ונוס ורטיקורדיה (רוזטי)

ונוס ורטיקורדיה (בלטינית: Venus Verticordia – ונוס מחוללת לבבות) הוא ציור שמן של דנטה גבריאל רוזטי, שנוצר החל מן השנה 1859 והתגבש במהלך שנות עבודתו עד שנת 1864. מבקרים מציינים כי בציור זה ניכרת תפנית משמעותית בדרכו האמנותית של רוזטי, הכוללת משטחי צבע עשירים במיוחד, פנייה בולטת למודלים ונציאניים ושילוב רב יותר של פרטים דקורטיביים. היצירה נחשבת לאחת הבולטות בקבוצת הדיוקנאות הנשיים הדקורטיביים של רוזטי. הציור נמצא באוסף גלריית ראסל קוטס בבורנמות''.

 תיאור היצירה 
הציור נעשה בשמן על בד. מידותיו 38.8 אינץ' על 27.5 אינץ'. מונוגרמה של רוזטי מופיעה בפינה השמאלית התחתונה. הדוגמנית היא אלכסה וילדינג, שהחליפה דוגמנית קודמת שתוארה על ידי רוזטי כ"אישה צעירה גדולה מאוד, כמעט ענקית". בשנת 1867 צייר רוזטי מחדש את ראש הדמות והעניק לה את תווי פניה של וילדינג. מאחורי הדמות מופיע עיגול המזכיר הילה, ואלמנט זה יוצר מתח חזותי בין גופה העירום של ונוס לבין נוכחות רוחנית או סמלית. הציור הוצג בתערוכות רבות ובהן בירמינגהם 1891, בורנמות' 1951, פריז 1972, האקדמיה המלכותית 1973, באדן באדן 1973 עד 1974, רוטרדם פריז 1977, מונקו 1979 עד 1980 וטייט 1984.

 פרשנות והשוואות 
הציור מציג את המתח הפנימי והעמימות האופייניים לדיוקנאות הנשיים של רוזטי. המבקר ג'ון ראסקין הסתייג מן הכיוון החדש של עבודתו וטען כי "תנאי אי הרגש" עומדים בבסיס יצירותיו המאוחרות. ביקורת זו הביאה לקרע בין השניים. ויליאם שארפ תיאר את דמות הוונוס כ"מלכת אהבה שאינה אוהבת", דמות של תשוקה מתמדת, שאינה חדורה רגשות אנושיים פשוטים אלא עוצמה שאינה יודעת שובע.

שם היצירה, שמקורו בלמפרייר, מציין את ונוס כמחוללת תפנית הלב, ביטוי כפול משמעות. אם רוזטי ראה בכך תנועה אל עבר צניעות, הרי שהיא תוצאה של חשיפה בלתי מתפשרת לכוחה של הדמות. טיפוס חזותי זה נעשה לדמות מפתח עבור אמני הדקדנס והסימבוליזם של סוף המאה ה-19וראשית המאה ה-20. הצבת עיגול המזכיר הילה מאחורי ראש דמות עירומה מעצימה את הסתירה שבין קדושה לארוטיקה. גריב ציין כי רוזטי הושפע מפרוטוטיפים פלמיים ורנסאנסיים מן המאות ה־15 וה16. הסונט שחיבר רוזטי עבור היצירה עוסק במיתוס טרויה אשר נשא בתקופתו נופך פוליטי מרומז.

 תולדות היצירה 
ג'ון מיטשל מברדפורד הזמין את הציור בשנת 1863 או 1864. רוזטי הכין תחילה רישום בגיר ועבד על היצירה במרץ בשנת 1864. נראה כי בשנת 1865 הובא הציור למצב כמעט סופי, כשהוא עדיין מבוסס על פניה של הדוגמנית הראשונה. שתי סקיצות מוקדמות המצויות בכתב היד של בית החיים ובמוזיאון בירמינגהם משקפות את שלב זה.

בתחילת שנת 1867 החל רוזטי להחליף את תווי הפנים בתווי פניה של אלכסה וילדינג. באותה עת הוסיף שני לוחות קטנים בפינה הימנית העליונה שנועדו לשאת את טקסט הסונט שכתב בשנת 1868, אך לבסוף החליט שלא לכלול אותם בגרסת השמן או ברפליקות באקוורל. רוזטי ככל הנראה קיבל את היצירה בחזרה סביב שנת 1873 ועבד עליה מחדש באופן מקיף. אחיו, ויליאם מייקל רוזטי, טען כי תיקונים מאוחרים אלה פגעו ברעננות המקורית של היצירה.

רוזטי יצר לפחות שתי רפליקות באקוורל, ואולי שלישית: האחת מן שנת 1864 ובה הדוגמנית פאני קורנפורת, השנייה מן שנת 1868 ובה אלכסה וילדינג, והשלישית שיוחסה לגברת ניוסטאב שעבדה עמו בסטודיו.

 דימויים סמליים 
הציור הראשון והיחיד בקנה מידה גדול שבו צייר רוזטי דמות עירומה הוא Venus Verticordia, והוא כולל סמלים ארוטיים מובהקים. הדמות מוקפת מסה של ורדים ושושנות; בתקופה הוויקטוריאנית של המאה ה־19 גברה ההתעניינות ב"שפת הפרחים", ובתוך הקשר זה הובנו פרחים אלה כמטפורות חושניות למיניות האישה ולאיבריה. כאמן, השתמש רוזטי גם בוורדים ובשושנות כסמלים לתשוקה מינית. החץ בעל הקצה המוזהב המוחזק בידי ונוס הוא חצו של קופידון (בנה, שהוא עצמו אל התשוקה), והוא מופנה כלפי הצד השמאלי של החזה – לעבר לבה. הדבר מציע לצופה רמז לזימון של תשוקה שאינה ניתנת לשליטה.

התפוח מרמז לתפוח המחלוקת הידוע של אריס, שהפר את תחרות היופי בשיפוטו של פאריס. במיתולוגיה היוונית סיפור זה קשור לאירועים שהובילו למלחמת טרויה. פאריס, נסיך טרויאני, מושפע מתשוקתו לאישה היפה הלנה מטרויה, שהוצעה לו על ידי ונוס. התפוח מעלה גם את רעיון הפרי האסור ואת סיפור פיתויה של חוה בידי החטא בגן עדן. האיקונוגרפיה הנוצרית יוצרת סתירה עם ההילה המקיפה את ונוס, שכן ההילה היא סמל מובהק של קדושה ובמיוחד, במקרה של דמויות נשיות, של טוהר. פרפרי הזהב, שמונה מהם חולפים דרך ההילה של ונוס ושניים מהם נחים על ידיה, עשויים לשאת משמעויות שונות. פרפרים נחשבו באופן מסורתי לסמל הנשמה, והלהקה הזו עשויה לייצג את נשמתה של ונוס, שליחיה, או את מעורבותה של הנשמה לצד הגוף בעניינים של אהבה ותשוקה.

 ביקורת 
מבקר האמנות הידוע ותומך ותיק באחווה הפרה-רפאליטית, ג'ון ראסקין, התנגד בתוקף לטון ולדימויים המיניים שבציור זה. ככל שרוזטי התרחק מסגנונו הפרה־רפאליטי המוקדם והמקובל יותר, החלו עבודותיו להתנגש עם טבעו השמרני של ראסקין. מכתבים בין שני הקולגות והידידים מעידים על ההתרחקות ביניהם, ועל דאגותיו של ראסקין בנוגע לדימויים ביצירה לאחר שראה את היצירה בסטודיו של רוזטי.

 תולדות הבעלות 
לאחר השלמתו הועבר הציור בין בעלים שונים. תחילה היה בבעלותו של ג'ון מיטשל, לאחר מכן בבעלותו של ג'ון גראהם. הציור נמכר בבית המכירות כריסטי'ס ב־30 באפריל 1887 תמורת 472 לירות ו־10 שילינג. בהמשך היה בבעלות ארתור אנדרסון ונמכר שוב ב־19 במאי 1894 תמורת 525 לירות. לאחר מכן עבר לבעלותו של ס. סונדרס קלארק ונמכר מחדש ב־30 ביולי 1936 תמורת 105 לירות.

הציור התקבל לאוסף גלריית ראסל קוטס בשנת 1946 ומוצג שם עד היום. מספר הקטלוג הוא 1136.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:ונוס בציור
קטגוריה:ציורים המבוססים על המיתולוגיה היוונית
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:נשים בציור
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:דנטה גבריאל רוזטי: ציורים
קטגוריה:ציורי פרחים