציה. פוגר עמד על כך שרק דיירים קתולים "ימצאו טיפול ומרפא" ב שלו. ככל שהתקדמה רפורמציה, היה המתחם מבודד בעיר אאוגסבורג שהפכה ליותר ויותר פרוטסטנטית.

רק שנים ספורות לאחר מותו של יאקוב פוגר נוסחה  על ידי פיליפ מלנכתון ב ב-1530. ה"קונפסיו אוגוסטנה" (Confessio Augustana) מייצגת את המסמך המכונן והדוקטרינרי של הכנסייה הלותרנית. צאצאיו של יאקוב פוגר נותרו קתולים עד עצם היום הזה.

קרנות ומבנים שייסד יאקוב פוגר
קפלת פוגר בכנסיית זנקט אנה
שמאל|ממוזער|250px|קפלת פוגר ב
יחד עם אחיו אולריך ובשם אחיו המנוח גאורג, ייסד יאקוב פוגר את קפלת פוגר ב של המנזר הכרמליתי שבאאוגסבורג. היא הפכה למקום קבורתם של שלושת האחים ושני האחיינים,  והירונימוס פוגר (1499–1538).

הבנייה החלה ב-1509 והסתיימה ב-1512. הקפלה תוכננה במתכונת של קפלות קבורה איטלקיות עם השפעות ברורות מוונציה ומרומא, ובכך הפכה למבנה הרנסאנס הראשון בגרמניה. הפנים תוכנן בעזרתם של אמנים גרמנים בולטים רבים בני התקופה, כגון אלברכט דירר, ,  ו. נהוג לחשוב כי המבנה נבנה כהכנה להעלאתו של פוגר למעמד האצולה וכדי לבדל את עצמו מהפטריצים המקומיים. יתרה מזאת, זה היה אמצעי לשימור השם והזיכרון של פוגר בסגנון אדריכלות ה"ממוריה" (Memoria) האיטלקית.

בשנת 1518 הוקדשה הקפלה לישו בסקרמנט המזבח, לבתולה הקדושה מרים ולמתי השליח, והיא נותרה מקום פולחן קתולי מקודש עד היום. כאשר כנסיית זנקט אנה הפכה לפרוטסטנטית ב-1548, קפלת פוגר נותרה קתולית מכיוון שקרן פוגר המשיכה לטפל בה ולתרום לאחזקת הכנסייה. כך נוצרה העובדה יוצאת הדופן שחלק מהכנסייה שונה מבחינה דתית משאר חלקיה, וכי מקום קבורתה של משפחת פוגר, הנחשבת לקתולית אדוקה, נמצא כעת בתוך כנסייה פרוטסטנטית.

בתי פוגר באאוגסבורג
שמאל|ממוזער|250px|הדאמנהוף (חצר הגבירות) בבתי פוגר באאוגסבורג
משפחת פוגר כבר החזיקה בשני בתים באאוגסבורג במיקומים בולטים כאשר יאקוב פוגר בנה את  (Fuggerhäuser) ליד שוק היין (כיום מקסימיליאן שטראסה) בין השנים 1512 ל-1515. בונה בית מגורים זה היה ככל הנראה האנס היבה (Hans Hiebe). בתוך בתי פוגר, ה"דאמנהוף" (Damenhof, חצר הגבירות) עוצבה בהשראת החצרות הגדולות בסגנון פלורנטיני, ובכך הפכה למבנה הרנסאנס החילוני הראשון בגרמניה. המתחם הורחב פעם נוספת ב-1523 כדי לאפשר קבלת אורחים רמי-מעלה. בתי פוגר היו בית המגורים הפרטי והמרכז המנהלי של יאקוב פוגר ואשתו סיבילה פוגר-ארצט.

צאצאים מאוחרים יותר במשפחת פוגר הגדילו את המתחם מספר פעמים. המתחם נהרס ברובו במהלך הפצצות אוויריות על אאוגסבורג במלחמת העולם השנייה ונבנה מחדש בצורה פשוטה יותר ב-1955. עם זאת, החצרות וכמה חדרים אחרים עדיין נמצאים במצבם המקורי. הבתים עדיין בבעלות משפחת פוגר, ומשמשים בחלקם את  (בנק פוגר הפרטי).

קרן הדרשנות של סנט מוריץ
בשנת 1515 פעל יאקוב פוגר למען שיפור הדרשה ב, שהייתה כנסיית הקהילה שלו. בשנת 1517 פרסם האפיפיור לאו העשירי בולה אפיפיורית המעניקה לפוגר וליורשיו את הפטרונות על הכנסייה ואת הזכות לבחור את הכומר. הקרן קיימת עד היום, ומשפחת פוגר עדיין ממליצה על הכמרים.

פוגריי
ימין|ממוזער|220px|מבט אל ה"הרנגאסה" (סמטת האדונים) של הפוגריי.
החל משנת 1516 מימן יאקוב פוגר את הקמתה של שכונה עבור בעלי מלאכה ופועלי יום נזקקים. בשנת 1523 נבנו 52 בתים במתחם. הוא נקרא לראשונה  בשנת 1531. במקור היא נועדה לשכן אנשים שנקלעו למצב קשה שלא באשמתם, עד שיוכלו לבסס משק בית יציב בכוחות עצמם. שכר הדירה השנתי היה גילדן סמלי אחד, אם כי בנוסף נדרשו שלוש תפילות יומיות בשם פוגר ומשפחתו.

השכונה הורחבה מספר פעמים, לאחרונה ב-1973. כ-150 איש חיים בפוגריי כיום, ועדיין משלמים שכר דירה שנתי השווה לערכו של גילדן אחד (0.88 אירו). הפוגריי היא אטרקציה תיירותית מרכזית של אאוגסבורג ומאז 2006 היא מאכלסת גם מוזיאון. השכונה עדיין מנוהלת על ידי צאצאי משפחת פוגר וממומנת באמצעות קרן (שמקורה ב-1521).

קרנות ומבנים אחרים
יאקוב פוגר תרם מספר תרומות לכנסיות ולמנזרים באאוגסבורג, שבחלקם עדיין מתנוסס שלט האצולה של משפחת פוגר. הוא מימן את כנסיית סן בלאס (San Blas) ב בספרד, ואת בנייתה מחדש של כנסיית סנטה מריה דל אנימה ברומא. הוא בנה גם קפלה ב וכן ארמון ב.

לקריאה נוספת
ספרות אקדמית
 Bruno Bushart: Die Fuggerkapelle bei St. Anna in Augsburg, Munich 1994, .
 Richard Ehrenberg: Das Zeitalter der Fugger, Geldkapital und Creditverkehr im 16. Jahrhundert (2 Vol), Jena 1896.
 Peter Geffcken: Jakob Fuggers frühe Jahre. In: Martin Kluger (Augsburg): Jakob Fugger (1459–1525). Sein Leben in Bildern, context medien und verlag, Augsburg 2009, .
 Peter Geffcken: Jakob Fugger der Reiche (1459–1525): "Königsmacher", Stratege und Organisator". in: DAMALS 7/2004.
 Peter Geffcken: Fugger – Geschichte einer Familie: "Die Handelsherren mit dem Dreizack". in: DAMALS 7/2004.
 Mark Häberlein: Die Fugger. Geschichte einer Augsburger Familie (1367–1650), Kohlhammer Verlag, Stuttgart 2006, .
 Sarah Hadry: Die Fugger in Kirchberg und Weißenhorn. Herrschaftsverfassung und Leibeigenschaft, Konfessionalisierung und Residenzbildung, Wißner, Augsburg 2007, .
 Max Jansen: Die Anfänge der Fugger, Leipzig 1907, .
 Peter Kalus: Die Fugger in der Slowakei, Augsburg 1999, .
 Franz Karg: Eines Stadtherren Profil. Jakob der Reiche, der erste Fugger in Weißenhorn, in: Weißenhorner Profile 1160–2010. Beiträge und Untersuchungen zur Stadtgeschichte (Kataloge und Schriften des Weißenhorner Heimatmuseums 5), Weißenhorn 2010.
 Hermann Kellenbenz: Die Fugger in Spanien und Portugal bis 1560. Ein Großunternehmen des 16. Jahrhunderts (2 Vol), Munich 1990, .
 Norbert Lieb: Die Fugger und die Kunst. Band 1: Im Zeitalter der Spätgotik und der frühen Renaissance, Munich 1952.
 Götz von Pölnitz: Jakob Fugger, in: NDB, Neue Deutsche Biographie, 5. Bd. (1961), S. 710–716.
 Götz von Pölnitz: Die Fugger. Mohr & Siebeck, 6. Aufl. Tübingen 1999, .
 Götz von Pölnitz: Jakob Fugger. Mohr & Siebeck, Tübingen 1949. Preview: Jakob Fugger, Quellen und Erläuterungen.
 Benjamin Scheller: Memoria an der Zeitenwende. Die Stiftungen Jakob Fuggers des Reichen vor und während der Reformation (ca. 1505–1555), Berlin 2004, .
 Aloys Schulte: Die Fugger in Rom 1495–1523 (2 Vol), Leipzig 1904, .
 Marion Tietz-Strödel: Die Fuggerei in Augsburg, Tübingen 1982, .
 Eike Eberhard Unger: Die Fugger in Hall i. T., Tübingen 1967, ASIN B0000BTV29.
 Jacob Strieder: Jacob Fugger the Rich, Washington 1931, .
 Barbara Günther: Sybille Fugger, die Frau Jakobs des Reichen., 1985, 

ספרות פופולרית
 Franz Herre: Die Fugger in ihrer Zeit. Wißner-Verlag, 12. Auflage, Augsburg 2005, .
 Tanja Kinkel: "Die Puppenspieler". München 1993
 Martin Kluger: Die Fugger in Augsburg. Kaufherrn, Stifter und Mäzene, context verlag, Augsburg 2010, .
 Martin Kluger: Die Fugger: Die deutschen Medici in und um Augsburg, context verlag, Augsburg 2009, .
 Martin Kluger: "Jakob Fugger (1459–1525). Sein Leben in Bildern", context medien und verlag, Augsburg 2009, 
 Martin Kluger: Die Fuggerei. Ein Führer durch die älteste Sozialsiedlung der Welt. context-verlag, Augsburg 2009, 
 Martin Kluger: Fugger – Italien. Geschäfte, Hochzeiten, Wissen und Kunst. Geschichte einer fruchtbaren Beziehung, context medien und verlag, Augsburg 2010, .
 Martin Kluger: The Fugger Dynasty in Augsburg. Merchants, Mining Entrepreneurs, Bankers and Benefactors. context verlag Augsburg, Augsburg 2014, .
 Günter Ogger: Kauf dir einen Kaiser. Die Geschichte der Fugger. Droemer Knaur, 17. Auflage, Munich 1995, .
 Greg Steinmetz, The Richest Man Who Ever Lived: The Life and Times of Jacob Fugger (New York, NY: Simon & Schuster, 2015). 

ספרות בדיונית
 Peter Dempf: Das Amulett der Fuggerin BLT, Bergisch-Gladbach 2006, .
 Rebecca Abe: Im Labyrinth der Fugger Gmeiner 2011, .
 Patrick O'Brian: The Thirteen Gun Salute Collins (UK) 1989, .
 Neal Stephenson, Nicole Galland: The Rise and Fall of D.O.D.O. William Morrow 2017, .

קישורים חיצוניים

 יאקוב פוגר באתר אנציקלופדיה בריטניקה
 Homepage of the "Fürstlich und Gräflich Fuggersche Stiftung"
 Seminar-work including other literature (PDF; 1,15 MB)
 Literature about Jakob Fugger in the German National Library catalogue
 Historic Lexicon of Bavaria: Kirchberg-Weißenhorn, Lordship (Sarah Hadry)


ביאורים

הערות שוליים

יאקוב
קטגוריה:בנקאים גרמנים
קטגוריה:נוצרים רומים-קתולים גרמנים
קטגוריה:ילידי 1459
קטגוריה:נפטרים ב-1525