הנוף מחצי הדרך למטה

הנוף מחצי הדרך למטה (באנגלית: The View from Halfway Down) הוא הפרק החמישה-עשר של העונה השישית והאחרונה של סדרת ההנפשה האמריקאית "בוג'ק הורסמן", והפרק ה-75 והלפני-אחרון של הסדרה כולה. הפרק נכתב בידי אליסון טפל ובוים בידי איימי וינפרי, ועלה לשידור בנטפליקס ב-31 בינואר 2020, יחד עם שאר פרקי החצי השני של העונה השישית. בין המדבבים האורחים נמנים סטנלי טוצ'י, קריסטן שאל, ונדי מאליק, לין-מנואל מירנדה, ברנדון טי. ג'קסון וזאק בראף.

בפרק משתתף בוג'ק הורסמן (ויל ארנט) במסיבת-ארוחה ומופע כישרונות שמארחת אמו המנוחה, ביאטריס (מאליק), ובה נוכחים דמויות נוספות שמתו במהלך הסדרה, ובהן שותפתו לשעבר של בוג’ק ל"על הסוס", שרה לין (שאל), חברו הטוב, הרב קזאז (טוצ'י), וכן דמות משולבת של אביו באטרסקוץ’ ושל מודל החיקוי מילדותו, סקרטריאט (ארנט). במהלך הפרק מבין בוג'ק בהדרגה כי הוא לכוד בסיוט גסיסה, בעוד גופו האמיתי טובע בבריכת השחייה שבאחוזתו.

הפרק זכה לשבחים נרחבים, בין היתר על הקונספט השאפתני, הטון האפל והרציני, ותפקידו כסיכום עלילתי ורגשי של סיפור הדמות הראשית. הוא היה מועמד לפרס אמי בקטגוריית "תוכנית האנימציה הטובה ביותר".

 עלילה 
ביאטריס הורסמן הצעירה מקבלת את פני בנה, בוג'ק, ואת שרה לין הצעירה במסיבת-ארוחה שבה משתתפים הרב קזאז, קרקרג'ק שוגרמן, קורדרוי ג’קסון-ג’קסון וזאק בראף – כולם דמויות שמתו מוקדם יותר במהלך הסדרה. במהלך הארוחה משוחחים האורחים על חייהם ועל מותם, בעוד נוזל שחור ומסתורי מטפטף מן התקרה אל בוג'ק. לקראת סיום הארוחה מקיא בוג'ק את הנוזל על השולחן. בהמשך מצטרף אל האורחים אביו של בוג'ק, באטרסקוץ', בדמותו של סקרטריאט – גיבור ילדותו.

ביאטריס מזמינה את האורחים למופע שלאחר הארוחה, אותו מזהה בוג'ק כנקודה שבה הוא נוהג להתעורר מחלום חוזר זה. הפעם, עם זאת, החלום אינו מסתיים. בוג'ק נכנס לתיאטרון הסמוך, שם מנחה הרב מופע כישרונות. כל אחד מן האורחים מבצע קטע המשקף את תפיסתו על החיים, ולאחר מכן נעלם דרך דלת לבנה במרכז הבמה. במהלך המופע מתחיל בוג'ק להיזכר בפרטים מהשתכרותו בפרק הקודם, ובהם שיחת טלפון לדיאן.

מחוץ לתיאטרון מעשנים בוג'ק ובאטרסקוץ' יחד ומגיעים למעין סגירת מעגל רגשית. בוג’ק רואה את קווי המתאר של גופו צף כשפניו כלפי מטה בבריכת השחייה שבאחוזתו בלוס אנג'לס. הוא מתעקש כי יצא מן הבריכה והתקשר לדיאן במהלך מסע השתייה, ולכן לא ייתכן שהוא טובע. באטרסקוץ' מבצע פואמה בשם "הנוף מחצי הדרך למטה", שבו הוא (כסקרטריאט) משחזר את התאבדותו ומתאר את תחושת החרטה והבהלה שאחזה בו בעת שקפץ מגשר, בעוד הדלת הלבנה מתקרבת בהדרגה. בוג'ק אינו מצליח לעזוב את התיאטרון, והרב אומר לו כי אין ביכולתו להציל את עצמו כעת, משום שכל המתרחש מתרחש בתוך תודעתו.

לבסוף נותרים רק בוג'ק והרב. הנוזל השחור מתחיל לפרוץ מן הדלת ועוטף את הרב, האומר לבוג'ק כי אין "צד אחר". מזועזע, בוג’ק נמלט מן הנוזל ומוצא טלפון קווי במטבח. הוא מתקשר לדיאן, שמשיבה כי עזבה את לוס אנג’לס ועברה לשיקגו, ואינה יכולה לעזור לו. בוג’ק נזכר כי השיחה שביצע למעשה הגיעה לתא הקולי בלבד, וכי לאחר מכן חזר לבריכה. דיאן מסכימה להישאר עמו על הקו עד שהנוזל השחור מכלה אותו.

במקום שיר הסיום הרגיל, מסתיים הפרק בצליל מוניטור הולטר המראה קו שטוח; עם סיום הכתוביות, חוזר המוניטור להשמיע צפצופים סדירים.

 הפקה 
190px|ממוזער|שמאל|ויל ארנט דיבב בפרק זה הן את בוג'ק הורסמן והן את אביו, באטרסקוץ'.
הפרק נכתב בידי אליסון טפל, שכתבה בעבר גם את הפרקים "חתיכת חרא מטומטם", "INT. SUB" ו-"Feel-Good Story". הפרק בוים בידי איימי וינפרי, והיה הפרק ה-21 שביימה לאורך שש עונותיה של הסדרה. הפרק שודר לראשונה בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-31 בינואר 2020, כפרק החמישה-עשר של העונה השישית והפרק ה-76 של הסדרה כולה.

יוצר הסדרה, רפאל בוב-וקסברג, ציין כי עוד בטרם החלה הפקת העונה השישית, רצה ליצור פרק מסוג "מסיבת-ארוחה עם כל מי שכבר איננו". במהלך העבודה על העונה השתנה הקונספט המרכזי מפרק חלום לחקירה של מצב ביניים (לימבו), ובשלב זה, לדברי טפל, מהות הפרק "פוענחה לגמרי". בוב־וקסברג ציין את הסרט "כל הג'אז הזה" משנת 1979 כהשראה המרכזית לפרק. בסרט, כאשר הגיבור ג'ו גידאון מחובר למכשירי החייאה לאחר ניתוח מעקפים, הוא חווה רצף של סצנות חלום ראוותניות שבהן מופיעים אנשים משמעותיים מעברו. השראות נוספות כללו את המחזה "נשים בצמרת" מאת קריל צ'רצ'יל, שבו הגיבורה מרלן מארחת מסיבת ארוחה עם נשים היסטוריות מפורסמות; ואת המחזה "שלוש נשים גבוהות" מאת אדוארד אלבי, שבו שלוש התגלמויות של אותה אישה משוחחות ומתבוננות לאחור על חייה.

הבית הוויקטוריאני שבו מתרחש הפרק עוצב בידי מעצבת ההפקה ליסה האנאוולט. בבימוי הסצנות שאבה וינפרי השראה מן הסרט "הקבינט של ד"ר קליגרי", ובפרט לשם יצירת "זוויות עקומות רבות" במטבח, אשר שילב אלמנטים ממטבח ילדותו של בוג'ק, ממטבח ביתו הבוגר, ומסט הצילומים של תפקיד הפריצה שלו בסדרה "על הסוס". במהלך סצנת הארוחה הוצמד לכל דמות אמן סטוריבורד שונה, כאשר עוזר הבמאי כריס נאנס הופקד על דמותו של בוג'ק. אף שטפל כתבה תיאורים קצרים של כל מופע כישרונות בתסריט, וינפרי והאנימטורים נהנו מחופש יצירתי רחב בעיצוב פרטי ההופעות עצמן.

שם הפרק נבע מרצונו של בוב-וקסברג לכלול לפחות פרק אחד שכותרתו מתחילה בכל אחת מאותיות האלפבית. עד שהגיעו לפרק הלפני-אחרון, האות היחידה שנותרה הייתה V. בתוך הפרק עצמו, "הנוף מחצי הדרך למטה" הוא שמו של הפואמה שמקריא באטרסקוץ'/סקרטריאט, ובו הוא מבטא חרטה על התאבדותו בקפיצה. ההחלטה לאחד את דמותו של באטרסקוץ’, אביו הביולוגי של בוג'ק, עם דמותו של סקרטריאט, מודל החיקוי מילדותו, נועדה לשקף את הפער שבין "האב שרצית שיהיה לך" לבין "האב שהיה לך בפועל". במקור יועדו ויל ארנט (קולם של בוג'ק ובאטרסקוץ') וג'ון קרסינסקי (קולו של סקרטריאט) להתחלק בקריאת השורות, אך לאחר שבוב-וקסברג שמע את ארנט מקריא את הפואמה, הוא החליט שלא לערב את קרסינסקי.

 ניתוח ותמות 
 המרחב הלימינלי ומוטיב המים 
הפרק מתרחש כולו בתודעתו המעורפלת של בוג'ק, הטובע בבריכת השחייה שלו לאחר ששתה לשכרה. מרחב זה מוגדר על ידי חוקרים כ"מצב לימינלי" (מפתן) – אזור דמדומים בין החיים למוות המאפשר לדמות לערוך חשבון נפש אקזיסטנציאליסטי אחרון.

לאורך כל הסדרה, נעשה שימוש עקבי במים כמוטיב סמיוטי המסמן טראומה, טביעה או ניסיון להיטהרות, ובפרק זה המוטיב מגיע לשיאו. בוב-וקסברג ציין כי אף שהמוטיב הופיע כבר ברצף הפתיחה של הסדרה (בו בוג'ק נופל לבריכתו), רק בשלב מאוחר בהפקת הסדרה הבינו היוצרים כי טביעה בבריכה תהיה "שיא הולם במיוחד" עבור הדמות. בתוך חלום המוות, בוג'ק כלוא בבית ילדותו כאשר נוזל שחור ואפל עולה בהדרגה מתחתית המסך – ייצוג חזותי למוות הקרב ולאי-היכולת של הדמות לברוח מהשלכות מעשיה בעבר.
 הנרטיב הטראומטי והאחריות האישית 
בפרק מתקיימת "ארוחת ערב אחרונה" עם דמויות מפתח בחייו של בוג'ק שכבר הלכו לעולמן, ובהן הוריו, שרה לין והרב קזאז. ארוחה זו אינה מוצגת כנחמה, אלא כזירה לשיפוט ולעימות רגשי.

הסמליות בפרק יורדת לפרטים הקטנים ביותר: המנות המוגשות בארוחה משקפות את נסיבות מותן של הדמויות, כגון אלרגיית הבוטנים של הרב קזאז, או הלימון שקורדרוי ג’קסון-ג’קסון נשך בעת שביצע חנק-עצמי ארוטי. נוסף לזאת, הדיון סביב השולחן ממקם את הפסיכולוגיה של הדמות בבסיס הניתוח הפילוסופי. בחיפושו אחר רגע של חסד, בוג'ק נזכר בראשית דרכו המקצועית ומתאר את האלכוהול והסיגריות שצרך כ"אובייקטי מעבר" (Transitional Objects) – מונח פסיכולוגי שטבע דונלד ויניקוט כדי לתאר חפצים המגשרים על פערים רגשיים. במקרה של בוג'ק, ההתמכרות מוצגת כתחליף פגום לתשומת הלב והאהבה שלא קיבל מהוריו בילדותו.

עם זאת, הניתוח מדגיש כי על אף ההכרה בטראומות העבר, הסדרה אינה פוטרת את בוג'ק מ"אחריות אישית". הדיון עם המתים מבהיר כי המעשים ההרסניים שביצע כבוגר, ובראשם מותה של שרה לין, אינם ניתנים להצדקה על ידי טראומות הילדות שלו.
 הדמויות והקשרן הנרטיבי 
כאמור, הפרק מארח "ארוחת ערב אחרונה" עם דמויות מפתח מחייו של בוג'ק אשר מתו לאורך הסדרה, וכל אחת מהן מייצגת פן אחר של אובדן, חרטה או טראומה נפשית עבורו:
 סקרטריאט – מושא הערצתו של בוג'ק, שהתאבד בקפיצה מגשר (עונה 1), ומופיע בפרק כדמות אב הממוזגת עם אביו של בוג'ק, באטרסקוץ'.
 הרב קזאז – חברו הטוב ביותר לשעבר של בוג'ק, שמת לאחר שנחשף לאלרגיה לבוטנים (עונה 2). הרב מייצג את החרטה הגדולה ביותר של בוג'ק על שבגד בחברו.
 קורדורוי ג'קסון-ג'קסון – שחקן שעבד עם בוג'ק ומת מחנק ארוטי בשוגג (עונה 2), מייצג את האבסורד והמוות המקרי.
 שרה לין – בת חסותו של בוג'ק שמתה ממנת יתר של הרואין (עונה 3). מותה נחשב למשקע המוסרי הכבד ביותר שבוג'ק נושא עמו, והיא מופיעה בפרק כמי שהתבגרה מהילדה שהייתה לכוכבת פופ טראגית.
 קרקרג'ק שוגרמן – דודו של בוג'ק שמת במלחמת העולם השנייה (עונה 4), ומייצג את הטראומה הבין-דורית של משפחת שוגרמן.
 ביאטריס הורסמן – אמו של בוג'ק (שהלווייתה נערכה בעונה 5), המופיעה בגרסתה הצעירה והרקדנית, ומסמלת את המקור לשנאתו העצמית.
 זאק בראף – שמת בנסיבות גרוטסקיות בעונה 4, ומופיע בפרק כמלצר, מה שמדגיש את הטון הטרגי-קומי של האירוע.
התקבצותן של דמויות אלו סביב שולחן אחד הופכת את הפרק לסיכום נרטיבי של כל מקרי המוות שהשפיעו על בוג'ק, כאשר כל דמות "יוצאת מהבמה" אל תוך הריק השחור בדרך המזכירה את אופן מותה במציאות.
 שפה חזותית וקומדיה-טרגית 
הפרק עושה שימוש באסתטיקה סוריאליסטית כדי להעצים את הדיון במוות. שיאו של הפרק בהופעת הבימה, שבה כל דמות מקריאה שיר המהווה מעין צוואה אחרונה לפני נפילתה אל תוך "החושך המטפורי". השיר המרכזי בפרק, "הנוף מחצי הדרך למטה", מתאר את החרטה העמוקה שחשה דמות הקופצת אל מותה ברגע שבין הייאוש להשלמה. נוסף לכך, במקור תוכנן שהפרק יסתיים בהתעוררותו של בוג'ק מחווית סף-המוות, אך הוחלט להותיר את הסיום מעורפל כדי לא "לשבור את המציאות של הפרק". אף שעלו השערות מצד מעריצים כי בוג'ק מת בסוף הפרק וכי פרק הסיום הוא חלום, בוב-וקסברג הבהיר כי צוות היוצרים מעולם לא שקל ברצינות להרוג את הדמות הראשית.

הטון בפרק הוא "טרגי-קומי", המשלב בין הומור סאטירי לדרמה נוקבת דרך מספר כלים:
 אירוניה וסרקזם – שימוש במשפטים מרירים המדגישים את הניגוד בין כוונה לתוצאה, ומשקפים את הציניות של הדמויות אל מול המוות הוודאי.
 משחקי מילים – הומור שחור הנשען על זהותו של בוג'ק כסוס (למשל הביטוי "you were a little horse" כמשחק מילים על "hoarse" – צרוד). שילוב זה מציג את הפרק כמחקר על הדרך שבה בני אדם משתמשים בהומור כאמצעי התמודדות עם מציאות בלתי-נסבלת ועם כישלונות בתקשורת האנושית.

 ביקורות 
 תגובת המבקרים 
הפרק זכה לשבחי ביקורת נרחבים. אד קאמינג מ-"The Independent" כינה אותו "הישג מרשים במיוחד", אלן ספינוול מ"רולינג סטון" תיאר אותו כ"מדהים", ואמילי ואן-דר-וורף מ-"Vox" התייחסה אליו באופן עמום כאל "משהו אחר לגמרי". דייב טרומבור מ-"Collider" ציין את הפרק כ"הפרק הטוב ביותר של העונה כולה", ודן די-פלאסידו מ"פורבס" כינה אותו "שיא העונה האחרונה". טארין אלן מ-"Chicago Reader" הרחיקה לכת והצהירה כי מדובר ב"אחד הפרקים הטובים ביותר – ואולי הטוב ביותר – בכל הסדרה".

מרבית הביקורות התמקדו בתפקודו של הפרק כשיאו הנרטיבי של סיפורו של בוג'ק הורסמן. לס שאפל מ-"The A.V. Club" העניק לפרק ציון "A", וכתב כי הפרק . ארין קוויילי מ-"Slate" שיבחה את האופן שבו הפרק  עם זאת, לא כל הביקורות היו חיוביות לחלוטין. בן טראוורס מ-"IndieWire" סבר כי הפרק אינו מקדם את הסדרה במידה מספקת, וכי "הפרק לא הרגיש כמו ניצול מיטבי של מעט הזמן שנותר לסדרה".

כמה מן הביקורות על המחצית השנייה של העונה השישית, שעלתה במלואה בנטפליקס ב-31 בינואר, השוו בין הפרק לבין הפרק הקליל יחסית "Nice While It Lasted" הבא לאחריו ומסיים את הסדרה. טראוורס תיאר כי . טארה אריאנו מ"ואניטי פייר" כינתה את הפרק "כזה שנידון להיות שנוי במחלוקת", ואילו ג'ושוע ריברה מ-"The Verge" השווה בין האופן שבו אשמתו של בוג'ק "רק נרמזת" בפרק הסיום, לבין הדרך שבה היא "זוכה להתמודדות מפורשת ומלאה" בפרק זה. ואן-דר-וורף ציינה כי היא "בטוחה שיש מי שייחלו לכך שהסדרה הייתה מותירה את בוג'ק מת", בעוד שג'ייק קליינמן מ-"Inverse" הגדיר את הפרק כ"סיום מדויק להפליא", והוסיף כי 
 פרסים ומועמדויות 
הפרק נכלל ברשימות רבות של פרקי הטלוויזיה הטובים ביותר לשנת 2020. כריסטיאן הולוב מ"אנטרטיינמנט ויקלי" כתב כי הפרק "הדגים הן את האנימציה המצוינת של הסדרה והן את גישתה הבלתי-מתפשרת לחקר פגמיהן של הדמויות". סטיב גרין מ-"IndieWire" כינה אותו "אחת ההמחשות הטובות ביותר של לוגיקת חלום שנראו אי-פעם על המסך: בליל מבולגן של סינפסות, אשר מצליח איכשהו להתלכד לזרימה קוהרנטית משלו", ואילו ג’ו פוניבוזיק מ"הניו יורק טיימס" תיאר את סצנת מסיבת-הארוחה כ"מטלטלת ומעוררת גילויים".

ב-28 ביולי 2020 הוכרז כי הפרק מועמד לפרס אמי לאמנויות היצירה בקטגוריית "תוכנית האנימציה המצטיינת". בטקס שנערך ב-19 בספטמבר הפסיד הפרק ל־"The Vat of Acid Episode" מתוך "ריק ומורטי". זהו הפרק השני של "בוג'ק הורסמן" שהיה מועמד בקטגוריה זו, לאחר הפרק "צ'ורו חינם" בשנת 2019.

 קישורים חיצוניים 

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:פרקי טלוויזיה: בוג'ק הורסמן