פומיקו אנצ'י

פומיקו אואדה (ביפנית: 上田 富美, מבטאים: פומיקו אודה; 2 באוקטובר 1905 - 12 בנובמבר 1986), הידועה בשם העט פומיקו אנצ'י (באנגלית: Fumiko Enchi), הייתה סופרת ומחזאית יפנית. הייתה ידועה בזכות רעיונותיה בנושאים הקשורים למיניות, מגדר, זהות אנושית ורוחניות ונחשבת לאחת הכותבות הבולטות ביותר ביפן של תקופת השואה.

 ביוגרפיה 
ימין|ממוזער|249x249 פיקסלים|אודה קזוטושי (Ueda Kazutoshi) אביה של אנצ'י
אנצ'י נולדה בטוקיו. אביה, פרופסור אודה קזוטושי, היה בלשן באוניברסיטת טוקיו נשיא אוניברסיטת קוקוגאקואין וחבר בבית האצילים שזכה להכרה גם בתחום פועלו בביסוס יסודות הבלשנות היפנית המודרנית. המבנה המשפחתי שלה כלל גם את סבתה מצד אביה (אינה), אח גדול (היסאשי) אחות גדולה (צ'יו) וגם משרתות, עוזרות בית, המינקת, נהג הריקשה ואשתו. כילדה סבלה מבריאות לקויה ובעקבות כך החליט אביה להשאיר אותה בחינוך ביתי. היא למדה באמצעות מורים פרטיים שהגיעו לבית המשפחה תחומי ידע כמו ספרות סינית, ספרות צרפתית וספרות אנגלית. היא הושפעה רבות גם מסבתה מצד אביה, שהכירה לה את הקלאסיקות היפניות כמו מעשה גנז'י, רומנים מתקופת האדו ומחזות מתיאטראות הקבוקי והבונרקו. כבר כשהייתה בת 13 רשימת הקריאה שלה כללה יצירות מאת אוסקר וויילד, אדגר אלן פו, קפו נאגאי, אקוטגאווה ריונוסוקה, ג'ונ'יצ'ירו טניזאקי ועוד. כילדה היא גם זכתה לגישה לטקסטים נדירים רבים כאשר בזיל הול צ'מברלין, ששימש כמנטור בלשנות של אביה, תרם למשפחה את אוסף הספרים שלו שמנה יותר מ-11,000 ספרים לפני שעזב את המדינה בשנת 1910. בשנים 1918-1922 למדה בחטיבת הביניים לבנות באוניברסיטה לנשים ביפן, אך נאלצה לנטוש את לימודיה עקב בריאותה. עם זאת, אביה עודד את התעניינותה בתיאטרון, וכאישה צעירה השתתפה בהרצאותיו של קאורו אוסנאי, מייסד הדרמה היפנית המודרנית. מחזותיה קיבלו השראה מאוסנאי, ועסקו בנושאים הקשורים לתנועות מהפכניות וסכסוכים אינטלקטואליים.

 קריירה ספרותית 
הקריירה הספרותית שלה החלה בשנת 1926 אז פורסם מחזה שכתבה בשם Birthplace בכתב העת הספרותי "קבוקי", וזכה לשבחי הביקורות שציינו את אהדתה לתנועת הספרות הפרולטרית. בגיליון ספטמבר 1928 של המגזין Women's Arts פורסם מחזה נוסף שלה, שבסוף אותה השנה גם הוצג בתיאטרון קטן. גיבורות עלילת המחזה הזה הן שתי אמניות, קאיוקו ומיצוקו, הנקלעות לסכסוך על נקודות המבט השונות שלהן כלפי אמנות ופוליטיקה. זה היה המחזה הראשון של אנצ'י שהועלה על במת תיאטרון. בשנת 1930 נישאה לעיתונאי יושימאצו אנצ'י ולשניים נולדה בת. לאחר מכן החלה לכתוב סיפורת, אך בניגוד להופעת הבכורה החלקה שלה כמחזאית, היא התקשתה מאוד לפרסם את סיפוריה ואלו שכן פורסמו בעיתונות לא זכו להצלחה מסחרית. בשנת 1945 ביתה עלה באש יחד עם כל רכושה במהלך הפצצה אסטרטגית על טוקיו לקראת סוף המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. היא גם המשיכה להתמודד עם בעיות בריאותיות ועברה כריתת שד בשנת 1938 לאחר שאובחנה כחולה בסרטן הרחם וסבלה מסיבוכים לאחר הניתוח. בשנת 1946 היא עברה ניתוח כריתת רחם והפסיקה לכתוב עד לסביבות 1951.

 הצלחה לאחר המלחמה 
ממוזער|אנצ'י (משמאל) ומוטוקו מוריטה (מימין), 1960
בשנת 1953 רומן שכתבה בשם Days of Hunger התקבל באהדה על ידי מבקרים. עלילת הרומן עוסקת בחוסר מזל משפחתי ומחסור פיזי ורגשי, המבוסס בחלקו על חוויות אישיות שלה מתקופת המלחמה. בשנת 1954 הרומן זכה בפרס לספרות נשים.

גם הרומן הבא שכתבה The Waiting Years, זכה לשבחים רבים ולפרסים ספרותיים. הרומן מתרחש בתקופת מייג'י ומנתח את מצוקתן של נשים שאין להן ברירה אלא לקבל את התפקיד שהוקצה עבורן במסגרת הסדר החברתי הפטריארכלי. הגיבורה היא אשתו של פקיד ממשלתי, המושפלת כאשר בעלה לא רק לוקח פילגשים, אלא גם גורם להן לחיות תחת קורת גג אחת כמשרתות וכנשים נוספות שלו.

משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, אנצ'י זכתה להצלחה רבה, וכתבה רומנים וסיפורים קצרים רבים שחקרו את הפסיכולוגיה והמיניות הנשית. בספרה "מסכות" הגיבורה, המתוארת כדמות שמאנית, מתמרנת את כלתה האלמנה להביא ילד לאחר שאיבדה את בנה בתאונת טיפוס על הר פוג'י. אחד הציטוטים מהספר אומר: "אהבתה של אישה הופכת במהירות לתשוקה לנקמה - אובססיה שהופכת לנהר דם אינסופי, הזורם מדור לדור".

נושא השמאניזם והרוחניות הוא מוטיב חוזר ביצירה של אנצ'י בשנות ה-60. אנצ'י העמידה את מסורות השעבוד הנשי בבודהיזם עם תפקידה של השמאנית הנשית בדת השינטו היפנית, והשתמשה בכך כאמצעי לתיאור השמאנית הנשית ככלי להעצמה נשית. בספרה שראה אור בשנת 1965: "סיפור על מזל כוזב", העלילה מתרחשת בתקופת הייאן, כאשר הגיבורה היא הקיסרית טיישי (הדמות ההיסטורית פוג'יווארה נו טיישי, הידועה גם בשם סדקו), בת זוגו של הקיסר איצ'יג'ו. הרומן זכה בפרס לספרות נשים לשנת 1966. מוטיב נוסף בכתיבתה של אנצ'י הוא ארוטיקה אצל נשים מזדקנות, אותה ראתה כאי-שוויון ביולוגי בין גברים לנשים. בספרה "סאימו" (מילולית: "ערפל צבעוני", 1976), אישה מזדקנת הופכת אובססיבית לפנטזיה שבה היא יכולה להחיות את עצמה באמצעות קשרים מיניים עם גברים צעירים. עבודותיה של אנצ'י שילבו אלמנטים של ריאליזם ופנטזיה ארוטית, סגנון שנחשב חדשני באותה תקופה.

 חיים אישיים 
אנצ'י נבחרה לחברת האקדמיה לאמנות של יפן בשנת 1970. היא הוכרזה כחברת כבוד תרבותית בשנת 1979, וקיבלה את אות מסדר התרבות מטעם ממשלת יפן בשנת 1985, זמן קצר לפני מותה ב-12 בנובמבר 1986, מהתקף לב, שלקתה בו בעת אירוע משפחתי בשנת 1986 בביתה בשכונת יאנאקה בטוקיו. קברה נמצא בבית הקברות יאנאקה הסמוך. מעט מיצירותיה של אנצ'י תורגמו מיפנית לשפות אחרות.

 ראו גם 

 ספרות יפנית

קישורים חיצוניים



 הערות שוליים 

קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:סופרות יפניות
קטגוריה:מחזאיות
קטגוריה:ילידי 1905
קטגוריה:נפטרים ב-1982