הפער הגדול

הפער הגדול (באנגלית: The Great Divergence) או הנס האירופי הוא השינוי החברתי-כלכלי  שבו העולם המערבי (כלומר, מערב אירופה יחד עם שלוחותיה המתיישבות באמריקה הצפונית ובאוסטרלאסיה) התגבר על אילוצי הצמיחה הטרום-מודרניים ונסק במהלך המאה ה-19 כציוויליזציה העולמית החזקה והעשירה ביותר, כשהיא מאפילה על ציוויליזציות דומיננטיות או דומות מאסיה כמו סין של שושלת צ'ינג, הודו המוגולית, האימפריה העות'מאנית, איראן הספווית ויפן טוקוגאווה, בין היתר.

חוקרים הציעו מגוון רחב של תיאוריות כדי להסביר מדוע התרחש הפער הגדול, כולל גאוגרפיה, תרבות,   ומזל. קיימת מחלוקת לגבי המינוח של הפער ה"גדול"; בעוד שחוקרים מסוימים מדגישים שינויים חברתיים מבניים איטיים וארוכי טווח הנטועים בתקופת ימי הביניים, אחרים מצביעים באופן מסורתי על המאה ה-15 או ה-16 כתחילתה הסופית, תוך ציטוט המהפכה המסחרית ואת מקורות המרקנטיליזם והקפיטליזם במהלך הרנסאנס ועידן התגליות, עליית האימפריות הקולוניאליות  האירופיות, הגלובליזציה הראשונית , המהפכה המדעית או עידן הנאורות. אולם הקפיצה הגדולה ביותר בפער התרחשה בסוף המאה ה-18 וה-19 עם המהפכה התעשייתית והמהפכה הטכנולוגית. מסיבה זו, "אסכולת קליפורניה"  רואה רק בפער הזה את הפער הגדול.

התקדמות טכנולוגית, בתחומים כמו תחבורה, כרייה וחקלאות, אומצה במידה רבה יותר במערב אירואסיה מאשר במזרח במהלך "הפער הגדול". טכנולוגיה הובילה לתיעוש מוגבר ולמורכבות כלכלית בתחומי החקלאות, הסחר, הדלקים והמשאבים, והקצין עוד יותר את הבידול בין המזרח למערב. השימוש בפחם כתחליף אנרגיה לעץ במערב אירופה באמצע המאה ה-19 נתן יתרון משמעותי בייצור אנרגיה מודרני. הפער הגדול הגיע לשיאו במאה העשרים, לפני מלחמת העולם הראשונה, ונמשך עד תחילת שנות ה-70 של אותה מאה. לאחר שני עשורים של תנודות בלתי מוגדרות התחלף בסוף שנות ה-80 על ידי ההתכנסות הגדולה, כאשר רוב המדינות המתפתחות הגיעו לשיעורי צמיחה כלכלית גבוהים משמעותית מאלה של רוב המדינות המפותחות.

מינוח והגדרה
בשנת 1996 נטבע המונח "הפער הגדול" (Great Divergence) על ידי סמואל פיליפס הנטינגטון וקנת' פומרנץ  השתמש בו בספרו "הפער הגדול: סין, אירופה ויצירת הכלכלה העולמית המודרנית" (2000). אותה תופעה נדונה על ידי אריק ג'ונס בספרו משנת 1981 "הנס האירופי: סביבות, כלכלות וגיאופוליטיקה בהיסטוריה של אירופה ואסיה" והמונח "הנס האירופי" הפך למונח חלופי פופולרי. באופן כללי, שני המונחים מסמלים שינוי חברתי-כלכלי  שבו מדינות אירופה התקדמו בהשוואה לאחרות במהלך העת החדשה.

התזמון של הפער הגדול שנוי במחלוקת בקרב היסטוריונים. התיארוך המסורתי הוא כבר במאה ה-16 (או אפילו ה-15), כאשר חוקרים טוענים שאירופה הייתה במסלול של צמיחה מהירה יותר החל מתקופה זו. פומרנץ ואחרים מבית הספר הקליפורני טוענים שתקופת הפער המהירה ביותר הייתה במהלך המאה ה-19. חוקרים אלה, המצטטים כראיה את נתוני התזונה וגירעונות הסחר הכרוניים באירופה, טוענים כי לפני תקופה זו, באזורים המפותחים ביותר באסיה, מבחינת שכר תבואה, התרחשה התפתחות כלכלית דומה לאירופה, במיוחד בסין של שושלת צ'ינג בדלתת היאנגצה  ובדרום אסיה בסובה בנגל . ההיסטוריון הכלכלי פרסאנן פרת'סאראתי טען כי השכר בחלקים מדרום הודו, ובמיוחד במייסור, היה יכול להיות שווה לבריטניה, אך ציין כי מחקרו בנושא לא היה חד משמעי.

יש הטוענים כי ניתן לייחס את הגורמים התרבותיים העומדים מאחורי הפער לתקופות ולמוסדות מוקדמים יותר כמו הרנסאנס ומערכת הבחינות הממשלתיות הסינית. ברודברי טוען כי מבחינת שכר כספי אפילו האזורים העשירים ביותר באסיה היו מאחורי מערב אירופה כבר במאה ה-16. הוא מצטט סטטיסטיקות המשוות את אנגליה לדלתא של יאנגזי (החלק המפותח ביותר של סין בהפרש ניכר) המראות שעד שנת 1600 היה לאנגליה פי שלושה מהשכר הממוצע במדד כסף, שכר גבוה ב-15% במדד חיטה (האחרון משמש להערכה של כוח הקנייה של מוצרי קיום בסיסיים והראשון להערכה של כוח הקנייה של מוצרי מלאכה, במיוחד כאלה שסוחרים), ורמת עיור גבוהה יותר. בסוף המאה ה-16 גם שכר הכסף באנגליה היה גבוה פי חמישה מזה של הודו. שכר הדגנים החל להתפצל בצורה חדה יותר מתחילת המאה ה-18, כאשר השכר באנגליה היה גבוה פי שניים וחצי מזה של הודו או סין במדד החיטה, בעוד מדד הכסף נותר גבוה פי חמישה באותה תקופה. עם זאת, פער זה חל רק על מערב אירופה. ברודברי קובע ששכר הכסף במרכז ומזרח אירופה לא עלה על החלקים המפותחים של אסיה עד שנת 1800.

תנאים במרכזי אוכלוסיות טרום-הפער הגדול

עד המאה ה-18 הגיעו מרכזי אוכלוסיות באירואסיה לרמת חיים גבוהה יחסית, וזאת למרות מחסור בקרקעות, נסיגת והידרדרות קרקע, בירוא יערות, היעדר מקורות אנרגיה אמינים ואילוצים אקולוגיים אחרים שהגבילו את הצמיחה בהכנסה לנפש. קצב מהיר של פחת על נכסי הון גרם לכך שחלק גדול מהחסכונות בכלכלות טרום-מודרניות יצא על החלפת הון מדולדל, וגרם לפגיעה בצבירת הון . צמיחה וצבירת הון מתמשכת דרשה בהכרח הון עצום של דלק, קרקע, מזון ומשאבים אחרים, והובילה לקולוניאליזם. המהפכה התעשייתית התגברה על אילוצים אלה, ואפשרה צמיחה מהירה ומתמשכת בהכנסה לנפש בפעם הראשונה בהיסטוריה האנושית.

מערב אירופה
ממוזער|שמאל|220px|קתדרלת נוטרדאם דה פריז
לאחר דעיכת פלישות הוויקינגים , המוסלמים  והמדיארים  במאה ה-10, נכנסה אירופה הנוצרית המערבית לתקופת שגשוג, גידול אוכלוסין והתרחבות טריטוריאלית המכונה שיא ימי הביניים. הסחר והכלכלה התחדשו, עם מומחיות גוברת בין אזורים ובין הכפר לאומנים בערים. עד המאה ה-13, אוכלסו האדמות הטובות ביותר וההכנסה החקלאית החלה לרדת, אם כי הסחר והכלכלה המשיכו להתרחב, במיוחד בונציה ובערים אחרות בצפון איטליה. המאה ה-14, אם כן, הביאה איתה סדרת אסונות : רעב, מלחמות, המוות השחור ומגפות אחרות.

קויאמה ורובין מניחים שבתקופת המוות השחור היו מספר רגעים שיכלו להשפיע לטובה על הפיתוח. מחסור בכוח אדם שנגרם מהמוות השחור הוביל כניסת נשים לשוק העבודה והניע שווקים פעילים לעבודה חקלאית. הירידה באוכלוסייה שנגרמה כתוצאה מכך, הובילה לירידת שכר הדירה ולעלייה בשכר העובדים, ופגעה ביחסים הפיאודליים והמנוריאליים שאפיינו את אירופה של ימי הביניים.

ממוזער|שמאל|220px|ריקוד האיכרים , ציור מאת פיטר ברויגל האב, 1568
על פי מחקר משנת 2014, "היה 'פער קטן' באירופה בין השנים 1300 ו-1800: השכר הריאלי באזור הים הצפוני התייצב פחות או יותר ברמה שהושגה לאחר המוות השחור, ונשאר גבוה יחסית (מעל לרמת הקיום) לאורך התקופה המודרנית המוקדמת (ובמאה התשע-עשרה), בעוד שהשכר הריאלי ב'פריפריה' (בגרמניה, איטליה וספרד) החל לרדת לאחר המאה החמש-עשרה וחזר למינימום קיום כלשהו בין השנים 1500–1800. 'פער קטן' זה בשכר הריאלי בין השנים 1500–1800 משקף פער דומה בתמ"ג לנפש: ב'פריפריה' של אירופה כמעט ולא הייתה צמיחה לנפש (או אפילו ירידה), בעוד שבהולנד ובאנגליה ההכנסה הריאלית המשיכה לעלות והוכפלה פחות או יותר בתקופה זו".

בעידן התגליות, גילו נווטים נתיבים חדשים לאמריקה ולאסיה. המסחר התרחב, יחד עם חידושים כמו יצירת חברות משותפות  ומוסדות פיננסיים שונים. טכנולוגיות צבאיות חדשות תמכו ביחידות גדולות יותר, והובילו לריכוז כוח במדינות שכספן הסתמך על סחר. הרפובליקה ההולנדית נשלטה על ידי סוחרים, בעוד הפרלמנט זכה בשליטה על ממלכת אנגליה לאחר מאבק ארוך שהגיע לשיאו ב. הסדרים אלה הוכיחו את עצמם כמתאימים יותר לפיתוח כלכלי. בסוף המאה ה-16, החלו לונדון ואנטוורפן להתרחק מערי אירופה אחרות מבחינת השכר הריאלי, כפי שמודגם בגרף הבא בכמה ערים אירופאיות:[39]

ממוזער|מרכז|500px|השכר הריאלי של פועלים אירופאים בין השנים 1799-1409
על פי סקירת ראיות קיימות משנת 2021 שביצע ג'ק גולדסטון, הפער הגדול התרחש רק לאחר 1750 (או אפילו 1800) בצפון-מערב אירופה. לפני כן, שיעורי הצמיחה הכלכלית בצפון-מערב אירופה לא היו בר-קיימא או יוצאי דופן, וההכנסה לנפש הייתה דומה ל"רמות שיא שהושגו מאות שנים קודם לכן באזורים המפותחים ביותר של איטליה וסין".

למערב היו שורה של יתרונות ייחודיים בהשוואה לאסיה, כגון קרבה למכרות פחם, גילוי העולם החדש, שהקל על המגבלות האקולוגיות של הצמיחה הכלכלית (מחסור בקרקע וכו') והרווחים מהקולוניזציה.

סין
ממוזער|שמאל|220px|השוואת אוכלוסיות (מיליונים, סולם לוגריתמי) של סין ואירופה היבשתית בין השנים 1000 ו-1975
בסין התקיימה אוכלוסייה גדולה יותר בהשוואה לכל אירופה לאורך אלפיים השנים האחרונות. שלא כמו באירופה, סין הייתה מאוחדת מבחינה פוליטית במשך תקופות ארוכות במהלך אלפיים השנים הללו. בתקופת שושלת סונג (960–1279), חוותה המדינה מהפכות בחקלאות, בתחבורה ימית, במימון, בעיור, במדע ובטכנולוגיה, שהפכו את הכלכלה הסינית למתקדמת ביותר בעולם החל משנת 1100 לערך. שליטה בגידול אורז בשדות רטובים  פתחה את דרום המדינה, שהיה עד אז לא מפותח, בעוד שמאוחר יותר נהרס צפון סין על ידי פלישות ג'ורצ'נים  ומונגולים , שיטפונות ומגפות. התוצאה הייתה שינוי דרמטי במרכז האוכלוסייה והתעשייה מבית התרבות הסינית סביב הנהר הצהוב לדרום המדינה, מגמה שהתהפכה רק באופן חלקי על ידי אכלוס מחדש של הצפון במאה ה-15. עד שנת 1300, השתרכה סין כולה מבחינת רמת החיים מאחורי איטליה, ובשנת 1400, גם אנגליה השיגה אותה, אך ייתכן שאזוריה העשירים ביותר, ובמיוחד דלתת יאנגצה, נותרו ברמה של אירופה עד תחילת המאה ה-18.

בתקופה האימפריאלית המאוחרת  (1368–1911), שכללה את שושלות מינג וצ'ינג, המיסוי  היה נמוך, והכלכלה והאוכלוסייה גדלו באופן משמעותי, אם כי ללא עלייה משמעותית בפריון. סחורות סיניות כמו משי, תה וקרמיקה  היו מבוקשות מאוד באירופה, והובילו להזרמת כסף, להרחבת היצע הכסף ולקידום צמיחת שווקים תחרותיים ויציבים. עד סוף המאה ה-18, עלתה רמת צפיפות האוכלוסייה על זו שבאירופה. בסין היו יותר ערים גדולות אך הרבה פחות ערים קטנות בהשוואה לאירופה של סוף המאה ה-20. קנת' פומרנץ טען במקור שהפער הגדול לא החל לפני המאה ה-19. מאוחר יותר הוא שינה את עמדתו וכעת טוען שהפער הגדול החל בין השנים 1750-1700.

הודו

ממוזער|שמאל|220px|התרומה לתוצר המקומי הגולמי העולמי (PPP) לפי אזור משנת 1 לספירה עד 2003 לספירה, לפי הערכותיו של אנגוס מדיסון. עד המאה ה-18, סין והודו היו שני האזורים היצרניים ביותר.
על פי מחקר ומערך נתונים משנת 2020, הפער הגדול בין צפון הודו (מגוג'ראט ועד בנגל) לבריטניה החל בסוף המאה ה-17. הוא התרחב לאחר שנות ה-20 של המאה ה-18 והתפרץ במאה ה-19. המחקר מצא כי "בעיקר הצמיחה של אנגליה והקיפאון של הודו במחצית הראשונה של המאה התשע-עשרה הביאו להבדלים הגדולים ביותר ברמת החיים".

לאורך ההיסטוריה, הודו ובמיוחד סולטנות בנגל , הייתה מדינת סחר מרכזית שנהנתה מסחר חוץ ופנים נרחבים. החקלאות שלה הייתה יעילה ביותר, כמו גם התעשייה שלה. שלא כמו סין, יפן ומערב ומרכז אירופה, בהודו לא היה שיעור בירוא יערות נרחב עד המאות ה-19 וה-20. לפיכך לא נוצרו עליה לחצים לעבור לפחם כמקור אנרגיה. מהמאה ה-17, הפכו טקסטיל וכותנה מהודו המוגולית לסחורות פופולריות באירופה, כאשר כמה ממשלות אסרו על ייבואם כדי להגן על תעשיות הצמר המקומיות. בנגל המוגולית , האזור המפותח ביותר, התבלטה ברחבי העולם בתעשיות כמו ייצור טקסטיל ובניית ספינות .

באירופה בראשית העת החדשה , היה ביקוש משמעותי למוצרים מהודו המוגולית, במיוחד לטקסטיל כותנה, כמו גם סחורות כמו תבלינים, פלפל שחור, אינדיגו, משי ומלח (לשימוש בתחמושת). האופנה האירופית, למשל, הפכה תלותית יותר ויותר בטקסטיל ומשי הודיים. במאות ה-17 וה-18, שיעור היבוא הבריטי מהודו היווה 95% מכלל הייבוא מאסיה לבריטניה. אמיה קומאר באג'י מעריך שבשנים 1809–1813 עסקה 10.3% מאוכלוסיית ביהר בטוויית חוטים ידנית, 2.3% באריגה ו-9% בענפי ייצור אחרים, כדי לספק את הביקוש הזה. לעומת זאת, היה ביקוש מועט מאוד לסחורות אירופאיות בהודו, שהייתה ברובה עצמאית, ולכן לאירופאים היה מעט מאוד מה להציע, מלבד טקסטיל צמר, מתכות לא מעובדות ופריטי יוקרה מועטים. חוסר האיזון המסחרי גרם לאירופאים לייצא כמויות גדולות של זהב וכסף להודו כדי לשלם עבור היבוא מהודו.

המזרח התיכון
בשנת 1000 היה המזרח התיכון מתקדם יותר ממערב אירופה, בדומה לאמצע המאה ה-16, אך עד 1750, מדינות מזרח תיכוניות מובילות השתרכו מאחורי מדינות מערב אירופה כמו בריטניה והולנד.

דוגמה למדינה מזרח תיכונית בעלת כלכלה מתקדמת בתחילת המאה ה-19 הייתה מצרים העות'מאנית, שהייתה בעלת מגזר ייצור תעשייתי יצרני ביותר, והכנסה לנפש שהייתה דומה למדינות מערב אירופה כמו צרפת וגבוהה מזו של יפן ומזרח אירופה. בשנת 1819, מצרים תחת מוחמד עלי  החלה בתוכניות תיעוש בחסות המדינה, שכללו הקמת מפעלים לייצור נשק, בתי יציקה  לברזל, גידול כותנה בקנה מידה גדול, מפעלים לעיבוד, טוויה ואריגה של כותנה, ומפעלים לעיבוד חקלאי. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 היו במצרים 30 מפעלי כותנה , שהעסיקו כ-30,000 עובדים. תחת מוחמד עלי ממצרים בתחילת המאה ה-19, הוכנסו מנועי קיטור לייצור התעשייתי המצרי. דוודים יוצרו והותקנו בתעשיות מצריות כגון מפעלי ברזל , ייצור טקסטיל, מפעלי נייר ומפעלי קילוף . בהשוואה למערב אירופה, הייתה למצרים גם חקלאות עדיפה ורשת תחבורה יעילה דרך הנילוס. ההיסטוריון הכלכלי ז'אן באטו טען כי התנאים הכלכליים הדרושים לתיעוש מהיר התקיימו במצרים במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19.

עם מותו של מוחמד עלי בשנת 1849, דעכו גם תוכניות התיעוש שלו, ולאחר מכן, לדברי ההיסטוריון זכרי לוקמן, "מצרים הייתה בדרך הנכונה להשתלבות מלאה בשוק עולמי הנשלט על ידי אירופה כספקית של חומר גלם יחיד, כותנה". לוקמן טוען כי אילו מצרים הייתה מצליחה בתוכניות התיעוש שלה, "ייתכן שהייתה חולקת עם יפן [או ארצות הברית] את הכבוד של השגת פיתוח קפיטליסטי אוטונומי ושימור עצמאותה".

יפן

החברה היפנית נשלטה על ידי שוגונות טוקוגאווה, אשר חילקה את החברה היפנית להיררכית באופן נוקשה והתערבה במידה ניכרת בכלכלה באמצעות מונופולים ממלכתיים והגבלות על סחר חוץ . עם זאת, בפועל, נעקף שלטון השוגונות לעתים קרובות. בין השנים 1874-730, חוותה יפן צמיחה שנתית ממוצעת של התמ"ג לנפש שנאמדה בין 0.05% ל-0.09%, כאשר רוב צמיחה זו התרחשה בין השנים 1600-1450 ולאחר 1721. לא היו תקופות משמעותיות של היפוכי צמיחה מתמשכים. יחסית לממלכה המאוחדת, התמ"ג לנפש היה ברמות דומות בקירוב עד אמצע המאה ה-17. עד 1850, ההכנסה לנפש ביפן הייתה כרבע מהרמה בבריטניה.

אפריקה שמדרום לסהרה
אפריקה שמדרום לסהרה שלפני הקולוניאליזם הייתה מפולגת מבחינה פוליטית, בדיוק כמו אירופה בתקופת העת החדשה המוקדמת. אפריקה הייתה ביתם של אימפריות עשירות רבות שצמחו סביב אזורי חוף או נהרות גדולים ששימשו כחלק מנתיבי סחר חשובים. עם זאת, אפריקה הייתה מאוכלסת בדלילות רבה יותר מאירופה. לדברי מדען המדינה מאוניברסיטת מישיגן, מארק דינצ'קו, "יחס הקרקע/עבודה הגבוה אולי הפך את הריכוזיות המוסדית ההיסטורית 'ברמה הלאומית' לפחות סבירה באפריקה שמדרום לסהרה, דבר שסיכל התפתחות נוספת של המדינה". ייתכן שסחר העבדים הטרנס-אטלנטי החליש עוד יותר את כוח המדינה באפריקה.

סדרה של מדינות התפתחה בסאהל בקצה הדרומי של הסהרה, אשר הניבו רווחים עצומים מסחר ברחבי הסהרה, וסחרו במידה רבה בזהב ובעבדים עבור סחר העבדים שמדרום לסהרה. ממלכות באזורים המיוערים במידה רבה של מערב-אפריקה היו גם הן חלק מרשתות סחר. צמיחת הסחר באזור זה הונעה על ידי תרבות היורובה, שנתמכה על ידי ערים מוקפות באדמות חקלאיות והתעשרה מפיתוח סחר נרחב.

במשך רוב האלף הראשון לספירה, היה לקיסרות אקסום שבמזרח-אפריקה צי רב-עוצמה וקשרים מסחריים שהגיעו עד לאימפריה הביזנטית ולהודו. בין המאות ה-14 וה-17, עסקה סולטנות אג'וראן  (בסומליה של ימינו) בהנדסת מים ופיתחה מערכות חקלאיות ומיסוי חדשות, אשר המשיכו לשמש בחלקים מקרן אפריקה עד המאה ה-19.

בחוף המזרחי של אפריקה, ערי-מדינות סוואהיליות  השתתפו ברשת מסחר משגשגת. ערים סוואהיליות היו נמלי מסחר חשובים לאורך האוקיינוס ההודי, ועסקו בסחר עם המזרח התיכון והמזרח הרחוק. ממלכות בדרום-מזרח אפריקה פיתחו גם קשרי סחר נרחבים עם ציוויליזציות אחרות רחוקות כמו סין והודו. המסגרת המוסדית לסחר למרחקים ארוכים מעבר לגבולות פוליטיים ותרבותיים התחזקה זה מכבר על ידי אימוץ האסלאם כבסיס תרבותי ומוסרי לאמון בין ועם סוחרים.

גורמים אפשריים
חוקרים הציעו תיאוריות רבות כדי להסביר מדוע התרחש הפער הגדול.

פחם
ממוזער|שמאל|120px|פיזור מרבצי הפחם עיצב את הפיתוח התעשייתי בבריטניה.
ב נעשה שימוש נרחב בפחם אבן ובקוק עבור מטלורגיה ומנועי קיטור - כזולים יותר, נפוצים יותר ויעילים יותר מעץ ופחם עץ. בתחילת המאה ה-19 פעלו מנועי קיטור, שעבדו באמצעות פחם, גם ברכבות ובספינות, וחוללו מהפכה בתחבורה. קנת' פומרנץ הפנה את תשומת הלב להבדלים בזמינות הפחם בין המערב למזרח. בשל האקלים האזורי, מכרות הפחם האירופיים היו רטובים יותר, ומכרות עמוקים הפכו ללא מעשיים עד להכנסת מנוע הקיטור של ניוקומן לשאיבת מי תהום. במכרות בצפון-מערב סין הצחיח, יישום אוורור מכרות למניעת פיצוצים היה קשה הרבה יותר.

הבדל נוסף היה מרחק גיאוגרפי; למרות שלסין ולאירופה היו טכנולוגיות כרייה דומות, המרחקים בין האזורים המפותחים כלכלית לבין מרבצי הפחם היו שונים מאוד. מרבצי הפחם הגדולים ביותר בסין ממוקמים בצפון-מערב, בהישג יד של הליבה התעשייתית הסינית במהלך תקופת שושלת סונג הצפונית (960–1127). במהלך המאה ה-11 פיתחה סין טכנולוגיות מתוחכמות להפקת פחם ושימוש בו לאנרגיה, מה שהוביל לייצור ברזל גובר. המעבר של מרכזי האוכלוסייה דרומה בין המאות ה-12 וה-14 הביא ליצירת מרכזים חדשים של תעשייה סינית הרחק ממרבצי הפחם העיקריים. כמה מרבצי פחם קטנים היו זמינים באופן מקומי, אם כי השימוש בהם הופרע לעיתים על ידי תקנות ממשלתיות. לעומת זאת, בריטניה הכילה כמה ממרבצי הפחם הגדולים ביותר באירופה - כולם בתוך אי קומפקטי יחסית.

מרכזיות הפחם כמשאב עיקרי למהפכה התעשייתית ספגה ביקורת מצד גרגורי קלארק ודיוויד ג'קס, שהראו שניתן היה להחליף פחם ללא אובדן משמעותי של הכנסה לאומית. באופן דומה, דירדרה נ. מקלוסקי אומרת שניתן היה לייבא בקלות פחם לבריטניה ממדינות אחרות. יתר על כן, הסינים יכלו לקרב את התעשיות שלהם למרבצי הפחם.

העולם החדש

ממוזער|שמאל|220px|תפוצת האימפריות הקולוניאליות  עד סוף המאה ה-18
מגוון תיאוריות טוענות כי מערכת היחסים הייחודית של אירופה עם העולם החדש היא הגורם העיקרי ל"פער הגדול". הרווחים הגבוהים שהתקבלו מהמושבות ומסחר העבדים היוו 7 אחוזים בשנה, שיעור תשואה גבוה יחסית בהתחשב בשיעור הפחת הגבוה של מלאי הון טרום-תעשייתי, אשר הגביל את כמות החיסכון וצבירת ההון. הקולוניזציה האירופית המוקדמת התקיימה על ידי רווחים באמצעות מכירת סחורות מהעולם החדש לאסיה, ובמיוחד כסף לסין. לדברי פומרנץ, היתרון החשוב ביותר עבור אירופה היה הכמות העצומה של אדמה פורייה ולא מעובדת באמריקה, אשר יכלה לשמש לגידול כמויות גדולות של תוצרת חקלאית הנדרשת לקיום הצמיחה הכלכלית האירופית, ואפשרה לפנות עבודה וקרקעות באירופה לצורך התיעוש. ההערכה היא כי יצוא עץ, כותנה וצמר מהעולם החדש חסך לאנגליה את הצורך ב-100,000 קמ"ר של אדמה מעובדת (לשם השוואה, הכמות הכוללת של אדמה מעובדת באנגליה הייתה רק כ-68,800 קמ"ר), מה ששחרר כמויות עצומות של משאבים. העולם החדש שימש גם כשוק עבור תעשיות אירופאיות.

גם צ'ן קון-טינג (2012) הציע את העולם החדש כגורם הכרחי לתיעוש, ואת הסחר כגורם תומך שגרם לאזורים פחות מפותחים להתמקד בחקלאות ולתמוך באזורים מתועשים באירופה.

סחר עבדים

בספרו "קפיטליזם ועבדות"  (1944), טען אריק וויליאמס כי הרווחים מעבדות "סיפקו את אחד הזרמים העיקריים של צבירת הון  באנגליה שמימנה את המהפכה התעשייתית". קו טיעון זה לא אומץ על ידי רוב ההיסטוריונים הכלכליים בעשורים שלאחר מכן, אך חלק מטיעוניו של וויליאמס חזרו לעצמם במאה ה-21. ההיסטוריון ג'יימס וולווין טוען כי העבדות הייתה "בסיסית לאופן שבו המערב צץ".

פיצול פוליטי
ממוזער|שמאל|220px|אירופה לאחר שלום וסטפאליה בשנת 1648
ג'ארד דיימונד ופיטר ווטסון טוענים כי מאפיין בולט בגאוגרפיה של אירופה היה שהיא עודדה בלקניזציה פוליטית, כגון מספר חצאי אי גדולים ומחסומים טבעיים כמו הרים ומצרים שסיפקו גבולות ניתנים להגנה. לעומת זאת, הגיאוגרפיה של סין  עודדה אחדות פוליטית, עם קו חוף  חלק הרבה יותר ולב הארץ הנשלט על ידי שני עמקי נהרות (צהוב ויאנגצה).

הודות למבנה הטופוגרפי, "שרשראות ההרים, החופים והגבעות העיקריות שלה, יצרו גבולות שבהם מדינות שהתפשטו מאזורי הליבה יכלו להיפגש ולעצור". לפיכך, זה עזר למדינות אירופה להרגיש "באותה סירה". בשל מיקומם של רכסי ההרים, היו מספר ליבות גיאוגרפיות נפרדות שיכלו לספק את הגרעינים למדינות עתידיות. נקודה נוספת בפיצול הפוליטי של אירופה בהשוואה, למשל, לסין היא מיקום הערבה האירו-אסייתית. לאחר ביות הסוסים, נוודי הערבה (למשל, ג'ינגיס חאן והמונגולים) היוו איום על האוכלוסייה היושבת עד המאה ה-18. הסיבה לאיום היא "האקולוגיה השברירית של הערבה גרמה לכך שבמהלך תקופות בצורת או מזג אוויר קר, נוודי הערבה נטו יותר לפלוש לאוכלוסיות שכנות". לפיכך, הדבר עודד את סין, הסמוכה לערבה, לבנות מדינה חזקה ומאוחדת.

בספרו "רובים, חיידקים ופלדה", טוען דיימונד כי תרבויות מתקדמות מחוץ לאירופה התפתחו באזורים שהגיאוגרפיה שלהם תרמה לאימפריות גדולות, מונוליטיות ומבודדות. בתנאים אלה מדיניות של קיפאון טכנולוגי וחברתי יכלה להימשך. הוא נותן את הדוגמה של סין בשנת 1432, כאשר הקיסר שואנדה  אסר על בניית ספינות אוקיינוס, שבהן סין הייתה המובילה העולמית באותה תקופה. מצד שני, כריסטופר קולומבוס קיבל חסות מהמלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה עבור משלחתו למרות ששלושה שליטים אירופאים אחרים דחו אותה. כתוצאה מכך, ממשלות שדיכאו את ההתקדמות הכלכלית והטכנולוגית תיקנו במהרה את טעויותיהן או התמודדו עם תחרות מהירה יחסית. הוא טוען כי גורמים אלה יצרו את התנאים לשינוי מהיר יותר של מעצמות פנימיות (ספרד ירשה את צרפת ולאחר מכן את בריטניה) מאשר היה אפשרי במקומות אחרים באירואסיה.

ג'סטין לין איפו טען שגודל האוכלוסייה הרב של סין הוכיח את עצמו כמועיל להתקדמות הטכנולוגית לפני המאה ה-14, אך שגודל האוכלוסייה הרב לא היה גורם חשוב בסוג ההתקדמות הטכנולוגית שהובילה למהפכה התעשייתית. ההתקדמות הטכנולוגית המוקדמת התבססה על "למידה תוך כדי עשייה" (שם גודל האוכלוסייה היה גורם חשוב, שכן ההתקדמות יכלה להתפשט על פני יחידה פוליטית גדולה), בעוד שהמהפכה התעשייתית הייתה תוצאה של ניסויים ותיאוריה (שם גודל האוכלוסייה פחות חשוב). לפני שאירופה נקטה צעדים כלשהם לעבר טכנולוגיה וסחר, הייתה בעיה עם חשיבות החינוך. עד שנת 1800, שיעורי האוריינות היו 68% בהולנד ו-50% בבריטניה ובבלגיה, בעוד שבחברות שאינן אירופאיות, שיעורי האוריינות החלו לעלות במאה ה-20. בשלבים המוקדמים של המהפכה התעשייתית, לא היה ביקוש לכוח אדם מיומן. עם זאת, במהלך השלבים הבאים של המהפכה התעשייתית, גורמים המשפיעים על פריון העובדים - חינוך, הכשרה, מיומנויות ובריאות - היו המטרה העיקרית.

ההיסטוריון הכלכלי יואל מוקיר טען כי פיצול פוליטי (נוכחותן של מספר רב של מדינות אירופאיות) אפשר לרעיונות הטרודוקסליים לשגשג, שכן יזמים, חדשנים, אידיאולוגים וכופרים יכלו בקלות לברוח למדינה שכנה במקרה שהמדינה האחת תנסה לדכא את רעיונותיהם ופעילותם. זה מה שהבדיל את אירופה מאימפריות גדולות ומתקדמות מבחינה טכנולוגית, כמו סין. לסין היו גם מכונת דפוס וגם גופנים ניידים, אך המהפכה התעשייתית התרחשה באירופה. באירופה, פיצול פוליטי לווה ב"שוק משולב לרעיונות" שבו האינטלקטואלים של אירופה השתמשו בלנגואה פרנקה של הלטינית, היה להם בסיס אינטלקטואלי משותף במורשת הקלאסית של אירופה ובמוסד הפאן-אירופי של רפובליקת המכתבים. ההיסטוריון ניל פרגוסון מייחס פער זה לפיתוח של שישה "יישומים קטלניים" במערב, שלדעתו חסרו במידה רבה במקומות אחרים בעולם בשנת 1500 - "תחרות, השיטה המדעית, שלטון החוק, רפואה מודרנית, צרכנות ואתיקת עבודה".

ההיסטוריון הכלכלי טואן-הווי סנג טען כי גודלה הרב של המדינה הסינית תרם לדעיכתה היחסית במאה ה-19:

אחת הסיבות לכך שיפן הצליחה להתחדש ולאמץ את טכנולוגיות המערב הייתה גודלה הקטן בהרבה יחסית לסין.

גארי וו. קוקס, מדען פוליטי מסטנפורד, טוען במחקר משנת 2017,

גורמים גיאוגרפיים אחרים
פרנאן ברודל, מאסכולת האנאל, טען כי הים התיכון עני לדיג בשל עומקו, ולכן עודד סחר למרחקים ארוכים. יתר על כן, הרי האלפים וחלקים אחרים של החגורה האלפידית היו הגורם להגעת מהגרים חדשים מהרמות לאזורי החוף. דבר זה סייע בהפצת רעיונות, וכך גם ציר מזרח-מערב של הים התיכון, אשר התיישר עם הרוחות השוררות , והארכיפלגים הרבים שלו, אשר יחד סייעו לניווט, כפי שקרה גם עם הנהרות הגדולים שהביאו גישה ליבשה, שכולם הגבירו עוד יותר את ההגירה. גם חצאי האיים של הים התיכון קידמו לאומיות פוליטית שהביאה תחרות בינלאומית. אחת הסוגיות הגיאוגרפיות שהשפיעו על כלכלות אירופה והמזרח התיכון היא גילוי יבשת אמריקה ונתיב הכף סביב אפריקה. נתיבי הסחר הישנים הפכו לחסרי תועלת, מה שהוביל לדעיכה כלכלית של ערים הן במרכז אסיה והן במזרח התיכון, ויתרה מכך, באיטליה.

יעילות השווקים והתערבות המדינה
ממוזער|שמאל|220px|חצר הבורסה לניירות ערך באמסטרדם, בסביבות שנת 1670
טענה נפוצה היא שהשווקים באירופה היו חופשיים ויעילים יותר מאשר בתרבויות אחרות, וצוינה כסיבה ל"פער הגדול". יעילות השוק באירופה הופרעה עקב שכיחות הפיאודליזם והמרקנטיליזם. פרקטיקות כמו "ירושה מוגבלת" , שהגבילו את הבעלות על קרקעות, פגעו בתנועה החופשית של עובדים ובקנייה ומכירה של קרקעות. הגבלות פיאודליות אלו על בעלות על קרקעות היו נפוצות במיוחד באירופה היבשתית. לסין היה שוק קרקעות ליברלי יחסית, שהוגבל רק על ידי מסורות מקובלות חלשות. עבודת חוב או כפייה, כמו צמיתות ועבדות, הייתה נפוצה יותר באירופה מאשר בסין, אפילו במהלך מלחמת מינג–צ'ינג. התעשייה העירונית במערב הייתה מרוסנת יותר על ידי גילדות ומונופולים שנאכפו על ידי המדינה מאשר בסין, שם במאה ה-18 המונופולים העיקריים שלטו במלח ובסחר חוץ דרך גואנגג'ואו. פומרנץ דוחה את הדעה שמוסדות השוק היו הגורם ל"פער הגדול", ומסכם שסין הייתה קרובה יותר לאידיאל של כלכלת שוק מאשר אירופה.

ההיסטוריון הכלכלי פול ביירוך  מציג טיעון הפוך, לפיו מדינות מערביות כמו ארצות הברית, בריטניה וספרד לא ניהלו בתחילה סחר חופשי, אלא נקטו במדיניות פרוטקציוניסטית בתחילת המאה ה-19, כמו גם סין ויפן. לעומת זאת, הוא מציין את האימפריה העות'מאנית כדוגמה למדינה שכן ניהלה סחר חופשי, ולטענתו הייתה לו השפעה כלכלית שלילית ותרם לדה-תיעוש  שלה. לאימפריה העות'מאנית הייתה מדיניות סחר ליברלי, פתוחה ליבוא זר, שמקורה במתן זכויות יתר לנתינים זרים באימפריה העות'מאנית , עוד בהסכמי המסחר הראשונים שנחתמו עם צרפת בשנת 1536, והורחבה עוד יותר עם קפיטולציות ב-1673 וב-1740, שהורידו את המכסים ל-3% בלבד על יבוא ויצוא. המדיניות העות'מאנית הליברלית זכתה לשבחים מצד כלכלנים בריטים שתמכו בסחר חופשי, כמו ג'ון רמזי מקולוק  בספרו "מילון המסחר" (1834), אך מאוחר יותר ספגה ביקורת מצד פוליטיקאים בריטים שהתנגדו לסחר חופשי, כמו ראש הממשלה בנג'מין דיזראלי, שצוטט באומרו על האימפריה העות'מאנית כ"דוגמה לפגיעה שנגרמה על ידי תחרות בלתי מרוסנת" בדיון על חוקי הדגן בשנת 1846:

שכר ורמת חיים
כלכלנים קלאסיים, החל מאדם סמית ותומאס מלתוס, טענו ששכר גבוה במערב עודד התקדמות טכנולוגית חוסכת עבודה.

מחקרים רוויזיוניסטיים מאמצע ועד סוף המאה ה-20 תיארו את רמת החיים בסין של המאה ה-18 ובאירופה שלפני המהפכה התעשייתית כדומה. לדברי פומרנץ, תוחלת החיים בסין וביפן הייתה דומה לחלקים המפותחים של אירופה. באופן דומה, הצריכה הסינית לנפש בצריכת קלוריות הייתה דומה לזו באנגליה. לדברי פומרנץ ואחרים, הייתה צמיחה צנועה לנפש בשני האזורים, הכלכלה הסינית לא קפאה, ובתחומים רבים, במיוחד בחקלאות, הקדימה את מערב אירופה. ערים סיניות הקדימו את מערב אירופה גם בתחום בריאות הציבור. ההיסטוריון הכלכלי פול ביירוך העריך כי התוצר הלאומי הגולמי לנפש של סין בשנת 1800 היה 228 דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 1960 (1,007 דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 1990), גבוה יותר מאשר 213 דולר אמריקאי במערב אירופה (941 דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 1990) באותה תקופה.

באופן דומה, ההכנסה לנפש בשנת 1800 במצרים העות'מאנית הייתה דומה לזו של מדינות מערב אירופה כמו צרפת, וגבוהה מההכנסה הממוצעת הכוללת של מזרח אירופה ויפן. ההיסטוריון הכלכלי ז'אן בארו העריך כי, במונחים כלכליים של 1960, למצרים בשנת 1800 הייתה הכנסה לנפש של 232 דולר אמריקאי (1,025 דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 1990). לשם השוואה, ההכנסה לנפש במונחים כלכליים של 1960 בצרפת בשנת 1800 הייתה 240 דולר אמריקאי (1,060 דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 1990), במזרח אירופה בשנת 1800 הייתה 177 דולר אמריקאי (782 דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 1990), וביפן בשנת 1800 הייתה 180 דולר אמריקאי (795 דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 1990).

לדברי פול ביירוך, באמצע המאה ה-18, "רמת החיים הממוצעת באירופה הייתה נמוכה מעט מזו של שאר העולם". הוא העריך שבשנת 1750, התוצר הלאומי הגולמי הממוצע לנפש ב  (במיוחד סין, הודו והמזרח התיכון) היה 188 דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 1960 (830 דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 1990), גבוה יותר מ-182 דולר אמריקאי במערב (804 דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 1990). הוא טוען שרק לאחר שנת 1800 צמחה ההכנסה לנפש במערב אירופה. עם זאת, ההכנסות הממוצעות של סין ומצרים עדיין היו גבוהות מההכנסה הממוצעת הכוללת של אירופה.

לדברי יאן לויטן ואן זאנדן, הקשר בין התמ"ג לנפש לבין שכר ורמת חיים מורכב מאוד. הוא נותן את ההיסטוריה הכלכלית של הולנד  כדוגמה. השכר הריאלי בהולנד ירד בתקופה המודרנית המוקדמת בין 1450 ל-1800. הירידה המהירה ביותר התרחשה בין 1475-1450 עד אמצע המאה השש-עשרה, ולאחר מכן השכר הריאלי התייצב, כלומר שגם במהלך תור הזהב ההולנדי כוח הקנייה לא גדל. היציבות נשמרה עד אמצע המאה ה-18, ולאחר מכן ירד השכר שוב. באופן דומה, תוך ציטוט מחקרים על הגובה הממוצע של גברים הולנדים, מראה ואן זאנדן שהגובה הממוצע ירד משלהי ימי הביניים. במהלך המאות ה-17 וה-18, בשיא תור הזהב ההולנדי, הגובה הממוצע היה 166 סנטימטרים, כ-4 סנטימטרים נמוך יותר מאשר במאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15. סביר להניח שזה מצביע על ירידות בצריכה בעת החדשה המוקדמת, ועד המאה ה-20 לא השתווה הגובה הממוצע לגובה הממוצע של ימי הביניים. בינתיים, התמ"ג לנפש גדל ב-35% עד 55% בין 1510/1514 לשנות ה-20 של המאה התשע-עשרה. לפיכך, ייתכן שרמת החיים באזורים מתקדמים של אסיה הייתה דומה למערב אירופה בסוף המאה ה-18, בעוד שהתמ"ג לנפש באסיה היה נמוך בכ-70%.

שבקט פאמוק ויאן-לויטן ואן זנדן מראים גם שבמהלך המהפכה התעשייתית, עלתה רמת החיים במערב אירופה מעט לפני שנות ה-70 של המאה התשע-עשרה, שכן העלייה בשכר הנומינלי התערערה על ידי עליית מחירי המזון. העלייה המשמעותית ברמת החיים החלה רק לאחר 1870, עם הגעת המזון הזול מאמריקה. התמ"ג של מערב אירופה צמח במהירות לאחר 1820, אך השכר הריאלי ורמת החיים השתרכו מאחור.

לדברי רוברט אלן, בסוף ימי הביניים, השכר הריאלי היה דומה ברחבי אירופה וברמה גבוהה מאוד. במאות ה-16 וה-17 השכר קרס בכל מקום, למעט בארצות השפלה ובלונדון. אלה היו האזורים הדינמיים ביותר של הכלכלה המודרנית המוקדמת, ורמת החיים בהם חזרה לרמה הגבוהה של סוף המאה ה-15. הדינמיות של לונדון התפשטה לשאר אנגליה במאה ה-18. למרות שהיו תנודות בשכר הריאלי באנגליה בין השנים 1500 ו-1850, לא הייתה עלייה ארוכת טווח עד השליש האחרון של המאה ה-19. ורק לאחר 1870 החל השכר הריאלי לעלות בערים אחרות באירופה, ורק אז הוא סוף סוף עבר את הרמה של סוף המאה ה-15. לפיכך, בעוד שהמהפכה התעשייתית העלתה את התמ"ג לנפש, רק מאה שנה לאחר מכן חלה עלייה משמעותית ברמת החיים.

עם זאת, בתגובה לעבודתם של ביירוך, פומרנץ, פרת'סאראתי ואחרים, מחקרים נוספים שנערכו לאחר מכן מצאו כי בחלקים ממערב אירופה של המאה ה-18 היה שכר גבוה יותר ורמות הכנסה לנפש גבוהות יותר מאשר בחלקים רבים של הודו, טורקיה העות'מאנית, יפן וסין. עם זאת, נמצא כי דעותיו של אדם סמית הכלילו יתר על המידה את העוני הסיני. בין השנים 1825-1725 יכלו פועלים בבייג'ינג ובדלהי לרכוש סל סחורות רק ברמת קיום, בעוד שפועלים בלונדון ואמסטרדם יכלו לרכוש סחורות במחיר שבין 4 ל-6 פעמים מרמת קיום. כבר בשנת 1600 היה התמ"ג לנפש בהודו כ-60% מהרמה בבריטניה. ירידה ממשית בהכנסה לנפש אכן התרחשה הן בסין והן בהודו, אך בהודו החלה התקופת המוגולית, לפני הקולוניאליזם הבריטי. מחוץ לאירופה, חלק ניכר מהירידה והקיפאון יוחס לגידול האוכלוסייה באזורים כפריים שעקב אחר הצמיחה באדמות מעובדות, כמו גם לסערה פוליטית פנימית. קולוניאליסטים חופשיים בצפון אמריקה הבריטית נחשבו על ידי היסטוריונים וכלכלנים בסקר שנערך בקרב אקדמאים לאנשים האמידים ביותר בעולם ערב המהפכה האמריקאית. העדות המוקדמת ביותר לשינוי בריאותי משמעותי שהוביל לעלייה בתוחלת החיים החלה באירופה בשנות ה-1770, כמאה שנה לפני זו של אסיה. רוברט אלן טוען שהשכר הגבוה יחסית בבריטניה של המאה ה-18 עודד גם אימוץ טכנולוגיות חוסכות עבודה וגם הכשרה וחינוך עובדים, והוביל לתיעוש.

צריכת מוצרי יוקרה
ממוזער|שמאל|220px|נוף חורפי עם מחליקים ליד העיר קמפן מאת הנדריק אוורקאמפ , שנות ה-20 של המאה השבע-עשרה
צריכת מוצרי יוקרה נתפסת על ידי חוקרים רבים ככזו שעודדה את התפתחות הקפיטליזם ותרמה ל"פער הגדול". תומכי השקפה זו טוענים כי בתי מלאכה, שייצרו מוצרי יוקרה לעשירים, צברו בהדרגה הון כדי להרחיב את ייצורם ולאחר מכן צצו כחברות גדולות המייצרות עבור שוק המוני; הם מאמינים כי טעמה הייחודי של מערב אירופה למותרות עודד התפתחות זו מעבר לתרבויות אחרות. עם זאת, אחרים טוענים כי בתי מלאכה למותרות לא היו ייחודיים לאירופה; בערים גדולות בסין וביפן היו גם בתי מלאכה רבים למותרות לעשירים, וכי בתי מלאכה למותרות אינם בהכרח מעודדים את התפתחותן של "חברות קפיטליסטיות".

זכויות קניין
הבדלים בזכויות קניין הוזכרו כסיבה אפשרית לפער הגדול. תפיסה זו קובעת כי סוחרים אסייתים לא יכלו לפתח ולצבור הון בגלל הסיכון להפקעת זכויות מצד המדינה ותביעות מצד קרובי משפחה אחרים, מה שהפך את זכויות הקניין לחסרות ודאות בהשוואה לאלו של אירופה. עם זאת, אחרים טוענים כי סוחרים אירופאים רבים הופקעו דה פקטו עקב חדלות פירעון של חובות ממשלתיים , וכי איום ההפקעה על ידי מדינות אסייתיות לא היה גדול בהרבה מאשר באירופה, למעט ביפן.

ממשל ומדיניות נתפסות כחלק בלתי נפרד מחברות מודרניות ומילאו תפקיד מרכזי באופן שבו נוצרו כלכלות שונות. לחברות המזרחיות היו ממשלות שנשלטו על ידי השושלות השולטות ולכן לא היו ישות נפרדת. ממשלותיהן באותה תקופה חסרו מדיניות שעודדה חדשנות והביאה להתקדמות איטית. כפי שהסביר כהן, במזרח הייתה מערכת סחר מגבילה שסתרה את תיאוריית השוק העולמי החופשי; לא הייתה חירות פוליטית או מדיניות שעודדה את השוק הקפיטליסטי (כהן, 1993). זאת בניגוד לחברה המערבית שפיתחה חוקים מסחריים וזכויות קניין שאפשרו הגנה וחירות של השוק. האידיאלים הקפיטליסטיים ומבני השוק שלהם עודדו חדשנות.

פומרנץ (2000) טוען שחלק ניכר משוק הקרקעות בסין היה חופשי, כאשר חוכרים ובעלי אדמות רבים, שכביכול היו יורשים, הודחו לעתים קרובות או נאלצו למכור את אדמתם. למרות שהחוק הסיני הנהוג קבע כי אנשים בתוך הכפר יקבלו את הקרקע תחילה, פומרנץ קובע שרוב הזמן הקרקעות הוצעו לאנשים חיצוניים בעלי יכולת גבוהה יותר, וטוען שלמעשה בסין היה שוק קרקעות חופשי יותר מאשר באירופה.

עם זאת, רוברט ברנר וכריס איזט מדגישים הבדלים בזכויות חכירת קרקעות. הם טוענים שבנהר יאנגצה התחתון היו רוב החקלאים בעלי קרקעות או החזיקו בחכירה בטוחה בשיעורי שכירות קבועים, כך שלא החקלאים ולא בעלי האדמות נחשפו לתחרות. באנגליה של המאה ה-15, האדונים איבדו את עבדיהם, אך הצליחו לשלוט כמעט בכל הקרקע, ויצרו שוק שכירות לחקלאים חוכרים. הדבר יצר לחצים תחרותיים כנגד חלוקת חלקות, והעובדה שלא ניתן היה להעביר חלקות ישירות לבנים אילצה אותם לדחות את נישואיהם עד שצברו את רכושם. לפיכך, באנגליה, הן הפריון החקלאי והן גידול האוכלוסייה היו נתונים ללחצי שוק לאורך העת החדשה המוקדמת.

מחקר משנת 2017 מצא כי נוכחותן של זכויות קניין בטוחות באירופה והיעדרן בחלקים נרחבים של המזרח התיכון תרמו לעלייה של מוצרי הון יקרים וחוסכי עבודה, כגון טחנות מים, טחנות רוח ועגורנים, באירופה של ימי הביניים ולירידה שלהם במזרח התיכון.

מלכודת שיווי משקל ברמה גבוהה
תיאוריית מלכודת שיווי המשקל ברמה גבוהה  טוענת שסין לא עברה מהפכה תעשייתית מקומית מכיוון שכלכלתה הייתה בשיווי משקל יציב, שבו היצע וביקוש לעבודה היו שווים, דבר שגרם לתמריצים רבים לפיתוח הון חוסך עבודה.

קולוניאליזם אירופאי
מספר היסטוריונים כלכליים טענו כי הקולוניאליזם האירופי  מילא תפקיד מרכזי בדה-תיעוש  של חברות לא-מערביות. פול ביירוך, למשל, מצטט את הקולוניאליזם הבריטי בהודו כדוגמה עיקרית, אך טוען גם כי הקולוניאליזם האירופי מילא תפקיד מרכזי בדה-תיעוש של מדינות אחרות באסיה, במזרח התיכון ובאמריקה הלטינית, ותרם לירידה כלכלית חדה באפריקה. היסטוריונים כלכליים מודרניים אחרים האשימו את השלטון הקולוניאלי הבריטי בדה-תיעוש של הודו בפרט. הקולוניזציה של הודו נתפסת כגורם מרכזי הן מאחורי הדה-תיעוש של הודו והן מאחורי המהפכה התעשייתית של בריטניה.

ההיסטוריון ג'פרי ג'י וויליאמסון טען כי הודו עברה תקופה של דה-תיעוש במחצית השנייה של המאה ה-18 כתוצאה עקיפה של קריסת האימפריה המוגולית, עת השלטון הבריטי  גרם מאוחר יותר לדה-תיעוש נוסף. לדברי וויליאמסון, דעיכת האימפריה המוגולית הובילה לירידה בפריון החקלאי, שהעלה את מחירי המזון, שהוביל לעליית השכר הנומינלי, שהעלה את מחירי הטקסטיל, והוביל לאובדן נתח משוק הטקסטיל העולמי של הודו לבריטניה עוד לפני שהייתה לה טכנולוגיית מפעלים עדיפה, אם כי טקסטיל הודי שמר על יתרונו התחרותי בהשוואה לטקסטיל הבריטי עד המאה ה-19. עם זאת, ההיסטוריון הכלכלי פרסאנן פרת'סאראתי טען כי לא הייתה ירידה כלכלית כזו בכמה מדינות בתקופה שלאחר האימפריה המוגולית, בעיקר סובה בנגל  וממלכת מייסור, שהיו דומות לבריטניה בסוף המאה ה-18, עד שהמדיניות הקולוניאלית הבריטית גרמה לדה-תיעוש.

ממוזער|שמאל|220px|גנדי קידם טוויית בד כותנה הודי  באופן ידני על גלגל טווייה כחלופה עצמאית לייבוא הבריטי הארוג במכונה.
עד המאה ה-19 הייתה הודו יצרנית טקסטיל הכותנה המובילה בעולם, כאשר בנגל  ומייסור היו מרכזי ייצור הכותנה. על מנת להתחרות ביבוא הודי, השקיעו הבריטים בטכנולוגיות ייצור טקסטיל חוסכות עבודת כפיים במהלך המהפכה התעשייתית שלהם . בשנת 1813, בעקבות לחץ פוליטי מצד היצרנים התעשייתיים החדשים, ביטל הפרלמנט את המונופול בן שתי המאות של חברת הודו המזרחית על הסחר עם אסיה והטיל מכסי יבוא על טקסטיל הודי. עד אז הגביל המונופול את יצוא הסחורות הבריטיות להודו. חשיפת הטווים והאורגים הידניים הקדם-תעשייתיים בשטחים שניהלה חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו לתחרות מצד חוטים טוויים במכונה ובדים ארוגים, מה שהוביל לדה-קדם-תיעוש , עם ירידת הייצור המקומי ופתחה שווקים חדשים לסחורות בריטיות. הקולוניאליזם הבריטי אילץ את השוק ההודי הגדול להיפתח לסחורות בריטיות תוך הגבלת יבוא הודי לבריטניה, וכותנה גולמית יובאה מהודו ללא מיסים או מכסים למפעלים בריטיים שייצרו טקסטיל מכותנה הודית ומכרו אותם בחזרה לשוק ההודי. לפיכך, הודו שימשה כספקית חשובה של סחורות גולמיות כמו כותנה למפעלים בריטיים וגם כשוק שבוי גדול לסחורות מתוצרת בריטניה. בנוסף, ההון שנצבר מבנגל לאחר כיבושה לאחר קרב פלסי בשנת 1757 שימש להשקעה בתעשיות בריטיות כמו ייצור טקסטיל ולהגדלת העושר הבריטי באופן משמעותי. בריטניה עקפה בסופו של דבר את הודו כיצרנית טקסטיל הכותנה המובילה בעולם במאה ה-19. השלטון הקולוניאלי הבריטי הואשם במצבה העגום של הכלכלה של הודו הבריטית  לאחר מכן, כאשר השקעות בתעשיות הודיות היו מוגבלות מאז היותה כמושבה.

הירידה הכלכלית בהודו מיוחסת עוד לפני השלטון הקולוניאלי הבריטי ונבעה במידה רבה מעלייה בתפוקה בחלקים אחרים של העולם והתפוררות המוגולים. חלקה של הודו בתפוקה העולמית (24.9%) נבע במידה רבה מחלקה באוכלוסיית העולם בסביבות שנת 1600. בין השנים 1930-1880 גדל ייצור הטקסטיל הכולל של כותנה בהודו מ-1,200 מיליון יארד ל-3,700 מיליון יארד. ההכנסה ממסילות הברזל להודו הייתה מקור למחלוקת בנוגע להשפעתן הכוללת, אך עדויות מצביעות על מספר תוצאות חיוביות כגון הכנסות גבוהות יותר, אינטגרציה כלכלית וסיוע ברעב. התמ"ג לנפש ירד מ-550 דולר אמריקאי (במונחים כלכליים של 1990) לנפש בשנת 1700 תחת שלטון המוגולים ל-533 דולר אמריקאי (במונחים כלכליים של 1990) בשנת 1820 תחת השלטון הבריטי, ולאחר מכן עלה ל-618 דולר אמריקאי (במונחים כלכליים של 1990) בשנת 1947 עם קבלת העצמאות. בבנגל גדל ייצור הפחם , בעיקר כדי לספק את ביקוש מסילות הברזל. תוחלת החיים עלתה בכ-10 שנים בין 1870 לעצמאות.

מחקרים אחרונים על קולוניאליזם היו חיוביים יותר בנוגע להשפעות ארוכות הטווח של הקולוניאליזם על צמיחה ופיתוח. מאמר משנת 2001  מאת דרון אג'מולו, סיימון ג'ונסון וג'יימס רובינסון מצא כי מדינות בעלות אקלים ממוזג ורמות תמותה נמוכות היו פופולריות יותר בקרב מתיישבים והיו נתונות לרמות גבוהות יותר של שלטון קולוניאלי. מדינות אלו נהנו מיצירת מוסדות מכלילים יותר על ידי אירופאים שהובילו לשיעורי צמיחה גבוהים יותר בטווח הארוך. מחקרים מאוחרים יותר אישרו כי גם משך הזמן שבו אומה הייתה מושבה וגם מספר המתיישבים האירופאים שהיגרו אליה קשורים באופן חיובי להתפתחות כלכלית ולאיכות המוסדית, אם כי הקשרים מתחזקים לאחר 1700 ומשתנים בהתאם לכוח הקולוניאלי, כאשר המושבות הבריטיות בדרך כלל משיגות את התוצאות הטובות ביותר. אג'מולו ואחרים מצביעים על כך שרווחים קולוניאליים היו אחוז קטן מדי מהתוצר הלאומי הגולמי מכדי להסביר את הפער באופן ישיר, אך יכלו להסביר אותו בעקיפין עקב ההשפעות שהיו לו על המוסדות על ידי צמצום כוחן של מונרכיות אבסולוטיסטיות והבטחת זכויות קניין.

תרבות
ממוזער|שמאל|220px|במאה ה-17 היה ל הקלוויניסטית את הצי הסוחר הגדול ביותר באירופה.
גישתו של המזרח  כלפי חדשנות היא אחד הגורמים האחרים שעשויים למלא תפקיד משמעותי בהתקדמות המערב על פני המזרח. לדברי דייוויד לנדס, לאחר כמה מאות שנים של חידושים והמצאות, נראה היה שהמזרח הפסיק לנסות לחדש והחל לשמר את מה שהיה לו. הם המשיכו לטפח את המצאותיהם הטרום-מודרניות ולא התקדמו לעת המודרנית. סין החליטה להמשיך בתהליך מתמשך של התקדמות מדעית וטכנולוגית על בסיס מסורותיה והישגיה הילידיים. גישתו של המזרח כלפי חדשנות הראתה שההתמקדות הייתה יותר בניסיון, בעוד שהמערב התמקד בניסויים. המזרח לא ראה צורך לשפר את המצאותיהם, ולכן התמקד בהצלחותיהם בעבר. בזמן שהם עשו זאת, המערב התמקד יותר בניסויים ובניסוי וטעייה, מה שהוביל להמצאת דרכים חדשות ושונות לשפר חידושים קיימים וליצור חדשים.

רוזנברג ובירדזל טוענים כי מה שנקרא תרבות המזרח  של כבוד ומסירות בלתי מעורערת לשושלת השולטת נבעה מתרבות שבה שליטת השושלת הובילה לחברה שקטה ש"לא שאלה שאלות ולא התנסתה ללא אישור או הוראה מהמעמד השליט". מצד שני, הם טענו כי למערב של סוף ימי הביניים לא הייתה סמכות מרכזית או מדינה מוחלטת, שאפשרה זרימה חופשית של רעיונות (רוזנברג, בירדזל, 1986). יתר על כן, ישנו חוקר נוסף שכתב כי הנצרות נחשבה לסוגיה קריטית להופעתן של חברות ליברליות. תרבות מזרחית זו לכאורה גם הפגינה דחייה של שינוי עקב "פחד מכישלון" והתעלמות מחיקוי של המצאות ומדע חיצוניים; היה זה שונה מ"תרבות המערב" שלטענתם הייתה מוכנה להתנסות ולחקות אחרים לטובת חברתם. הם טענו שזוהי תרבות שבה עודדו שינוי, ותחושת חרדה והתעלמות מנוחות הובילו אותם להיות חדשניים יותר. מקס ובר טען בספרו "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם"  כי הקפיטליזם בצפון-אירופה התפתח כאשר מוסר העבודה הפרוטסטנטי  (במיוחד הקלוויניסטי) השפיע על מספר רב של אנשים לעסוק בעבודה בעולם החילוני, לפתח מפעלים משלהם ולעסוק בסחר וצבירת עושר להשקעה. בספרו "דת סין: קונפוציאניזם וטאואיזם"  הוא מאשים את התרבות הסינית באי-הופעתו של הקפיטליזם בסין. צ'ן (2012) טוען באופן דומה כי הבדלים תרבותיים היו הגורם הבסיסי ביותר לפער, וטוען כי ההומניזם של הרנסנס ואחריו עידן הנאורות (כולל שינויים מהפכניים בגישה כלפי הדת) אפשר רוח מסחרית, חדשנית, אינדיבידואליסטית וקפיטליסטית. עבור סין של שושלת מינג, הוא טוען כי התקיימו צעדי דיכוי שחנקו דעות מנוגדות ואי-התאמה. הוא טען כי הקונפוציאניזם לימד כי אי-ציות לממונים עליך כביכול שקול ל"חטא". בנוסף, טען צ'ן כי לסוחרים ולבעלי מלאכה הייתה יוקרה מקצועית פחותה בהשוואה למערב אירופה. וון-יואן צ'יאן ציין כי אינטלקטואלים שעברו דרך מערכת הבחינות הקיסרית היו מוגבלים לטקסטים ניאו-קונפוציאניים גם בשושלת יואן. ג'סטין לין איפו טען לתפקידה של מערכת הבחינות הקיסרית בהסרת התמריצים לאינטלקטואלים סינים ללמוד מתמטיקה או לערוך ניסויים. יאשנג הואנג טען כי מערכת הבחינות הקיסרית השתלטה על האינטלקטואלים המוכשרים ביותר בשירות המדינה, תמכה בהפצת הקונפוציאניזם, ומנעה את הופעתם של רעיונות שיכולים לאתגר אותו.

עם זאת, מספר חוקרים שחקרו את תורתו הקונפוציאנית מתחו ביקורת על הטענה שהפילוסופיה קידמה נאמנות בלתי מעורערת לממונים על האדם ולמדינה. ליבת הפילוסופיה הקונפוציאנית עצמה כבר הייתה הומניסטית ורציונליסטית; היא "[אינה חולקת] אמונה בחוק אלוהי ואינה מרוממת נאמנות לחוק עליון כביטוי של רצון אלוהי."

אחת התורות המרכזיות של הקונפוציאניזם היא שיש להביע את הסמכות. קונפוציאנים רבים התווכחו לאורך ההיסטוריה עם הממונים עליהם לא רק כדי למנוע מהממונים והשליטים מעשים רעים, אלא גם כדי לשמור על רוחם העצמאית של הקונפוציאנים.

יתר על כן, לאורך כל ההיסטוריה הסינית היה מעמד הסוחרים של סין בדרך כלל עשיר והחזיק בהשפעה ניכרת מעבר למעמדם החברתי לכאורה. היסטוריונים כמו יו יינגשי ובילי סו הראו שככל שהחברה הסינית הפכה לממוסחרת יותר ויותר משושלת סונג ואילך, החל הקונפוציאניזם להתקבל בהדרגה ואף לתמוך בעסקים ובמסחר כמקצועות לגיטימיים וברי קיימא, כל עוד סוחרים נמנעו מפעולות לא אתיות. בינתיים, סוחרים גם נהנו והשתמשו באתיקה הקונפוציאנית בשיטות העסקיות שלהם. עד תקופת סונג, הפקידים-מלומדים  עצמם השתמשו בסוכנים מתווכים כדי להשתתף במסחר. הדבר נכון במיוחד בשושלות מינג וצ'ינג, כאשר מעמדם החברתי של הסוחרים עלה לחשיבות כה רבה עד שבסוף תקופת מינג, מלומדים-פקידים רבים לא התביישו להצהיר בפומבי בתולדות המשפחה הרשמיות שלהם שיש להם בני משפחה שהיו סוחרים. כתוצאה מכך, בעוד שהקונפוציוניזם לא קידם באופן פעיל חיפוש רווח, הוא גם לא עצר את הפיתוח המסחרי של סין.

מבין הליבות המפותחות של העולם הישן, התבלטה הודו במערכת הקאסטות שלה של עבודת כפייה, אשר פגעה בצמיחה הכלכלית והאוכלוסייתית והובילה לתת-פיתוח יחסי בהשוואה לאזורי ליבה אחרים. בהשוואה לאזורים מפותחים אחרים, להודו עדיין היו כמויות גדולות של משאבים לא מנוצלים. מערכת הקאסטות של הודו נתנה תמריץ לאליטות לדחוף את פועליהן הלא-חופשיים חזק יותר כאשר התמודדו עם ביקוש מוגבר, במקום להשקיע בפרויקטים חדשים של הון וטכנולוגיה. הכלכלה ההודית התאפיינה ביחסי אדונים-וסאלים, אשר החלישו את המניע של רווח כספי ואת פיתוח השווקים; אומן או סוחר מוכשר לא יכול היה לקוות לקבל תגמול אישי רב. פומרנץ טוען כי הודו לא הייתה אתר סביר במיוחד לפריצת דרך תעשייתית, למרות המסחר והטכנולוגיות המתוחכמות שלה.

היבטים של המשפט האסלאמי הוצעו כטיעון לפער עבור העולם המוסלמי. הכלכלן טימור קוראן טוען כי מוסדות אסלאמיים שקידמו בשלבים מוקדמים יותר פיתוח החלו למנוע מאוחר יותר פיתוח מתקדם יותר על ידי פגיעה בהקמת תאגידים, צבירת הון, ייצור המוני ועסקאות לא אישיות. טיעונים דומים נוספים שהוצעו כוללים על פי הקוראן את האיסור ההדרגתי על פסקי דין דתיים עצמאיים (אג'תהאד) וקהילתיות חזקה שהגבילה קשרים עם קבוצות חיצוניות ופיתוח מוסדות העוסקים ביחסי גומלין זמניים יותר מסוגים שונים. ההיסטוריון הכלכלי פול ביירוך ציין, עם זאת, כי החוק העות'מאני קידם סחר חופשי ליברלי מוקדם יותר מבריטניה וארצות הברית, וטען כי לסחר חופשי הייתה השפעה כלכלית שלילית על האימפריה העות'מאנית ותרם לדה-תיעוש שלה, בניגוד למדיניות הפרוטקציוניסטית יותר של בריטניה וארצות הברית בתחילת המאה ה-19.

דמוקרטיה ייצוגית

ממוזער|שמאל|220px|במהלך מאות שנים, הפרלמנט האנגלי הגביל בהדרגה את כוחה של המלוכה האנגלית , תהליך שכנראה הגיע לשיאו במלחמת האזרחים האנגלית
מספר כלכלנים טענו כי ממשלה ייצוגית הייתה גורם ב"פער הגדול". הם טענו שממשלות אבסולוטיסטיות, שבהן שליטים אינם נושאים באחריות רחבה, נוטות לשחיתות ולחיפוש אחר רנטה תוך פגיעה בזכויות קניין ובחדשנות. עם זאת, ממשלות ייצוגיות היו אחראיות לחלקים רחבים יותר של האוכלוסייה ולכן נאלצו להגן על זכויות קניין ולא לשלוט בדרכים שרירותיות, וכך עודדו שגשוג כלכלי. ההשפעות שנדונו בין דמוקרטיזציה לצמיחה כלכלית במהלך "הפער הגדולה" כוללות הגברת התחרות בין האליטות שתימרץ צמיחה כלכלית.

גלובליזציה

מחקר משנת 2017 שהתפרסם בכתב העת American Economic Review מצא כי "גלובליזציה הייתה הגורם העיקרי לפער הכלכלי בין העשירים לעניים בעולם בשנים 1850–1900". המדינות שנהנו מהגלובליזציה "אופיינו באילוצים חזקים על הכוח המבצע, מאפיין מובהק של הסביבה המוסדית שהוכח כמעדיף השקעות פרטיות". לדברי ההיסטוריונים הכלכליים קווין או'רורק, ליאנדרו פראדוס דה לה אסקוסורה וגיום דאודין, היו מספר גורמים שהובילו לעלייה המהירה בגלובליזציה בין 1815 ל-1870, כולל סוף מלחמות נפוליאון שהביא לתקופה של שלום יחסי באירופה, חידושים בטכנולוגיות תחבורה וצבא וליברליזציה הדרגתית של ממשלות אירופה.

אינדטרמיניזם
מספר היסטוריונים כלכליים טענו כי המהפכה התעשייתית ייתכן שהתרחשה בחלקה במקום ובזמן שבו התרחשה בזכות מזל ומקריות.

המוות השחור
ההיסטוריון ג'יימס בליץ' טען כי המוות השחור, מגפת אבעבועות שהתרחשה באפרו-אירואסיה בין השנים 1346 ל-1353, ויצרה את התנאים שאפשרו את הפער הגדול. הוא טוען כי המגפה, שגרמה למוות המוני באירופה, הכפילה את ההון לנפש בהכל. מחסור בכוח אדם הוביל לשימוש מוגבר באנרגיית מים, אנרגיית רוח ואבק שריפה, כמו גם לחידושים מהירים בכבשני התזה המונעים במים, גליאונים עם תותחים כבדים ונשק רובאי.

איסור הכנסייה הקתולית על נישואי בני דודים
האנתרופולוג ג'וזף הנריך טוען בספרו "האנשים המוזרים ביותר בעולם" (; כאשר "WEIRD" הוא ראשי תיבות וה-"I" מייצג "מתועש") כי האיסור ההולך וגובר, והאכיף באופן נוקשה יותר ויותר, של הכנסייה הקתולית על נישואי בני דודים  בימי הביניים (עד שועידת לטראנו הרביעית בשנת 1215 החלה להקל על חוקי הכנסייה) אילץ אנשים לנוע באופן נרחב כדי למצוא בני זוג. לדברי הנריך, הגבלה דתית זו גרמה לאנשים להינשא לזרים ולהתרחק מקרוביהם. ככל שהחלו להתמוסס רשתות קרבה במערב אירופה, תחת לחץ דתי בלתי פוסק, צמחו כתחליפים עמותות התנדבותיות  חדשות המבוססות על אינטרסים משותפים וכללים מופשטים (למשל, ערי צ'רטר , גילדות מקצועיות ואוניברסיטאות) במקום קרבת דם. צמיחתם של מוסדות חדשים אלה גרמה למהפכות העירוניות , המסחריות והעריכת דין  של שיא ימי הביניים, סיפקה שוק עצום לספרים המיוצרים בייצור המוני כאשר הדפוס הופיע במאה ה-15, ויצרה את הפיגומים התרבותיים הדרושים להמהפכה המדעית והתעשייתית הטרנספורמטיביות אף יותר.

השפעות כלכליות
ממוזער|שמאל|220px|מנוע הקיטור של ואט, מנוע קיטור המונע בעיקר על ידי פחם שהניע את המהפכה התעשייתית בבריטניה הגדולה ובעולם.
שיטות החקלאות והייצור של העולם הישן יכלו לקיים רק סגנונות חיים מסוימים. התיעוש שינה באופן דרמטי את הכלכלה האירופית והאמריקאית ואפשר לה להגיע לרמות עושר ופריון גבוהות בהרבה מאשר מרכזי העולם הישן האחרים. למרות שהטכנולוגיה המערבית התפשטה מאוחר יותר למזרח, הבדלים בשימושים שימרו את היתרון המערבי והאיצו את "הפער הגדול".

פריון
בעת ניתוח יעילות שימוש השוואתית, המושג הכלכלי של פריון כולל  (TFP) מיושם כדי לכמת הבדלים בין מדינות. ניתוח פריון כולל בודק הבדלים בתשומות אנרגיה וחומרי גלם בין מדינות ומשמש לאחר מכן לחישוב הפריון. ההבדל ברמות הפריון, אם כן, משקף את יעילות השימוש באנרגיה ובחומרי גלם ולא את חומרי הגלם עצמם. ניתוח פריון כולל הראה כי למדינות המערב היו רמות פריון כולל גבוהות יותר בממוצע במאה ה-19 בהשוואה למדינות המזרח כמו הודו או סין, דבר המראה כי הפריון המערבי עלה על זה של המזרח.

הכנסה לנפש
חלק מהראיות הבולטות ביותר ל"פער הגדול" מגיעות מנתונים על הכנסה לנפש. עליית המערב לשלטון חופפת ישירות להכנסה לנפש במערב העולה על זו שבמזרח. שינוי זה ניתן לייחס במידה רבה לטכנולוגיות תחבורה המונית, כגון מסילות ברזל וספינות קיטור, שפותחו במערב במאה ה-19. בנייתן של ספינות גדולות, רכבות ומסילות ברזל הגדילה מאוד את הפריון. אמצעי תחבורה אלה הפכו את העברת כמויות גדולות של פחם, תירס, תבואה, בעלי חיים וסחורות אחרות בין מדינות ליעילה יותר, מה שהפחית מאוד את עלויות התחבורה. הבדלים אלה אפשרו לפריון המערבי לעלות על זה של אזורים אחרים.

ההיסטוריון הכלכלי פול ביירוך העריך את התמ"ג לנפש של מספר מדינות מרכזיות במונחי דולרים אמריקאיים של 1960 לאחר המהפכה התעשייתית בתחילת המאה ה-19, כפי שמוצג להלן. הערכותיו מראות שהתמ"ג לנפש של מדינות מערב אירופה עלה במהירות לאחר התיעוש.

מרכז|400px
במאה ה-18, ובהשוואה לאזורים שאינם אירופאים, קבע ביירוך בשנת 1995 כי באמצע המאה ה-18, "רמת החיים הממוצעת באירופה הייתה נמוכה מעט מזו של שאר העולם".

חקלאות
ממוזער|שמאל|220px|חברות אירופאיות רבות, כמו יצרן מכונות הקיטור ג'יי קמנה, עיצבו את עצמן על פי התעשייה האנגלית
לפני ובמהלך תחילת המאה ה-19, חלק ניכר מהחקלאות היבשתית האירופית לא הייתה מפותחת בהשוואה למדינות המרכזיות האסיאתיות ואנגליה. דבר זה הותיר את אירופה עם משאבי טבע פנויים בשפע. אנגליה, לעומת זאת, הגיעה לקצה גבול הפריון החקלאי שלה הרבה לפני תחילת המאה ה-19. במקום לנקוט בדרך היקרה של שיפור פוריות הקרקע, הגבירו האנגלים את פריון העבודה על ידי תיעוש החקלאות. בין השנים 1750 ל-1850, מדינות אירופה חוו פריחות אוכלוסין; עם זאת, החקלאות האירופית בקושי הצליחה לעמוד בקצב הצרכים התזונתיים. ייבוא מאמריקה, וצריכת הקלוריות המופחתת שנדרשה על ידי עובדי תעשייה בהשוואה לחקלאים, אפשרו לאנגליה להתמודד עם המחסור במזון. עד תחילת המאה ה-19, חלק ניכר מהאדמות החקלאיות האירופאיות נשחק ונדלה מחומרים מזינים. למרבה המזל, באמצעות טכניקות חקלאיות משופרות, יבוא דשנים וייעור מחדש , הצליחו האירופאים לשקם את אדמתם ולמנוע ממחסור במזון לפגוע בתהליך התיעוש. בינתיים, אזורים רבים אחרים בעולם, שבעבר שררה בהם הגמוניה, נאבקו להאכיל את עצמם - בעיקר סין.

דלק ומשאבים
הביקוש העולמי לעץ, משאב עיקרי הנדרש לצמיחה ופיתוח תעשייתי, גבר במחצית הראשונה של המאה ה-19. חוסר עניין בגידול יערות  במערב אירופה, וחוסר באדמות מיוערות, גרמו למחסור בעץ. עד אמצע המאה ה-19, יערות היוו פחות מ-15% משימוש הקרקע ברוב מדינות מערב אירופה. מחירי הדלק עלו בחדות במדינות אלו לאורך המאה ה-18, ומשקי בית ומפעלים רבים נאלצו לקצוב את השימוש שלהם, ובסופו של דבר לאמץ מדיניות שימור יערות . רק במאה ה-19 החלו רמות הפחם לספק את הנחוץ למחסור האנרגיה באירופה. סין לא החלה להשתמש בפחם בקנה מידה גדול עד סביבות שנת 1900, מה שנתן לאירופה יתרון עצום בייצור אנרגיה מודרני.

במהלך המאה ה-19, היו באירופה כמויות עצומות של אדמות עיבוד  לא מנוצלות עם מקורות מים מספקים. עם זאת, זה לא היה המקרה בסין; רוב האדמות הריקות סבלו מחוסר באספקת מים, ולכן היה צורך לעבד יערות. מאז אמצע המאה ה-19, אספקת המים של צפון סין  הלכה ופחתה, והשפיעה על התפוקה החקלאית שלה. סין החריפה את מחסור המים שלה על ידי גידול, במקום ייבוא, כותנה לטקסטיל. במהלך המאה ה-19, אספקת העץ והאדמות הפנויות פחתו במידה ניכרת, והאטו מאוד את צמיחת ההכנסה לנפש בסין.

מסחר
ממוזער|שמאל|220px|משולש הסחר במאה ה-18 בין אירופה, העולם החדש ואפריקה
בתקופת האימפריאליזם האירופי, הוקמו לעתים קרובות מדינות פריפריה  כיצרניות מתמחות של משאבים ספציפיים. למרות שהתמחויות אלו הביאו למדינות הפריפריה תועלת כלכלית זמנית, ההשפעה הכוללת עיכבה את הפיתוח התעשייתי של טריטוריות הפריפריה. משאבים זולים יותר עבור מדינות מרכזיות  באמצעות הסכמי סחר עם מדינות פריפריה מתמחות אפשרו למדינות מרכזיות להתקדם בקצב מהיר בהרבה, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה תעשייתית, מאשר שאר העולם.

הגישה של אירופה לכמות גדולה יותר של חומרי גלם ושוק גדול יותר למכירת מוצריה המיוצרים העניקו לה יתרון מובהק לאורך המאה ה-19. על מנת להמשיך את התיעוש, היה הכרחי שאזורי הליבה המתפתחים ירכשו משאבים מאזורים פחות צפופי אוכלוסין, מכיוון שלא היו להם האדמות הנדרשות לאספקת משאבים אלה בעצמם. אירופה יכלה לסחור בסחורות מיוצרות למושבותיה, כולל אמריקה, תמורת חומרי גלם. אותו סוג של מסחר ניתן היה לראות בכל רחבי אזורים בסין ובאסיה, אך הקולוניזציה הביאה יתרון מובהק למערב. ככל שמקורות חומרי הגלם הללו החלו להיות קדם-תעשיתיים , הם פנו לתיעוש תחליפי ייבוא , ושללו מהמדינות ההגמוניות שוק לסחורות המיוצרות שלהן. מאחר שלמדינות אירופה הייתה שליטה על המושבות שלהן, הן הצליחו למנוע זאת. בריטניה הצליחה להשתמש בתחליפי יבוא לטובתה בכל הנוגע לטקסטיל מהודו. באמצעות התיעוש הצליחה בריטניה להגדיל מספיק את תפוקת הכותנה כדי להפוך אותה לרווחית לייצור מקומי, ולעקוף את הודו כספקית הכותנה המובילה בעולם. למרות שבריטניה הגבילה את יבוא הכותנה כדי להגן על התעשיות שלה, היא אפשרה כניסת מוצרים בריטיים זולים להודו הקולוניאלית מתחילת המאה ה-19. הממשל הקולוניאלי נכשל בקידום התעשייה ההודית, והעדיף לייצא חומרי גלם.

גם מדינות מערב אירופה הצליחו לבסס סחר רווחי עם מזרח אירופה. למדינות כמו פרוסיה, בוהמיה ופולין היה חופש מועט מאוד בהשוואה למערב; עבודת כפייה הותירה חלק ניכר ממזרח אירופה עם מעט זמן לעבוד לקראת קדם-תיעוש וכוח אדם מספק לייצור חומרי גלם.

גילדות והסמכה
מחקר משנת 2017 שפורסם בכתב העת Quarterly Journal of Economics טען כי "מוסדות אירופאים מימי הביניים כמו גילדות, ומאפיינים ספציפיים כמו מקצועות התמחות והסמכה , יכולים להסביר את עלייתה של אירופה ביחס לאזורים שהסתמכו על העברת ידע בתוך מערכות משפחתיות סגורות (משפחות מורחבות או שבטים)". גילדות ומקצועות התמחות והסמכה היו עדיפים ביצירה והפצת ידע, ותרמו להתרחשות המהפכה התעשייתית באירופה.

ראו גם
 המהפכה המסחרית
 המהפכה התעשייתית
 ייצור המוני
 מכבש דפוס
 העת החדשה
 המהפכה המדעית

ספרים
 תהליך התירבות
 התנגשות הציביליזציות
 רובים, חיידקים ופלדה
 עלייתן ונפילתן של המעצמות הגדולות

לקריאה נוספת

 Brandt, Loren; Ma, Debin; Rawski, Thomas G. (2014). "From Divergence to Convergence: Reevaluating the History Behind China's Economic Boom" (PDF). Journal of Economic Literature. 52 (1): 45–123. doi:10.1257/jel.52.1.45.
 Court, Victor (2020). "A reassessment of the Great Divergence debate: Towards a reconciliation of apparently distinct determinants". European Review of Economic History. 24 (4): 633–674. doi:10.1093/ereh/hez015.
 Avner Greif, Joel Mokyr, and Guido Tabellini. 2025. Two Paths to Prosperity: Culture and Institutions in Europe and China, 1000–2000. Princeton University Press.
 Grinin, Leonid; Korotayev, Andrey (2015). Great Divergence and Great Convergence: A Global Perspective. Springer. .


 Olstein, Diego (2017). "Latin America in Global History: An Historiographic Overview". Estudos Históricos. 30 (60): 253–272. doi:10.1590/S2178-14942017000100014.

 Root, Hilton L. (2020). Network Origins of the Global Economy: East vs. West in a Complex Systems Perspective. Cambridge University Press.
 Scheidel, Walter (2008). "From the 'Great Convergence' to the 'First Great Divergence': Roman and Qin-Han State Formation and Its Aftermath". pp. 11–23. SSRN 1096433.

קישורים חיצוניים
 The Maddison-Project  – Estimates of economic growth between 1 and 2010
 China and Europe, 1500–2000 and Beyond: What Is "Modern"? (course materials). Columbia University

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:האוקיינוס האטלנטי: היסטוריה
קטגוריה:המהפכה התעשייתית
קטגוריה:תרבות המערב