ג'יימס בראון (פוליטיקאי מלואיזיאנה)

ג'יימס בראון (באנגלית: James Brown; 11 בספטמבר 1766 – 7 באפריל 1835) היה עורך דין, בעל אחוזה, דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי. הוא כיהן כמזכיר המדינה של מדינת קנטקי הצעירה, לאחר מכן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה, ולשגריר ארצות הברית בצרפת בין השנים 1823–1829, לפני פרישתו ומותו בפילדלפיה.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו ומשפחתו 
בראון נולד ב-11 בספטמבר 1766 בסמוך לסטנטון שבמושבת וירג'יניה, והיה בנם של בנם של ג'ון, כומר ידוע-שם ומרגרט, מורה בבית ספר פרביטריאני. אחיו ג'ון בראון הפך לסנאטור מטעם קנטקי ופעיל במאבק המדינה להשגת עצמאות. המשפחה הייתה בקשרים טובים עם האליטה הדרומית והייתה גם קרובה משפחתית לג'ון ברקינדידג',  ופרנסיס פרסטון.

ג'יימס בראון למד בקולג' וושינגטון (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי) בלקסינגטון, וירג'יניה, ובמכללת ויליאם ומרי בוויליאמסבורג. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה והחל לעסוק בעריכת דין בפרנקפורט שבקנטקי, שעדיין הייתה חלק מווירג'יניה באותה תקופה.

הוא נישא לאן "ננסי" הארט, אחת משבעה ילדים של קולונל תומאס הארט, ותיק מלחמת העצמאות ובעל עסקים מצליח, שעבר מקרוליינה הצפונית למרילנד ולבסוף ללקסינגטון בקנטקי. אחותה, לוקרציה, נישאה להנרי קליי, שהפך לסנאטור מקנטקי. אחיה, נתניאל ג'. ס. הארט, נהרג במלחמת 1812. לזוג לא נולדו ילדים ששרדו לאחר מותם. ג'יימס בראון היה דודם של , הנרי קליי הבן וג'ון מוריסון קליי, ודוד־רבא של בנג'מין בראון, וגם בן דודו של תומאס הארט בנטון.

 קריירה 
בשנת 1789 פיקד על יחידת צלפים מווירג'יניה במשלחת נגד האינדיאנים. בשנת 1792 שימש כמתאם אישי של אייזק שלבי, מושל קנטקי הראשון. ב־5 ביוני 1792 מינה שלבי את בראון למזכיר המדינה של קנטקי; הוא אושר על ידי הסנאט המדינתי ושירת בתפקיד עד 13 באוקטובר 1796.

לאחר רכישת לואיזיאנה על ידי ארצות הברית, עבר בראון לניו אורלינס, ושם מונה ב־1804 למזכיר טריטוריית אורלינס, וכיהן בתפקיד מ-1 באוקטובר עד 11 בדצמבר, אז מונה לתובע הכללי של הטריטוריה.

בראון הפך לאחד מבעלי האחוזות והעבדים העשירים ביותר בחוף הגרמני. אחוזתו ייצרה סוכר תוך שימוש בעבודה של עבדים.

בינואר 1811, חלק מהעבדים מאחוזותיו של בראון (חלקם בבעלות משותפת של אחיינו ג'יימס המפריס) הצטרפו למרד העבדים בחוף הגרמני של 1811. אחד מהם היה לוחם יליד אפריקה בשם קוק, שהפך למנהיג המרד. זה היה המרד הגדול ביותר בעבדים בהיסטוריה של ארצות הברית, אך דוכא במהרה. המורדים הרגו שני לבנים בלבד, אך יחד עם הקרב, הוצאות להורג מידיות של מיליציות והוצאות להורג לאחר משפטי עבדים, מתו 95 עבדים שחורים. חלק מהעבדים היו ממוצא סיינט־דומינגי, שהובאו ללואיזיאנה הספרדית שנים קודם לכן על ידי פליטים לבנים מצרפת, וכן פליטי "gens de couleur" (אנשים חופשיים מצבע) שנמלטו ממרד העבדים בהאיטי. אחרים היו עבדים שהובאו ישירות מאפריקה.

בראון נבחר כסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ב־1 בדצמבר 1812, כדי למלא את מקומו של ז'אן נואל דסטריאן שהתפטר, שגם עבדים שלו היו מעורבים במרד, וכיהן בסנאט מ־5 בפברואר 1813 עד 3 במרץ 1817. בית המחוקקים של לואיזיאנה סירב לבחור בו מחדש, אך ב־1819 נבחר שוב כסנאטור מטעם פלג של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית המזוהה עם הג'פרסוניאנים הדרומיים. במהלך משבר מיזורי תמך בהרחבת העבדות ללא הגבלה מערבה לנהר המיסיסיפי. הוא כיהן מ־4 במרץ 1819 עד 10 בדצמבר 1823, אז התפטר. במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת החוץ של הסנאט (הקונגרס ה־16).

בהסכמת הסנאט מינה הנשיא את בראון לשגריר ארצות הברית בצרפת, והוא כיהן בתפקיד בשנים 1823–1829. עם שובו לארצות הברית התיישב בפילדלפיה שבפנסילבניה. הוא תמך בקרן קוויקרית לסיוע למושבת שחורים חופשיים באונטריו, קנדה, הידועה כ"Wilberforce Colony", שהוקמה על ידי שחורים חופשיים מסינסינטי, אוהיו, שברחו לקנדה עקב חוקים מפלים ומהומות הרסניות נגדם ב־1829.

בראון נבחר כחבר בחברת העתיקות האמריקאית ב־1814 ובחברה הפילוסופית האמריקאית ב־1827.

 מותו ומורשתו 
בראון שרד את מגפת הכולרה בפילדלפיה בשנת 1831, וחי אף לאחר מות אשתו ננסי, אך נפטר בעיר ב-7 באפריל 1835.

בראון נזכר כאחד ממנסחי הקוד האזרחי הראשון של לואיזיאנה משנת 1808, עבודה שנעשתה יחד עם לואי מורו־ליסל ואדוארד ליווינגסטון.

קישורים חיצוניים



קטגוריה:אמריקאים ילידי וירג'יניה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת וושינגטון ולי
קטגוריה:מזכירי המדינה של קנטקי
קטגוריה:שגרירי ארצות הברית בצרפת
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מלואיזיאנה
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1766
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1835