קלמבקה

קלמבקה (ביוונית: Καλαμπάκα; בעבר נקראה סטאגי ואיגיניון) היא עיר ורשות מוניציפלית במחוז תסליה שבמרכז יוון. העיר ידועה בעולם בעיקר בזכות מיקומה הגאוגרפי הייחודי: היא שוכנת ממש למרגלות צוקי המטאורה המפורסמים, עליהם בנויים המנזרים התלויים שהוכרזו כאתר מורשת עולמית.

מעבר להיותה שער הכניסה למטאורה, קלמבקה היא עיר בעלת היסטוריה רציפה של למעלה מ-3,000 שנה, אשר שימשה כנקודה אסטרטגית חשובה במלחמות מקדוניה וכמרכז נוצרי ביזנטי חשוב.

אטימולוגיה ושמות העיר
לאורך ההיסטוריה שונה שמה של העיר מספר פעמים, בהתאם לשליטים ששלטו באזור:
 איגיניון (Aiginion): זהו שמה העתיק של העיר בתקופה ההלניסטית והרומית. השם מוזכר בכתביו של ההיסטוריון סטרבו.
 סטאגי (Stagi): החל מהמאה ה-10 לספירה, בתקופה הביזנטית, נקראה העיר "סטאגי" (ברבים: הטיפות או הקדושים). שם זה עדיין משמש את הכנסייה האורתודוקסית, והבישוף המקומי נקרא "מטרופוליט סטאגי ומטאורה".
 קלמבקה: השם הנוכחי ניתן לעיר בתקופת השלטון העות'מאני. מקור השם הוא בשפה הטורקית: "Kale-bak" שפירושו "מצודה נאה" או "מבט למצודה", ככל הנראה בשל מיקומה האסטרטגי והצוקים המבוצרים שמעליה.

היסטוריה
ההיסטוריה של קלמבקה שזורה במאבקים על השליטה במעבר בין תסליה לצפון יוון ומקדוניה.

העת העתיקה
העיר העתיקה איגיניון (Aiginion), ששרידיה טמונים תחת קלמבקה המודרנית, הייתה עיר-מבצר בעלת חשיבות גאופוליטית עליונה בעולם ההלניסטי. מיקומה בנקודת החיבור בין רכס הרי הפינדוס לבין המישור הפורה של תסליה הפך אותה ל"שומרת השער" של יוון המרכזית; כל צבא שביקש לעבור מאפירוס במערב לתסליה במזרח או למוקדון בצפון, היה חייב לחלוף דרכה ולשלוט בה. שמה של העיר, הנגזר ככל הנראה מהמילה היוונית העתיקה ל"עז" (Aiga), מרמז על אופיו ההררי והתלול של האזור, שהיה בלתי עביר ללא שליטה בנקודה זו. על פי הגאוגרף סטרבו, העיר איגיניון השתייכה לשבט הטימפאי (Tymphaei) והייתה חלק מהקונפדרציה המוקדונית, כשהיא משמשת עוגן צבאי וכלכלי כאחד.

לצד חשיבותה הצבאית, העיר הייתה מרכז פולחן משמעותי. ממצאים ארכאולוגיים, ובעיקר כתובות עתיקות שנמצאו בשימוש משני (Spolia) בקירות כנסיית "עליית מרים" הביזנטית בעיר, מעידים כי במקום עמד מקדש מפואר לאל אפולו. כתובות אלו חושפות כי תושבי איגיניון קיימו פולחן סדיר לאל השמש והאמנויות, והמקדש היווה את לב הקהילה לפני הגעת הנצרות. בשנת 167 לפנה"ס, בשלהי המלחמה המקדונית השלישית, עמדה העיר במבחן קשה מול האימפריה הרומית העולה. המצביא הרומי לוקיוס איימיליוס פאולוס, לאחר שהביס את המלך המקדוני פרסאוס בקרב פידנה, יצא למסע עונשין לדיכוי הערים שתמכו במוקדון. בעוד שערים שכנות דוגמת טריקה (כיום טריקלה) מיהרו להיכנע, תושבי איגיניון סירבו לפתוח את שעריהם. בתגובה, הטיל פאולוס מצור על העיר, וכשנפרצו החומות, הורה על ביזה מוחלטת והרס העיר למען יראו וייראו.

למרות החורבן הקשה, המיקום האסטרטגי של איגיניון לא אפשר לה להישאר נטושה לאורך זמן, והיא השתקמה במהירות. העדות החזקה ביותר למעמדה המחודש כמעוז צבאי מגיעה מכתביו של יוליוס קיסר עצמו בספרו "מלחמת האזרחים". בשנת 48 לפנה"ס, במהלך המאבק הגורלי מול פומפיוס, בחר קיסר באיגיניון כנקודת הכינוס של צבאו. העיר שימשה כמקום המפגש הקריטי בין הכוח העיקרי של קיסר שהגיע מהים האדריאטי לבין הלגיון של הגנרל שלו, דומיטיוס קלווינוס, שהגיע ממקדוניה. קיסר מתאר את העיר כבסיס בטוח שאפשר לו לנוח, להצטייד מחדש ולאחד כוחות לפני היציאה לקרב פרסלוס המכריע, מה שמעיד כי במאה הראשונה לפנה"ס שבה העיר להיות צומת דרכים מרכזי ומבוצר היטב באימפריה.

ימי הביניים והתקופה הביזנטית
במהלך ימי הביניים עברה העיר תמורה משמעותית, כשהיא משילה מעליה את זהותה הפגאנית העתיקה ומאמצת זהות נוצרית אדוקה תחת השם סטאגי (Stagi). שם זה, שהופיע לראשונה בכתבים מהמאה ה-10, הפך למזוהה עם העיר למשך מאות שנים ומשמעותו קשורה ככל הנראה ל"טיפות" (Stagon) – דימוי המקשר בין צוקי המטאורה הנוטפים מים או נראים כטיפות אבן היורדות מהשמיים. בתקופה זו הפכה סטאגי למרכז דתי רב-השפעה ושימשה כמושב בישוף (Episcopal See) שהיה כפוף למטרופוליט של לריסה, אך נהנה מאוטונומיה רבה בשל ריחוקו הגאוגרפי. חשיבותה הדתית של העיר גברה באופן דרמטי החל מהמאה ה-11, עם הגעת הנזירים המתבודדים הראשונים למערות בצוקי המטאורה; העיר שימשה כעורף הלוגיסטי והרוחני עבורם, והבישוף של סטאגי היה הסמכות הדתית העליונה שאישרה את פעילותם.

אחד המסמכים ההיסטוריים החשובים ביותר בתולדות העיר הוא ה"כריסובול" (בולה מזהב) של הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס השלישי פלאולוגוס משנת 1336. מסמך מלכותי זה שרטט בפירוט את גבולותיה של בישופות סטאגי והעניק לה זכויות יתר נרחבות ובעלות על כפרים ושטחים חקלאיים רבים באזור, עדות לעושרה וחשיבותה של העיר באותה עת. עם זאת, העושר משך גם כובשים; בעקבות מסע הצלב הרביעי וכיבוש קונסטנטינופול בשנת 1204, נותקה העיר מהממשל המרכזי ועברה לשליטת נסיכות אפירוס, מדינה יוונית עצמאית שנלחמה על ירושת האימפריה. המאה ה-14 הביאה עמה תהפוכות נוספות כאשר העיר נכבשה וסופחה לזמן קצר לאימפריה הסרבית המתרחבת תחת שלטונו של סטפן דושאן ואחיו סימאון אורוש (Simeon Uroš), שהפך את העיר טריקלה השכנה לבירתו אך ראה בסטאגי נכס אסטרטגי לשליטה במעברי ההרים. תקופה סוערת זו התאפיינה גם במאבק פנימי מתמשך על עצמאות: ככל שקהילות הנזירים במטאורה התחזקו והקימו את המנזרים הגדולים (כמו "מטאורון הגדול"), כך גבר המתח בינם לבין הבישוף של סטאגי, כאשר הנזירים דרשו וקיבלו לבסוף מעמד עצמאי המשוחרר ממרותו של הבישוף העירוני.

התקופה המודרנית ומלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה ספגה קלמבקה מכה קשה ביותר. העיר הייתה מוקד פעילות של המחתרת היוונית נגד הכיבוש האיטלקי והגרמני.
ב-18 באוקטובר 1943, כפעולת עונשין, נכנסו כוחות הכיבוש הנאציים לעיר ושרפו אותה כמעט עד היסוד. רוב בתי העיר נחרבו, ותושבים רבים הוצאו להורג. בשל אירוע טראומטי זה, מוכרת קלמבקה רשמית על ידי ממשלת יוון כ"עיר קדושה מעונה" (Martyred City). העיר נבנתה מחדש לאחר המלחמה בתכנון אורבני מודרני, תוך שימור המונומנטים הביזנטיים ששרדו את האש.

גאוגרפיה ואקלים
קלמבקה שוכנת בקצה הצפון-מערבי של מישור תסליה, בגובה של כ-250 מטרים מעל פני הים. היא תחומה מצפון על ידי גושי הסלע האדירים של מטאורה, ומדרום על ידי נהר הפניוס (Pineios).
האקלים בעיר הוא ים-תיכוני עם השפעות יבשתיות: הקיץ חם מאוד ויבש, ואילו החורף קר וגשום, ולעיתים קרובות יורד שלג בשל הקרבה לרכס הרי פינדוס.

אתרים מרכזיים וארכיטקטורה
בעוד שרוב התיירים עוברים בעיר בדרכם למנזרים, קלמבקה עצמה מכילה אוצרות היסטוריים ייחודיים:
 כנסיית עליית מרים (הביזנטית): זהו המונומנט החשוב ביותר בתוך העיר. הכנסייה נבנתה במאה ה-11 (בין השנים 1000–1200 לספירה) על חורבותיה של בזיליקה נוצרית מוקדמת יותר, אשר בעצמה נבנתה על חורבות מקדש עתיק לאל אפולו.
 ייחודה של הכנסייה הוא בשימוש ב"ספוליה" (Spolia) – שימוש משני בחלקי מבנים עתיקים. קירות הכנסייה החיצוניים משובצים בתבליטים, כתובות ועמודים שנלקחו מהמקדש היווני העתיק.
 בתוך הכנסייה נמצא אמבון (במת דרשן) נדיר העומד במרכז החלל, מאפיין ייחודי לאדריכלות כנסייתית קדומה שכמעט ונעלם מהעולם.
 הרובע העתיק (סופוטוס): האזור היחיד בעיר ששמר על אופיו המקורי לפני השריפה של 1943. הרובע מתאפיין בסמטאות צרות המטפסות לכיוון הסלעים ובתי אבן מסורתיים.
 מוזיאון הפטריות ומדעי הטבע: מוזיאון מודרני וייחודי המציג את המגוון הביולוגי של האזור, ומתמקד במאות זני פטריות הגדלים ביערות תסליה. המוזיאון זכה בפרסים על התצוגה האינטראקטיבית שלו.
 המרכז למיפוי דיגיטלי של מטאורה: מרכז מבקרים המציע הקרנות תלת-ממד וסקירה היסטורית-גאולוגית על היווצרות הצוקים והחיים במנזרים.

כלכלה ותיירות
כלכלת קלמבקה נשענת כיום בעיקר על ענף התיירות. העיר משמשת בסיס יציאה למיליוני המבקרים המגיעים למטאורה מדי שנה. רחובה הראשי עמוס בבתי מלון, טברנות וחנויות מזכרות.
לצד התיירות, מתקיימת בעיר תעשייה מסורתית של:
 איקונות: סדנאות רבות בעיר מייצרות איקונין (ציורים קדושים) בשיטות ביזנטיות מסורתיות, הנמכרים לצליינים ולתיירים.
 חקלאות: המישורים הפוריים סביב נהר הפניוס משמשים לגידולי כותנה, תירס וגפנים. היין המקומי של האזור ("ציפורו") נחשב למוצר מוביל.

ערים תאומות
לקלמבקה ברית ערים תאומות עם:



קישורים חיצוניים


 פורטל התיירות של מטאורה וקלמבקה
 מידע על כנסיית עליית מרים באתר משרד התרבות היווני (אנגלית)

קטגוריה:יוון: ערים