המהפכה השלווה

המהפכה השלווה (בגרמנית: Friedliche Revolution) שנקראה גם נקודת המפנה (בגרמנית: Die Wende) הייתה אחת ממהפכות סתיו העמים של 1989 במהלך קריסת הגוש המזרחי בסוף שנות ה-80. זה היה תהליך של שינוי חברתי-פוליטי שהוביל, בין היתר, לפתיחת גבולות מזרח גרמניה לעולם המערבי. האירועים הואצו בעקבות המהפכה השקטה של סולידריות בפולין והתאפשרו בעקבות החלטתו של מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב לוותר על התערבות בתחום ההשפעה הסובייטי ומשינויים נוספים במדיניות החוץ של ברית המועצות.

בגרמניה המזרחית המהפכה השלווה מסמנת את סיום שלטון מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED) ואת המעבר למערכת פרלמנטרית. מעבר שקט זה אפשר מאוחר יותר את איחוד גרמניה מחדש באוקטובר 1990. המהפכה התאפיינה ביוזמות והפגנות לא אלימות.

 איחוד 
בשל תגובתה העוינת לרפורמות שהופעלו ב"ארץ האח הסוציאליסטית", הנהגת ה-SED כבר הייתה מבודדת בגוש המזרחי עצמו כאשר היא אפשרה את פתיחת הגבול בחומת ברלין ב-9 בנובמבר 1989. באמצעות שינוי הנהגה ונכונות למשא ומתן, ניסתה ה-SED להשיב לעצמה את היוזמה הפוליטית, אך השליטה במצב הייתה בידי ממשלת מערב גרמניה בראשות הקנצלר הלמוט קוהל.

מדצמבר 1989, ממשלת גרמניה המזרחית בראשות ראש הממשלה הנס מודרו הושפעה מ, שהפעיל את פירוק השטאזי והכין את קיומן של בחירות חופשיות. לאחר שהבחירות הסתיימו בניצחונן של מפלגות שתמכו באיחוד גרמניה, נסללה הדרך לאיחוד.

שם אחר לתהליך כולו היה די ונדה ("הסיבוב" או "נקודת המפנה"). המונח החל לשמש ביחס למהפכה השלווה ב-16 באוקטובר 1989 במגזין דר שפיגל. המונח הופיע לראשונה בפומבי במזרח גרמניה ב-18 באוקטובר על ידי המנהיג הקומוניסטי האחרון, אגון קרנץ, בנאום שנשא בפני הפולקסקאמר עם בחירתו למזכיר הכללי.

 ציר זמן 
אירועים משמעותיים:
 סוף שנות ה-80 – תקופת ליברליזציה (גלאסנוסט) ורפורמה (פרסטרויקה).בגוש הסובייטי
 27 ביוני 1989 – פתיחת גדר הגבול של הונגריה עם אוסטריה.
 19 באוגוסט 1989 – הפיקניק הפאן-אירופי בגבול ההונגריה-אוסטרי, כאשר מאות מזרח גרמנים, שהורשו לנסוע להונגריה אך לא למערב, ברחו למערב גרמניה דרך אוסטריה.
 מ-4 בספטמבר 1989 - מחאות יום שני בגרמניה המזרחית שקראו לפתיחת הגבול עם מערב גרמניה ולהגברת ההגנה על זכויות האדם.
 ב-7 באוקטובר 1989, ביום חגיגות 40 שנה לגרמניה המזרחית, כ-15,000 תושבים מהעיר הסקסונית, פלאואן, היו הראשונים שיצאו לרחובות בהמוניהם כדי להביע את אי שביעות רצונם מהתנאים במדינה.
 18 באוקטובר 1989 – אריך הונקר הודח מתפקידו כמזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
 9 בנובמבר 1989 – נפילת חומת ברלין, שאפשרה למזרח גרמנים לנוע בחופשיות מערבה.
 1 בדצמבר 1989 – הפולקסקאמר מבטל חלק מהחוקה של מזרח גרמניה שהעניק ל-SED מונופול על הכוח, ובכך מסיים את השלטון הקומוניסטי במזרח גרמניה.
 3 בדצמבר 1989 – פרישת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
 4 בדצמבר 1989 – התושבים משתלטים על בנייני השטאזי ברחבי המדינה, החל בארפורט. מטה השטאזי בברלין נכבש ב-15 בינואר 1990.
 13 בינואר 1990 – פירוק השטאזי.
 18 במרץ 1990 - הבחירות הכלליות במזרח גרמניה ב-1990, שהיו גם מעין משאל עם על איחוד, שבהן , שתמכה באיחוד, קיבלה את שיעור הקולות הגבוה ביותר.
 1 ביולי 1990 – הסכם Währungs, Wirtschafts und Sozialunion (איחוד כספי, כלכלי וחברתי) בין מזרח ומערב גרמניה נכנס לתוקף. גרמניה המזרחית אימצה את המטבע של גרמניה המערבית.
 31 באוגוסט 1990 – חתימת הסכם האיחוד בין שתי הגרמניות והסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה ב-12 בספטמבר 1990.
 3 באוקטובר 1990 – איחוד גרמניה הושג, וחמש המדינות המזרח-גרמניות שולבו ברפובליקה הפדרלית של גרמניה.

 מדיניות סובייטית כלפי הגוש המזרחי 
שינוי יסודי במדיניות הסובייטית כלפי מדינות הגוש המזרחי תחת מיכאיל גורבצ'וב בסוף שנות ה-80 היה הקדמה להפגנות נרחבות נגד מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, ששלטה במזרח גרמניה מאז הקמת המדינה ב-7 באוקטובר 1949. מרידות קודמות בגוש הסובייטי, כמו המרד המזרח-גרמני (1953), , , המרד ההונגרי (1956) והאביב של פראג (1968) – דוכאו באכזריות על ידי כוחות סובייטים. התגובה הסובייטית למשבר הפולני של 1980–1981 כבר הייתה אי-התערבות.

לאחר שיזם את מדיניות הפתיחות שכונתה גלאסנוסט והדגיש את הצורך בפרסטרויקה (ארגון מחדש כלכלי), ביולי 1989 אפשר גורבצ'וב למדינות ברית ורשה ליזום רפורמות פוליטיות וכלכליות משלהן בהתאם לתנאי האמנה.

מדיניות אי-ההתערבות בענייני פנים של מדינות הגוש הסובייטי הפכה לרשמית עם הצהרתו של גורבצ'וב ב-26 באוקטובר 1989 כי "לברית המועצות אין זכות מוסרית או פוליטית להתערב בענייני שכנותיה במזרח אירופה". דוברו של גורבצ'וב, גנאדי גראסימוב, הוביל בלא כוונה לכינוי שאפיין את הדוקטרינה החדשה - דוקטרינת סינטרה, לאחר שהתבדח "אתה מכיר את השיר של פרנק סינטרה, 'I Did It My Way'? הונגריה ופולין עושות זאת בדרך שלהן".

לאחר הרפורמות, הידרדרו היחסים בין גורבצ'וב להונקר, אם כי היחסים בין הק.ג.ב לשטאזי נותרו קרובים.

בנובמבר 1988, הפצת המגזין החודשי הסובייטי  נאסרה במזרח גרמניה משום שהביקורת הפוליטית שלו הרגיזה את הנהגת גרמניה המזרחית. לאחר שנה, מכירת המגזין הוחזרה, ומהדורות מצונזרות של הגיליונות מהשנה הקודמת הוצבו במהדורה מיוחדת למזרח גרמנים.

 כלכלת מזרח גרמניה 
כלכלת מזרח גרמניה הייתה חזקה יותר ממדינות הגוש המזרחי האחרות והיא הייתה המצליחה ביותר מבין מדינות הקומקון. הקשרים המשותפים של שפה ותרבות והקשרים האישיים עם מערב גרמניה סייעו לחזק את הכלכלה שלה. הסחר שלה עם מערב גרמניה היה 50 עד 60 אחוזים מסך הסחר של המדינה עם מדינות המערב.

בסוף שנות ה-80 הצמיחה הכלכלית של מזרח גרמניה האטה לפחות מ-1% בשנה והיעדים הכלכליים של הממשלה לא הושגו. היא נאלצה להתמודד עם תחרות עולמית גוברת, עם תשתיות תעשייתיות רעועות ועם מחסור בכוח אדם וחומרי גלם. משנת 1986, מוצריה נחשבו לעיתים קרובות לנחותים והזמנות שנמסרו לברית המועצות נדחו יותר ויותר עקב תקני בקרת איכות ירודים. מדינות קומוניסטיות אחרות פעלו לרפורמות מונחות שוק, אך ממשלתו של אריך הונקר דחתה שינויים כאלה, בטענה שהם סותרים את האידאולוגיה המרקסיסטית. יותר מחמישית מהכנסות הממשלה הושקעו בסבסידיית עלויות הדיור, המזון והמוצרים הבסיסיים.

ביוב ותשתיות תעשייתיות לקויות הובילו לבעיות סביבתיות משמעותיות. חצי מהשפכים הביתיים במדינה לא טופלו, כמו רוב הפסולת התעשייתית. יותר משליש מכל נהרות מזרח גרמניה, וכמעט שליש מהמאגרים וחצי מהאגמים שלה היו מזוהמים קשות. יערותיה ניזוקו מדו-תחמוצת הגופרית ונוצר זיהום אוויר משמעותי בערים. המחאות על הבעיות הסביבתיות הללו שיחקו תפקיד מרכזי במהפכה השלווה.

העובדים במזרח גרמניה הרוויחו יותר מאלו שבמדינות קומוניסטיות אחרות והיה להם דיור טוב יותר. אך הם השוו את עצמם לגרמנים המערביים, שהיו במצב טוב בהרבה, וזו הייתה סיבה נוספת לעורר אי שביעות רצון.

 זיוף בחירות 
בפועל, לא הייתה בחירה ממשית בבחירות בגרמניה המזרחית, שכללו הצבעה של אזרחים לאישור של רשימה נבחרת מראש של מועמדי החזית הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. החזית הלאומית הייתה, תאורטית, ברית של מפלגות פוליטיות, אך כולן נשלטו על ידי מפלגת ה-SED, ששלטה בפולקסקאמר, הפרלמנט של מזרח גרמניה. תוצאות הבחירות היו בדרך כלל כ-99% "כן" בעד הרשימה. עם זאת, לפני הבחירות ב-7 במאי 1989 נראו סימנים גלויים לאי שביעות רצון של האזרחים מהממשלה וה-SED חששו שיהיה מספר משמעותי של קולות "לא". מספר הבקשות לאישור יציאה מהמדינה עלה והייתה אי שביעות רצון מתנאי הדיור וממחסור במוצרים בסיסיים.

בשבועות שלפני הבחירות, פעילי אופוזיציה קראו לחרם וחילקו עלון שביקר את משטרו של הונקר. למרות זאת, תוצאת הבחירות הוכרזה כ-98.5 אחוז "כן". ראיות ברורות להונאת בחירות הוברחו לתקשורת הגרמנית המערבית. כאשר המידע פורסם, הוא התפשט במזרח גרמניה, מה שהוביל למחאות.

האזרחים דרשו את זכותם החוקית לצפות בספירת הקולות. פקחי בחירות מכנסיות וקבוצות נוספות הראו כי הנתונים זויפו. כ-10 אחוזים מהבוחרים סימנו קו על כל השמות ברשימה, מה שמשמעותו הצבעת "לא", וכ-10 אחוזים מהבוחרים כלל לא הצביעו. לאחר ההפגנות הראשונות ב-7 במאי, התקיימו הפגנות ב-7 לחודש בכיכר אלכסנדרפלאץ בברלין.

 סדקים במסך הברזל 
ברית המועצות ומדינות הגוש המזרחי נקטו במדיניות בדלנית חזקה ופיתחו מערכות ותשתיות מורכבות כדי להגביל את הנסיעה של אזרחיהן מעבר למסך הברזל. כ-3.5 מיליון אנשים עזבו את גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית לפני בניית חומת ברלין באוגוסט 1961. לאחר מכן עדיין היה אפשר לעזוב כחוק, על ידי בקשה וקבלת אישור עזיבה. בין השנים 1961 ל-1988 עזבו כ-383,000 בני אדם בדרך זו.

הממשלה גם גירשה בכפייה אנשים, ואסירים פוליטיים ובני משפחותיהם יכלו לעבור תמורת כופר לממשלת מערב גרמניה, אף על פי שלמעורבים לא הייתה ברירה. בין 1964 ל-1989 נרשמו 33,755 אסירים פוליטיים וכ-250,000 מקרוביהם ואחרים "נמכרו" לגרמניה המערבית.

רוב אלה שניסו לברוח באופן בלתי חוקי לאחר 1961 נסעו למדינות אחרות בגוש המזרחי, כי האמינו שגבולותיהם למערב קלים יותר להברחה מאשר אלו של מזרח גרמניה. כ-7,000–8,000 מזרח גרמנים נמלטו דרך בולגריה, הונגריה וצ'כוסלובקיה בין השנים 1961 ל-1988. עם זאת, רוב הניסיונות סוכלו והנמלטים נתפסו, נעצרו ונשלחו חזרה לעמוד מול מערכת המשפט של מזרח גרמניה. חלקם גם נורו ונהרגו על ידי שומרי הגבול.

 פתיחת הגבולות ההונגריים והצ'כוסלובקיים 
ממוזער|הפגנת יום שני בלייפציג, 16 באוקטובר 1989
המנהיג ההונגרי, יאנוש קאדאר, פרש ב-22 במאי 1988 והוקמו בהונגריה מפלגות פוליטיות נוספות שאתגרו את הסדר הסוציאליסטי הישן, מה שהוביל לתקופה של ליברליזציה. כמעט שנה לאחר מכן, ב-2 במאי 1989, החלה ממשלת הונגריה לפרק את גדר הגבול שלה עם אוסטריה. זה עודד אזרחים ממזרח גרמניה להתחיל לנסוע להונגריה בתקווה להגיע למערב בקלות רבה יותר, לא רק מעבר לגבול, אלא גם על ידי ביקור בשגרירות גרמניה המערבית בבודפשט ובקשת מקלט. ב-27 ביוני 1989 שר החוץ ההונגרי  ועמיתו האוסטרי  חתכו באופן סמלי את גדר הגבול סמוך לשופרון. לאחר הריסת מתקני הגבול, הוגברו הסיורים של שומרי הגבול ההונגרים החמושים היטב ועדיין הייתה פקודת ירי לעבר נמלטים.

ב-10 באוגוסט 1989 הודיעה הונגריה כי תרכך עוד יותר את הטיפול בחוצי גבול. היא חתמה את הדרכונים לאנשים שנתפסו כשהם מנסים לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי, במקום לעצור אותם או לדווח עליהם לרשויות מזרח גרמניה. עבריינים בפעם הראשונה פשוט קיבלו אזהרה וללא חותמת. היא גם הודיעה על כוונתה להוריד את חומרת העבירה של חציית הגבול הבלתי חוקית מפשע לעבירה קלה.

הפיקניק הפאן-אירופי בגבול אוסטריה-הונגריה התקיים ב-19 באוגוסט 1989. זו הייתה חגיגה של יחסים פתוחים יותר בין מזרח למערב, בצד האוסטרי של הגבול. פתיחת שער הגבול עוררה תגובת שרשרת שקטה, שבסופה כבר לא הייתה גרמניה הגרמנית או מסך הברזל, והגוש המזרחי התפרק. הרעיון לפתוח את הגבול בטקס הגיע מאוטו, נסיך הכתר של אוסטריה שהעלה אותו בפני מיקלוש נמט, ראש ממשלת הונגריה דאז, שקידם את הרעיון. הגבול נפתח זמנית בשעה 15:00, ו-700–900 מזרח גרמנים, שהגיעו לשם לאחר שקיבלו התראה, מיהרו לעבור ללא התערבות של שומרי הגבול ההונגרים. זו הייתה תנועת הבריחה הגדולה ביותר ממזרח גרמניה מאז שנבנתה חומת ברלין ב-1961. פרסום נרחב לפיקניק המתוכנן נעשה באמצעות הפצת פוסטרים ופליירים בקרב נופשים מגרמניה המזרחית בהונגריה. זו גם הייתה הזדמנות לבחון את תגובתה של מוסקבה.

ממשלת מערב גרמניה כבר הייתה מוכנה לבריחה ההמונית, ורכבות וקרונות היו מוכנים לקחת את הנמלטים מווינה לגיסן. לאחר הפיקניק הפאן-אירופי, הונקר ניסה להסביר שמערב גרמניה 'פיתתה' את הבורחים, אבל ההתנהגות המהססת של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של מזרח גרמניה ואי-התערבותה של ברית המועצות שברו את הסכרים. כ-100,000 מזרח גרמנים נסעו להונגריה בתקווה לחצות גם את הגבול. אנשים רבים חנו בגינה של שגרירות גרמניה המערבית בבודפשט, בפארקים ובאזור הגבול. אף על פי שממשלת מזרח גרמניה ביקשה לגרש את האנשים הללו חזרה לגרמניה המזרחית, הונגריה, שחתמה על האמנה בדבר מעמדם של פליטים ב-14 במרץ 1989, סירבה.

מ-10 בספטמבר 1989, ממשלת הונגריה אפשרה לכל המזרח גרמנים לחצות את הגבול האוסטרו-הונגרי ללא הפרעה. עשרות אלפים עזבו ורבים גם נסעו לצ'כוסלובקיה, שממשלתה נכנעה גם היא לדרישות לפתוח את הגבול המערבי שלה. ממשלת מזרח גרמניה נכנעה ללחץ לאפשר רכבות מיוחדות שהובילו פליטים ממזרח גרמניה מפראג לגרמניה המערבית לנסוע דרך גרמניה המזרחית. בין הראשון ל-8 באוקטובר 1989, 14 רכבות החירות העבירו 12,000 אנשים להוף, בוואריה, בעידוד של קהל גדול שהתאסף לכבוד המאורע.

 האופוזיציה החדשה 
כתוצאה מההגירה ההמונית, הוקמו מספר קבוצות אופוזיציה בסתיו 1989, במטרה להביא לאותן רפורמות שהונהגו בפולין ובהונגריה גם בגרמניה המזרחית. הגדולה שבהן הייתה  שהשיגה מעל 200,000 חברים בתוך מספר שבועות מהקמתה. ב-20 בספטמבר 1989 היא הגישה בקשה להציע מועמדים בבחירות הכלליות במרץ 1990. הוקמו גם ארגונים פוליטיים חדשים נוספים, כולל ההתעוררות הדמוקרטית, השמאל המאוחד והמפלגה הסוציאליסטית הדמוקרטית, עם מטרות דומות לכולם - דמוקרטיה רחבה יותר ורפורמות סביבתיות.

 אירועים מכריעים ב-1989 
 הפגנות כיכר טיין-אן-מן 
ממוזער|כוחות השטאזי מתעמתים עם מפגינים
המזרח גרמנים יכלו לראות חדשות על אירועי כיכר טיין-אן-מן בין אפריל ליוני 1989 בשידורי טלוויזיה מערב-גרמניים. כאשר המשטר הסיני דיכא באכזריות את ההפגנה ב-3–4 ביוני, זה עורר דאגה לעתידה של תנועת המחאה המזרח-גרמנית הצעירה, שהפגינה נגד זיוף הבחירות. "גם אנחנו חששנו מהאפשרות של 'פתרון סיני'", אמר הכומר כריסטיאן פיהרר מכנסיית ניקולאי בלייפציג. העיתון הרשמי של ה-SED, ה־Neues Deutschland, תמך בדיכוי של הרשויות הסיניות. שישה עשר פעילי זכויות אזרח במזרח ברלין נעצרו בשל מחאה נגד פעולותיה של ממשלת סין.

עם זאת, התסיסה הפוליטית הגוברת במזרח גרמניה הייתה חלק מהליברליזציה הרחבה יותר בתוך הגוש הסובייטי שנבעה מהרפורמות של גורבצ'וב, והמדינה לא הייתה מבודדת כמו סין. אף על פי שגורבצ'וב ביקר בבייג'ינג במאי 1989 כדי לנרמל את היחסים הסינו-סובייטיים, והעם הסיני היה נלהב מרעיונותיו, לא הייתה לו השפעה על ממשלת סין, כמו זו שהייתה על גרמניה המזרחית.

 יום השנה ה-40 לגרמניה המזרחית 
ממוזער|הונקר וגורבצ'וב בחגיגות יום השנה ה-40
חגיגות יום הרפובליקה ב-7 באוקטובר 1989, יום השנה ה-40 להקמת גרמניה המזרחית, הוכתמו בהפגנות. אף על פי שהיו כמעט 500,000 חיילים סובייטים מוצבים בגרמניה המזרחית, הם לא התכוונו לסייע בדיכוי ההפגנות. מאוחר יותר התברר כי גורבצ'וב הורה שהחיילים יישארו בבסיסיהם במהלך הטקסים. כאשר הוא הוצג לאורך אונטר דן לינדן, קהל הריע לאורך הרחוב קרא "גורבי, גורבי" ו"גורבי, עזור לנו".

ב-7 באוקטובר, הפגנה עם 1,500 מפגינים בפרנצלאואר ברג, ברלין, דוכאה על ידי כוחות הביטחון, שהכו ופגעו באנשים וביצעו כ-500 מעצרים. הפגנות נוספות מחוץ לארמון הרפובליקה דוכאו גם הן באכזריות. עם זאת, נרשמו הפגנות רבות ברחבי המדינה, כאשר המאורגנות ביותר היו שלוש הפגנות רצופות בסקסוניה ב-7, 8 ו-9 באוקטובר בפלאואן, דרזדן ולייפציג בהתאמה. בלייפציג לא הייתה אלימות, שכן 70,000 המשתתפים היו רבים מדי עבור 8,000 אנשי כוחות הביטחון המזוינים שנכחו להתמודד איתם. "המסר מלייפציג התפשט בכל המדינה: להמונים יש את הכוח להפיל את המשטר בדרכי שלום".

ב-18 באוקטובר, אחד עשר ימים לאחר האירועים, הודח הונקר מתפקיד ראש המפלגה והמדינה, והוחלף על ידי אגון קרנץ.

 הפגנות שבועיות 

ממוזער|הפגנת ההמונים בברלין
בנוסף להפגנות יום השנה ה-40 לגרמניה המזרחית ולהפגנות נגד זיוף בחירות, מספטמבר 1989 התקיימו הפגנות שבועיות קבועות בעד דמוקרטיה בעיירות וערים ברחבי המדינה. הן מכונות "הפגנות יום שני" שכן זה היה היום שבו הן התקיימו בלייפציג, שם התחילו, אך הן התקיימו בכמה ימים בשבוע. הגל הראשון של ההפגנות התקיים מ-4 בספטמבר 1989 עד מרץ 1990 והן המשיכו לסירוגין עד 1991.

המפגינים קראו לגבול פתוח עם גרמניה המערבית, לדמוקרטיה אמיתית ולהגנה על זכויות אדם וסביבה. הסיסמה הבולטת ביותר הייתה "Wir sind das Volk" ("אנחנו העם"). לאחר נפילת חומת ברלין, בהפגנות שקראו לאיחוד גרמניה, זה הפך ל"Wir sind ein Volk" ("אנחנו עם אחד").

ההפגנות הפכו לאירוע שבועי קבוע בלייפציג וברחבי המדינה, עם עשרות אלפים שהצטרפו. ההתכנסויות הגדולות ביותר היו בהפגנת אלכסנדרפלאץ בברלין ב-4 בנובמבר 1989, וב-11 בנובמבר בלייפציג, כל אחת עם כ-500,000 מפגינים, אם כי יש טענות שעד 750,000 השתתפו בהפגנת ברלין.

ב-28 באוקטובר 1989, בניסיון להרגיע את ההפגנות, ניתנה חנינה לאסירים פוליטיים שהוחזקו בגין פשעי גבול או השתתפות בהפגנות השבועיות.

גל ההפגנות הראשון הסתיים במרץ 1990 בעקבות הבחירות החופשיות לפרלמנט ב-18 במרץ.

 תוכנית X 
"תוכנית X" הייתה תרחיש חירום למקרה של מלחמה עם גרמניה המערבית, שישמש לאיחוד גרמניה תחת הנהגה סוציאליסטית.

 הצעה נואשת 
ב-31 באוקטובר 1989, הוועד המרכזי של ה-SED דן במסמך סודי ביותר, שתוכנו להציע את פתיחת חומת ברלין כקלף מיקוח אחרון לרפובליקה הפדרלית של גרמניה כדי לקבל אשראי חיוני והרחבת שיתוף הפעולה הכלכלי, ובכך למנוע ירידה ברמת החיים ופשיטת רגל מדינתית של מזרח גרמניה.

 איבוד השלטון 
ב-18 באוקטובר 1989, אריך הונקר בן ה-77 הודח מתפקידו כמזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי על ידי אגון קרנץ. לאחר שההצבעה להדחת הונקר עברה, ראש השטאזי אריך מילקה האשים את הונקר בשחיתות פוליטית. הוא הודיע כי לשטאזי יש תיק על המנהיג המודח עם הוכחות לפרקטיקות העסקיות המושחתות שלו, לפעילותו המינית, וכיצד, כחבר המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנות שלטונם של הנאצים, הוא נעצר על ידי הגסטפו והסגיר שמות של חברים אחרים.

אף על פי שקרנץ היה החבר הצעיר ביותר בפוליטביורו, הוא היה קיצוני שבירך את המשטר הסיני על הדיכוי האכזרי של ההפגנות נגדו. בנוסף, הודחו גם גינטר מיטאג, שהיה אחראי על ניהול הכלכלה, ויואכים הרמן, עורך ה-Neues Deutschland וראש תחום התעמולה.

ב-7 בנובמבר 1989, כל ממשלת מזרח גרמניה, מועצת השרים בת 44 החברים בראשות ראש הממשלה וילי שטוף, התפטרה בעקבות המהפכה הפוליטית שנגרמה בעקבות הגירה ההמונית של אזרחים דרך גבולות הונגריה וצ'כוסלובקיה וההפגנות המתמשכות. יותר מ-200,000 חברי ה-SED עזבו את המפלגה במהלך החודשיים הקודמים. הנס מודרו הפך לראש ממשלה וב-17 בנובמבר הקים מועצת שרים בת 28 חברים שכללה 11 שרים שאינם ממפלגת ה-SED. קרנץ כיהן רק 46 ימים, והתפטר ב-3 בדצמבר, יחד עם שאר הפוליטביורו של ה-SED והוועד המרכזי של המפלגה. המדינה נוהלה =בפועל על ידי ראש הממשלה מודרו וקרנץ הוחלף על ידי מנפרד גרלך.

 נפילת חומת ברלין ופתיחת הגבול 
ממוזער|פקק במעבר הגבול לגרמניה המערבית
לאחר שהונגריה וצ'כוסלובקיה אפשרו למזרח גרמנים לעבור מערבה דרך גבולותיהן, לא היה דבר שממשלת גרמניה המזרחית יכלה לעשות כדי למנוע מאנשים לעזוב. בין 4–5 בנובמבר, סוף השבוע שלפני פתיחת חומת ברלין, עזבו מעל 50,000 איש. נציג המפלגה גינטר שבובסקי הודיע במסיבת עיתונאים ב-9 בנובמבר 1989, כי המזרח גרמנים חופשיים לעבור דרך מחסומי חומת ברלין והגבול בין גרמניה המערבית לגרמניה המזרחית.

לאחר בלבול ראשוני, כאשר 20,000 איש הגיעו למעבר הגבול בורנהולמר שטראסה בשעה 23:30, תוך שהם קוראים "פתח את השער", פקיד גבול אפשר להם לעבור לברלין המערבית. בימים הבאים טורים של כלי רכב עמדו בתור במחסומים לאורך חומת ברלין כדי לנסוע לגרמניה המערבית.

מ-10 בנובמבר, מזרח גרמנים שחצו את הגבול עמדו בתור מחוץ לבנקים בגרמניה המערבית כדי לאסוף את ה'Begrüßungsgeld' ("דמי קבלת פנים"), תשלום שממשלת מערב גרמניה נתנה למבקרים במזרח גרמניה מאז 1970. בשנת 1989 הסכום היה 100 מארק גרמני פעם בשנה. מכיוון שהנסיעה של המזרח גרמנים למערב הייתה מוגבלת מאוד, עד אמצע שנות ה-80 רק כ-60,000 מבקרים קיבלו את המענק. עם זאת, בין 9 ל-22 בנובמבר בלבד, למעלה מ-11 מיליון מזרח גרמנים חצו לגרמניה המערבית. בנובמבר ודצמבר שולמו כ-4 מיליארד מארק, והמערכת הופסקה ב-29 בדצמבר 1989.

 ראו גם 
 הפרת סדר
 בורות פלורליסטית
 ציד האייל
 מר גורבצ'וב, הפל חומה זו!

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:1990 בפוליטיקה
קטגוריה:איחוד גרמניה מחדש
קטגוריה:דמוקרטיזציה
קטגוריה:מהפכות במאה ה-20