החברה הגדולה

המונח החברה הגדולה (באנגלית: Great Society) מתייחס לסדרת תוכניות פנְים רחבת-היקף שיושמה בארצות הברית במהלך נשיאותו של לינדון ג'ונסון בין השנים 1964–1968, ונועדה בתכליתה לעקור עוני מן השורש, לצמצם עוולות גזעניות, ולהרחיב את תשתית הרווחה החברתית במדינה. ג'ונסון השתמש לראשונה בביטוי בנאום שנשא ב-7 במאי 1964 באוניברסיטת אוהיו. החברה הגדולה הושתתה על מורשת הניו דיל שהנהיג פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנות ה-30 של המאה ה-20, ורתמה את כוח הממשל הפדרלי של ארצות הברית להתמודדות עם אי-שוויון כלכלי; שיפור מערכות החינוך והבריאות; וקידום זכויות האזרח.

הצמיחה הכלכלית שאחרי מלחמת העולם השנייה שיפרה את רמת החיים של אמריקאים רבים, אך פערים גדולים נותרו בעינם – במיוחד בקרב מיעוטים ובאזורי עוני עירוניים וכפריים. במקביל, התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח צברה תאוצה וחשפה את עומק הגזענות הממסדית בארצות הברית. חלק מיוזמות החברה הגדולה התבססו על תוכניות "הסְפַר החדש"  של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי אותו ירש ג'ונסון בנובמבר 1963. הצלחתו של ג'ונסון הסתמכה על כישורי השכנוע שלו ועל הניצחון הסוחף של המפלגה הדמוקרטית בבחירות 1964, שהפכו את הקונגרס ה-89 לליברלי ביותר מאז 1938, עם רוב גדול במיוחד בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית. בקונגרס ה-88 הוערך כי היו 56 ליברלים מול 44 שמרנים בסנאט, ו-224 ליברלים מול 211 שמרנים בבית הנבחרים של ארצות הברית. לעומת זאת, בקונגרס ה-89 כבר דובר על 59 ליברלים מול 41 שמרנים בסנאט, ו-267 ליברלים מול 168 שמרנים בבית הנבחרים.

ליבת תוכניות החברה הגדולה חגה סביב "המלחמה בעוני" – מאמץ להעמקת המעורבות הפדרלית בבריאות, בחינוך, ובכוח העבודה. חוק ההזדמנות הכלכלית משנת 1964 ייסד את חיל העבודה  ואת "המתנדבים בשירות אמריקה" . חוק קופוני המזון 1964 העניק סיוע לרכישת מזון עבור אוכלוסיות מוחלשות. חוק החינוך היסודי והתיכוני משנת 1965 מיסד הזרמת תקציב פדרלי לבתי ספר עם תלמידים מרקע כלכלי נמוך, ותיקוני הביטוח הלאומי משנת 1965 יצרו את תוכנית מדיקייד לסיוע רפואי לבעלי הכנסה נמוכה, ואת תוכנית מדיקר שקבעה ביטוח בריאות לבני 65 ומעלה.

צעדים למיגור העוולות הגזעניות כללו את חוק זכויות האזרח מ-1964 שאסר הפרדה גזעית בבתי ספר, במרחבים ציבוריים ובמקומות עבודה; חוק זכויות ההצבעה מ-1965 שהבטיח את יכולת המיעוטים לממש את זכות הבחירה שלהם; חוק ההגירה והאזרחות שביטל את מכסות המוצא והעדיף כישורים וקשרים משפחתיים לאזרחי ארצות הברית; וחוק זכויות האזרח מ-1968 שאסר אפליה גזעית בדיור ציבורי. יוזמות נוספות כללו את הקמת הקרן הלאומית לאמנויות, חקיקות להגנת הצרכן, חוק השיכון והפיתוח העירוני מ-1965 שהרחיב את מערך הדיור הציבורי, חוק בקרת זיהום האוויר מכלי רכב שהגביל פליטות מזהמות אוויר, וחוק מערכת שבילי הטיולים הלאומית מ-1968 שהקים את מערכת השבילים הלאומית.

רבות מתוכניות החברה נתקלו בהתנגדות מצד המפלגה הרפובליקנית, שראו בהן "נדבות ממשלתיות" מיותרות. הפופולריות של ג'ונסון דעכה כאשר העמיק את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, שדרשה משאבים אדירים שיכלו להיות מנותבים למדיניות הפנים האמריקאית. חלק ממיזמים אלה הורחבו דווקא בתקופת הממשלים הרפובליקנים של ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד, בעוד אחרים פורקו; ורבים ספגו קיצוצי תקציב חדים תחת נשיאותו של רונלד רייגן.

 רקע 
 רקע כלכלי 
יוזמות החברה הגדולה של ג'ונסון הוטמעו בתקופה של צמיחה מהירה בכלכלת ארצות הברית, וזאת בניגוד למדיניות הניו דיל שנוסחה כתגובה לשפל הגדול כשלושה עשורים קודם לכן. הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי הציע קיצוץ גורף במיסים, אשר הפחית את שיעור המס השולי העליון ב-20% — מ-91% ל-71%. הקיצוץ אושר בפברואר 1964, שלושה חודשים לאחר רצח ג'ון קנדי, במהלך כהונתו של ג'ונסון. הקיצוץ הפחית במידה ניכרת גם את שיעורי המיסוי על בעלי הכנסה נמוכה, וכן את מס החברות. התוצר הלאומי הגולמי של ארצות הברית עלה ב-10% בשנה הראשונה לקיצוץ, והצמיחה הכלכלית בשנים 1961–1968 עמדה על ממוצע בן 4.5%.

התוצר המקומי הגולמי בארצות הברית עלה ב-7% ב-1964, ב-8% ב-1965, וב-9% ב-1966. שיעור האבטלה ירד אל מתחת ל-5%, וב-1966 כבר הגיע שיעור המשפחות שהכנסתן עמדה על 7,000 דולר לשנה ומעלה ל-55% – לעומת 22% בלבד ב-1950. בשנת 1968, כשג'ון קנת גלבריית פרסם מהדורה חדשה של ספרו חברת השפע  מ-1958, ההכנסה הממוצעת של משפחה אמריקאית עמדה על 8,000 דולר, כפול מן הנתון עשור קודם לכן.

 רקע פוליטי 

למעט חוק זכויות האזרח מ-1964, לא התעורר עניין רחב בתוכניות "החברה הגדולה" במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964. ג'ונסון זכה בבחירות עם 61% מקולות הבוחרים, וניצח בכל מדינות ארצות הברית חוץ משש בהן ניצח יריבו הרפובליקני בארי גולדווטר. במערכות הבחירות לסנאט ולבית הנבחרים של ארצות הברית, המפלגה הדמוקרטית הגדילה את כוחה באופן כה גדול עד כדי שהבטיחה שליטה ביותר משני שלישים מכל אחד מבתי הקונגרס ה-89, עם רוב של 68–32 בסנאט ו-295–140 בבית הנבחרים.

דריסת הרגל של הדמוקרטים אפשרה להנהגת בית הנבחרים לשנות כללים שהקנו לדמוקרטים הדרומיים את היכולת לסכל בוועדות השונות חקיקות פרוגרסיביות ממדיניות "הספר החדש" של קנדי, בנוסף על חוקים אחרים בתחום זכויות האזרח, מה שסייע למאמצים לחוקק את תוכניות "החברה הגדולה". בשנת 1965, במושב הראשון של הקונגרס ה-89, עוצבה ליבת תוכנית "החברה הגדולה". המושב החל בחקיקת חוקים שעוכבו זה זמן רב ובכלל זה מדיקר וסיוע פדרלי לחינוך, והמשיך לתחומים נוספים לרבות תחבורה ציבורית מהירה; סיוע בשכר דירה; תקנות גילוי נאות באריזות מוצרים; חקיקה להגנת הסביבה; הוראות חדשות למוסדות לבריאות הנפש; הקמת "חיל המורים" והכשרות כוח אדם; הקמת תוכנית הד סטארט ; סיוע לתחבורה ציבורית עירונית; תוכנית לערי ניסוי וחוק דיור שכלל מתן סובסידיות לשכר דירה; וחוק להשכלה גבוהה.

ממשל ג'ונסון הגיש לקונגרס 87 הצעות חוק, וג'ונסון חתום על 84 מהן – שיעור של 96% – הנחשב לאחד ממושבי החקיקה המוצלחים ביותר בתולדות הקונגרס של ארצות הברית.

 נאומיו של ג'ונסון באוהיו ובמישיגן 
ממוזער|קולג' גרין שבאוניברסיטת אוהיו, שם הציג ג'ונסון לראשונה בפני העם האמריקאי את תוכניות "החברה הגדולה" שלו
ג'ונסון נתן פומבי למושג "החברה הגדולה" לראשונה ב-7 במאי 1964, במהלך נאום שנשא בפני סטודנטים בקולג' גרין  ההיסטורי של אוניברסיטת אוהיו שבעיר את'נס:

ב-22 במאי אותה שנה, הציג ג'ונסון באורח רשמי את יעדיו המפורטים לתוכנית "החברה הגדולה" בנאום נוסף שנשא באוניברסיטת מישיגן שבעיר אן ארבור:

 כוחות המשימה הנשיאותיים 
כמעט מיד לאחר נאומו באן ארבור, החלו לפעול בבית הלבן 14 צוותי משימה נפרדים, שעסקו בחקר רוב ההיבטים המרכזיים של החברה האמריקאית, תחת הנחייתם של עוזרי הנשיא ביל מויירס  וריצ'רד נ. גודווין . תוך שימוש בצוותי משימה נשיאותיים כדי לקבל ייעוץ אסטרטגי של מומחי מדיניות, הלך ג'ונסון בעקבותיו של קודמו קנדי, אך בניגוד אליו הוא הורה לצוותיו לעבוד בחשאי. כוונתו הייתה למנוע מהתוכנית לאבד רלוונטיות בעקבות ביקורת ציבורית ראשונית על הצעות שטרם עברו בחינה מספקת. בכל צוות משימה היו בדרך כלל חמישה עד שבעה חברים, וברובם נמנו מומחים ממשלתיים ואנשי אקדמיה.

לאחר שכוחות המשימה הגישו לנשיא את הדו"חות שלהם, פתח מויירס בסבב בחינה שני. ההמלצות הופצו בין סוכנויות הממשל הרלוונטיות, וגובשו אסטרטגיות להעברת החקיקה המוצעת בקונגרס. ב-4 בינואר 1965 הכריז ג'ונסון על חלק גדול מתוכניתו המוצעת בנאום מצב האומה.

 לקריאה נוספת 






 קישורים חיצוניים 


 נאום הנשיא ג'ונסון בפני אוניברסיטת מישיגן, 22 במאי 1964 

 הערות שוליים 

קטגוריה:נשיאות לינדון ג'ונסון
קטגוריה:ארצות הברית: בריאות ורפואה
קטגוריה:ארצות הברית: חינוך
קטגוריה:ארצות הברית: היסטוריה פוליטית