הקהילה היהודית בשטרלזונד

הקהילה היהודית של שטרלזונד נוסדה במאה ה-13. הקהילה חרבה עם גירוש אחרוני היהודים משטרלזונד למחנות ההשמדה ב־1943 ולא הוקמה מחדש.

יהודים הגיעו לאזור הים הבלטי ממערב במהלך ההתפשטות הגרמנית מזרחה, אך גורשו ברובם משטרלזונד בסביבות שנת 1500. רק במאה ה-18 התיישבו שוב יהודים בעיר. הקהילה הייתה קטנה, ומנתה בשיאה 170 חברים. ביניהם היו בני משפחות ורטהיים ו, שרשתות חנויות הכלבו שלהן, ורטהיים וקאופהוף, נוסדו בשטרלזונד. היהודים האחרונים מצפון גרמניה, ובכללם משטרלזונד גורשו למחנות השמדה בשנת 1943. ניסיון לבנות מחדש קהילה יהודית בשטרנלזונד נכשל בשנת 1947.

 התיישבות במאה ה-13 
עד ראשית המאה ה־13 היה האזור שלחוף הים הבלטי מיושב ברובו בידי עמים סלאביים. במהלך המאה ה־13, עם בואם של מהגרים גרמנים מן האזורים המערביים התיישבו בשטרלזונד גם היהודים הראשונים. שטרלזונד זכתה למעמד עצמאי של עיר על פי חוק ליבק בשנת 1234. יהודי שטרלזונד לא התגוררו בגטו בשולי העיר, אלא באזור שבאותה תקופה היה ה"עיר החדשה" (Neustadt); הרחוב מתועד לראשונה כ"רחוב היהודים" (Judenstraße) בשנת 1401. בפנקס העירוני העתיק ביותר ששרד של שטרלזונד מוזכרים יהודים בקשר לרכישת קרקעות בשנים 1282 ו־1286.

נראה כי יהודי שטרלזונד היו מבוססים למדי מבחינה חברתית. בין השאר עסקו במסחר בחפצים משומשים ועבדו כמלווים בריבית ומשכנים. בהצהרה מיום 17 באוגוסט 1316 התחייבו אבירים ואצילים כלפי עיר שטרלזונד על חוב של 8,000 מרקים ונדיים, והתחייבו לפרוע אותו בחמישה תשלומים במזומן או "על ידי משכון אצל היהודים". בהצהרה דומה משנת 1319 מוזכרים היהודים שוב כמלווים כנגד משכון.

 הגנה וגירוש 
בעוד שיש תיעוד על קבלת אזרחות עירונית על ידי יהודים בערי פומרניה וקבלת היתרי בנייה לבתים בגרייפסוואלד, אין תיעוד דומה לגבי שטרלזונד. עם זאת, היהודים הן בגרייפסוואלד והן בשטרלזונד נחשבו לתושבים מבוססים. הם נהנו מהגנת השליט המקומי מבית ריגן. אין עדות לעוינות כלפי יהודים בתקופה זו. אפילו כאשר הואשמו יהודים בהתפרצות המגפה בחלקים נרחבים של גרמניה באמצע המאה ה־14, נרדפו והוצאו להורג, נותרו יהודי שטרלזונד בטוחים: כרוניקות המתארות בפירוט את מוראות המגפה אינן מזכירות פוגרומים בשטרלזונד.

במסמך השמור בארכיון העיר שטרלזונד, ראש העיר ומועצת העיר פאזוואלק ביקשו בשנת 1466 מראש העיר שטרלזונד, מתיאס דארנה, להגן על משה ויהודי נוסף; במקרה של אי־ציות, ייאלצו לפנות לשליט.

בשנת 1481 העניק הדוכס ליהודי פומרניה פריווילגיה (כתב זכות) לתקופה של שש שנים. במסמך זה הוא שם את היהודים תחת חסותו המפורשת ופירט את זכויותיהם וחובותיהם. על פי הפריבילגיה הזו, הורשו "לקחת משכונות לילה ויום", למכור את סחורתם בערי פומרניה, ואף הורשו לקיים את מנהגיהם הדתיים.

לאחר  משנת 1492 והפוגרום שבא בעקבותיו, התפשטה אווירה אנטישמית אלימה בצפון גרמניה, וככל הנראה הגיעה גם לשטרלזונד. במהלכה גורשו יהודים מצפון גרמניה, והמעטים שנותרו התנצרו. עם זאת, מכתבו של דוכס פומרניה ארנסט לודוויג משנת 1571 מראה כי גישה זו לא הבטיחה ביטחון: הוא מורה בו למועצת שטרלזונד לגזור עונש מקל למדי על אסמוס וגנר בגין רצח יהודי.

מסוף המאה 16 ועד המאה ה־18 אין תיעוד נוסף על יהודים בשטרלזונד, ככל הנראה הם גורשו.

 התקופה הפרוסית החל מ־1815 

בעקבות קונגרס וינה ב־1815 סופחה מערב פומרניה ובתוכה שטרלזונד לפרוסיה. גם תחת השלטון החדש נאסר על יהודים להתיישב בשטרלזונד או לעסוק במסחר. עם זאת, השלטון העלים עין מנוכחותם של מספר מוגבל של יהודים שנחשבו "מועילים".

בשנת 1850 הצליחה הקהילה היהודית לרכוש מגרש חקלאי ברחוב גרייפסוולד (Greifswalder Chaussee) ששימש מעתה כבית קברות שני.

מחצית השנייה של המאה ה־19 התרחבו עסקיהם של סוחרים יהודים משטרלזונד לשוק הגרמני ולשווקים זרים. ב־15 באפריל 1852 פתחו אברהם ותיאודור ורטהיים ברחוב המים חנות "מוצרי אופנה ומפעל", שהיווה את הבסיס לקונצרן ורטהיים. בשנת 1875 הוקם בית כלבו ורטהיים הראשון על ידי אברהם ואידה ורטהיים, ב־1876 הצטרפו לבית העסק בניו של אברהם ורטהיים, גאורג והוגו, הרחיבו את מגוון המוצרים והנהיגו זכות החזרה, מחירים אחידים ואפשרות לבחון את הסחורה לעומק לפני הרכישה. בשנת 1902 רכשו משפחת ורטהיים בשטרלזונד את המגרשים ברחוב אוסנרייר מס' 8–10 והקימו שם בית כלבו גדול שנחנך ב־1903. בשנת 1927 נרכשו גם המגרשים השכנים מס' 11 ו־12 ברחוב אוסנרייר. לאונרד טייץ רכש ב־14 באוגוסט 1879 חנות קטנה לממכר חוטים, כפתורים, תחרה ומוצרי צמר והניח כך את היסודות לרשת החנויות קאופהוף.

 הרפובליקה של ויימאר והנאציונל-סוציאליזם 
העיתון "פומרישר צייטונג" קרא שוב ושוב עוד לפני ה־1 באפריל 1933 לביצוע החרם על חנויות יהודיות שתוכנן על ידי המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית ליום זה. בחרם זה השתתפו מעטים משטרלזונד בלבד. באותה תקופה הצהירו 134 תושבי שטרלזונד (80 גברים ו־54 נשים) שהם יהודים. עד 1939 עזבו לפחות 95 מהם את העיר; במפקד האוכלוסין של 1939 נספרו עוד 62 יהודים – כעת על פי ההגדרה הנאציונל-סוציאליסטית.„Die Keibel-Cohns“, Mückenschwein-Verlag, Stralsund 1998, S. 109

בשנת 1934 שינתה עיריית העיר את שם רחוב היהודים ל"יודסטראסה" (רחוב היהודים) ביוזמת הסניף המקומי של המפלגה הנאצית. לאחר חתונתו של היהודי משטרלזונד היינץ כהן עם לואיזה גנצן שנחשבה כארית, התמקמו אנשי ״החולצות החומות״ SA מול בית משפחת כהן ברחוב פרנקן מס' 72 והפריעו לחגיגות; כהן נלקח למעצר מגן, וכך גם דייוויד מנדלבאום שהיה נשוי אף הוא ל"ארית". העיתון "פומרישר צייטונג" דיווח על כך ביום המחרת בכותרת "מתנת חתונה מאוחרת / זעם עמך מוצא את מוצאו" וסיים במילים שיהודים אינם ראויים להינשא במשרד רשום, "אלא במקום אחר לגמרי".

ב־15 באוקטובר 1938 היו בשטרלזונד עוד 20 חנויות בבעלות יהודית; ארבעת היהודים בעלי האזרחות הפולנית נאלצו לסגור את עסקיהם ב־28 באוקטובר 1938 וגורשו יחד עם 18 בני משפחותיהם במסגרת גירוש זבונשין (״אקצית פולין״). ב־11 במאי 1939 הודיע ראש העיר ורנר שטול לפרנץ שוודה (שוודה-קובורג) בשטטין על סיום "הסדרת" העסקים היהודיים. קרן שהוקמה על ידי הסוחר משה לזרוס ישראל, שחילקה מלגות לצעירים ללא קשר לדתם, אוחדה ב־7 בנובמבר 1939 בפסק דין של שטול עם קרן הקרובה לנאציונל-סוציאליסטים, ונשללה הזכות מיהודים לקבל ממנה מלגות.

ב־9 בנובמבר 1939 התקיימה בכיכר השוק הישן שבועת נאמנות ל-SS. קודם לכן נערך בתיאטרון שטרלזונד טקס לזכר הפוטש במרתף הבירה. בליל ה־10 בנובמבר 1938, בליל הבדולח, הרסו אנשי SA ו-SS חנויות ואתרי מגורים יהודיים והציתו את בית הכנסת. העיתון "שטרלזונדר טאגבלט" כתב בנושא בכותרת "הפגנת אנטישמיות בשטרלזונד":

„כמו במקומות אחרים במחוז, התקיימו אתמול גם בשטרלזונד הפגנות ספונטניות נגד היהודים. […] בסביבות 5 בבוקר פרצה שריפה בבית הכנסת ברחוב לנגה. […] בחנויות יהודיות שונות נופצו חלונות הראווה. לא הגיעו למקרי שוד או תקיפות. בשעות הערב המאוחרות של אתמול נוצרו שוב התקהלויות שונות בעיר, והתקיימו הפגנות מחודשות מול החנויות היהודיות. במהלך היום נלקחו כ־30 יהודים למעצר מגן לשם הגנתם, חלקם שוחררו כבר.““Stralsunder Tageblatt” 10. November 1938

למעשה החנויות נבזזו. 20 היהודים שנלקחו למעצר הועברו למחנה הריכוז זקסנהאוזן, שם שהו בין שבועיים לחמישה שבועות. ב־11 בנובמבר ערכה המפלגה הנאצית בכיכר השוק הישן עצרת המונים, בה דיבר מנהיג המחוז בייר על "היהדות העולמית וחבריה האדומים והשחורים". העיתון "פומרישר צייטונג" פרסם את הנאום והוסיף בנוגע לליל הבדולח:
„אפילו אם רוב האנשים ידעו על מה מדובר, עדיין ישנם רבים שלא מוכנים להבין שהיהודי עם כל חבורתו הוא סרטן של עם. לצערנו אף בשטרלזונד חווינו אתמול ואתמול לשלשום תושבים מקומיים מגנים על פורעי החוק הזויים. לא יאה לגרמני להציב את עצמו מול יהודי.““Pommersche Zeitung” 12. November 1939

שמעון למקה, חזן קהילת בית הכנסת, מסר ב־29 בנובמבר 1939 רשימה של 74 תושבי שטרלזונד יהודים. הרשימה שהושלמה על ידי הנאציונל-סוציאליסטים על פי חוקי הגזע שימשה בסיס לרשימות הגירוש המאוחרים יותר. על בסיס הרשאה סודית של היטלר מאוקטובר 1939 נרצחו חמישה יהודים משטרלזונד שהיו קודם לכן בבית החולים הממלכתי של שטרלזונד במסגרת תוכנית T4.

מצבם של היהודים שנשארו החמיר בהדרגה. הרבה לפני תחילת גירוש יהודי גרמניה בכל רחבי הרייך באוקטובר 1941, הכריז ריינהרד היידריך ב־30 בינואר 1940 שברצונו לפנות את דירות היהודים בפומרניה לטובת גרמנים אתניים מבאלטיק מסיבות של ״כלכלת מלחמה".Alfred Gottwaldt, Diana Schulle: Die 'Judendeportationen' aus dem Deutschen Reich 1941 - 1945. Wiesbaden 2005, , S. 33/34 בין יהודי פומרניה שגורשו בתחילת 1940 לגטו לובלין היו לפחות 36 משטרלזונד (33 מבוגרים ושלושה ילדים), שנעצרו בלילה שבין 12 ל־13 בפברואר 1940 והועברו לשטטין.Die Keibel-Cohns“, Mückenschwein-Verlag, Stralsund 1998, S. 126 מבין 20 בעלי עסקים שהיו רשומים באוקטובר 1938 חיו בשטרלזונד ב־29 באפריל 1941 רק שניים, ורשומים עוד תשעה שמות של תושבים יהודים. חמשת הגברים היהודים גויסו לעבודות כפייה. בסתיו 1943 הועברו הם יחד עם משפחת דורן (אדמונד, הרטה ובתם אווה) לאושוויץ. פרט לאחד, החייט מקס קוטליארסקי, כולם נספו שם, ביניהם גם איזידור לווקוביץ, מנהל לשעבר של בית כלבו של לאונרד טייץ.Herbert Ewe: Geschichte der Stadt Stralsund, Weimar 1984, S. 324. רק קוטליארסקי חזר לשטרלזונד, שורדת נוספת, פלורה מנתל, עזבה את העיר.

 לאחר מלחמת העולם השנייה 
ב־2 בספטמבר 1947, באישור סגן נשיא ממשלת המדינה, גוטפריד גרונברג, התכנסו 22 יהודים בשטרלזונד כדי להקים קהילה יהודית חדשה למחוזות שטרלזונד, ריגן, אוזדום, גרים, דמין, גרייפסוואלד, אנקלאם, אוקרמונדה וראנדו, עם מטה בשטרלזונד. עם זאת, התוכנית נכשלה משום שהיו נוכחים פחות מעשרה גברים יהודים.

 בית הכנסת בשטרלזונד 

ב־30 במרץ 1787 נחנך בית הכנסת של היהודים בלנגה מס' 69 שהבנייה שלו החלה בשנה הקודמת. הוא הכיל 200 מקומות ישיבה וכלל מקווה. למימון בניית בית הכנסת תרמו יהודים מכל רחבי פומרן השוודית.

בשנת 1913 שופץ בית הכנסת באופן מלא. לרגל חנוכתו מחדש ב־16 בספטמבר 1913 הביע ראש העיר ארנסט גרונוב, את תקוותו ש"אזרחינו היהודים ימשיכו לחיות בעיר זו בשלום ובהרמוניה עם אזרחיהם הנוצרים כפי שהיה עד כה".“Stralsunder Zeitung”, September 1913.

בליל ה־10 בנובמבר 1938 הרסו אנשי SA ו-SS חנויות ומגורי יהודים והציתו את בית הכנסת, שנהרס חלקית. מועצת העיר רכשה אותו ב־12,000 רייכסמארק והעבירה אותו לסיוע טכני חירום לשימוש כמבנה משרדים ולינה. בהפצצת שטרלזונד ב־6 באוקטובר 1944 נפגע המבנה קשות ולא שוקם. החורבה נהרסה בשנת 1951.

ב־28 באפריל 2009 הוצב לוח זיכרון במבנה שבחצרו עמד בית הכנסת, בנוכחות הקנצלרית אנגלה מרקל והרב והעיתונאי הגרמני ויליאם וולף.

 הנצחה 
בית הקברות היהודי ברחוב גרייפסוולדר חאוסה, מצבת הזיכרון היהודית שנחנכה ב־1988, ורחוב היהודים בעיר העתיקה משמשים עדיין כתזכורת לקהילה היהודית בשטרלזונד. מאז 2006 הונחו גם אבני נגף.

מצבת הזיכרון ליהודי העיר, שנחנכה ב־1 בנובמבר 1988 ברחוב היהודים פינת אפולוניימרקט, הועברה ב־1992 לחצר מנזר יוחנן לאחר שהושחתה שוב ושוב על ידי גרפיטי.

ביד ושם, שטרלזונד מופיעה על לוח אבן בבקעת הקהילות.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:קהילות יהודיות בגרמניה
קטגוריה:קהילות יהודיות שהושמדו בשואה
קטגוריה:מקלנבורג-מערב פומרניה