נאום ה-Don't

נאום ה־"Don't" כינוי לנאום שנשא נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, ב־10 באוקטובר 2023, שלושה ימים לאחר מתקפת הפתע על ישראל וטבח שבעה באוקטובר. הנאום כלל הבעת תמיכה בלתי-מסויגת בישראל מצד הממשל האמריקאי. הוא העמיד לה גיבוי צבאי ומדיני בשעה שצה"ל נערך לתמרון קרקעי ברצועת עזה, וגבר החשש מפני התפתחות המערכה למלחמה רב-זירתית. הכינוי נגזר מאזהרה נחרצת בת מילה אחת – "Don't". אזהרה ששיגר הנשיא ביידן בטון תקיף כלפי איראן וחזבאללה, לבל ינסו לנצל את מצב החירום בישראל להרחבת הלחימה לחזיתות נוספות. היא גובתה בשיגור קבוצות תקיפה של נושאות מטוסים למזרח התיכון, ובסיוע צבאי בהיקף הגדול ביותר מאז קום המדינה. מהלכים אלו נועדו להקרין את עוצמת ההרתעה האמריקאית, כחלק ממאמץ אמריקאי לבלימת התפתחותה של מלחמה אזורית כוללת.

בנאום השתמש הנשיא ביידן בתיאורים גרפיים וישירים כדי לתאר את פשעי המלחמה של חמאס, אותם הגדיר כ"רוע מזוקק". הוא פירט זוועות שכללו טבח של משפחות שלמות, רצח תינוקות, אונס נשים והוצאתן להורג, וחטיפת קשישים וילדים, תוך שהוא מדגיש כי מטרתו המוצהרת של הארגון היא רצח יהודים. הקביעה הנחרצת בנאום כי "חמאס הוא דאעש" הייתה כלי רטורי שנועד לגייס את דעת הקהל במערב, על ידי מסגור המלחמה כחלק מהמאבק העולמי בטרור. זאת על ידי שלילה מחמאס לגיטימציה של "תנועת שחרור", סימונו כארגון טרור שיש למגר, ובכך למנוע לחץ בינלאומי להפסקת אש מיידית.

עם זאת, הנאום ספג ביקורת ממדינות ערב וחלקים מהקהילה הבינלאומית, שטענו כי הרטוריקה הנחרצת והיעדר הקריאה לריסון תרמו לפגיעה באזרחים, להחרפת המשבר ההומניטרי בעזה ופגעו ביכולת ארצות הברית לשמש כמתווכת הוגנת בהמשך. המדיניות שנגזרה מהנאום יצרה מציאות מורכבת מבחינת ביידן. בזירה הפנימית, הוא העמיק את השסע במפלגה הדמוקרטית, בעיקר בקרב הקהל הצעיר והפרוגרסיבי, והפך לנטל אלקטורלי לקראת הבחירות לנשיאות שנקשר עם ההרס בעזה. בזירה האסטרטגית, אף שדוקטרינת ה-"Don't" סייעה למנוע עימות כולל בשלב הראשון, איראן ושלוחיה המשיכו לאתגר את ארצות הברית וישראל בלוחמת שחיקה מתחת לרף המלחמה, מה שלדעת מבקריו תרם לשחיקה הדרגתית של כושר ההרתעה האמריקאית באזור.

 רקע 

250px|ממוזער|הנשיא ביידן נואם בפני מנהיגי הקהילה היהודית על תמיכתו בישראל ועבודתו למאבק באנטישמיות, 11 באוקטובר 2023
בצהרי יום שלישי, 10 באוקטובר 2023, שלושה ימים לאחר מתקפת חמאס על ישראל, נשא נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, נאום בחדר האוכל הממלכתי בבית הלבן. בנאום שנמשך כעשר דקות, הציג הנשיא את עקרונות המדיניות האמריקאית ביחס למלחמת "חרבות ברזל". פרשנים פוליטיים והיסטוריונים ציינו כי מדובר באחת מהצהרות התמיכה המשמעותיות והנחרצות ביותר של נשיא אמריקאי כלפי ישראל בעת משבר, תוך הדגשת המחויבות לביטחונה.

הרקע לנאום התגבש אל מול תמונת מצב קשה ומורכבת שזרמה מישראל בבוקר שבעה באוקטובר, עת פתח ארגון חמאס במתקפת פתע משולבת. המתקפה, שגבתה את חייהם של כ-1,200 בני אדם, רובם אזרחים, והובילה לחטיפתם של כ-251 אזרחים וחיילים לרצועת עזה, התאפיינה במעשי אלימות קשים. היקף הזוועות, שכלל רצח תינוקות, מעשי אונס ואלימות מינית, ואף שריפת משפחות בבתיהן. זה יצר זעזוע בוושינגטון, והגורם המרכזי בעיצוב התגובה המיידית של ארצות הברית.

ביידן, אשר הביע לאורך הקריירה הפוליטית שלו תמיכה בציונות ובישראל, התייצב לצדה על אף מחלוקות שהתגלעו קודם לכן בינו לבין ממשלת נתניהו. הנאום לא היה רק הצהרת תמיכה הצהרתית. הוא היווה מתווה אסטרטגי רב-ממדי שכלל הגדרה מוסרית של האויב ("רוע טהור"), התחייבות לסיוע צבאי חסר תקדים, איום הרתעתי על איראן וחזבאללה ("Don't"), ועיגון הנרטיב הישראלי בתוך הזיכרון הקולקטיבי היהודי של השואה.

 מסרים ורטוריקה 
 דיכוטומיה 
הנאום כלל מסגור דיכוטומי כמלחמה קיומית נגד הטרור. באמצעות שימוש ברטוריקה זו, הממשל הגדיר את הלחימה בחמאס כחלק מהמלחמה העולמית בטרור, ולא רק כסכסוך מקומי. אפיון זה ביסס לגיטימציה בינלאומית להפעלת כוח צבאי, ולגיוס משאבים כלכליים ופוליטיים לתמיכה בישראל. בתוך כך, ביידן ציין כי הוא שוחח עם המנהיגים של בעלות הברית של ארצות הברית באירופה: צרפת, גרמניה, איטליה ובריטניה, לשם תיאום תגובה מאוחדת.

חוקרים מצביעים על דמיון רטורי בין נאומו של ביידן לבין אלו של הנשיא ג'ורג' בוש הבן לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בדומה לבוש שהשתמש בטרמינולוגיה של "ציר הרשע", ביידן השתמש במושגים של "רוע מוחלט", ואימץ חלוקה דיכוטומית של העולם למי ש"איתנו" אל מול מי ש"נגדנו". שלושה ימים לאחר הנאום, הגיע הנשיא ביידן לפילדלפיה, שם החריף את הדימויים והצהיר: "החמאס גורמים לאל-קאעידה להיראות טהורים". עם זאת, קיים הבדל בין הגישות. בעוד שבוש נקט בקו בלתי מרוסן במלחמה בטרור, בנאומיו המאחורים שילב ביידן אזהרה מפני חזרה על הטעויות שביצעה ארצות הברית, בשל מה שהוא כינה "זעם עיוור". בדבריו אלו ביקש להדגיש את חשיבות הריסון ואת הצורך בשמירה על דיני המלחמה.

 התייחסות לפשעי חמאס 
הנאום התייחס לפשעי המלחמה של חמאס ולדה-הומניזציה מצידו. בנאומו, פירט ביידן את העדויות שנחשפו בפניו מאירועי טבח השבעה באוקטובר, ותיאר מקרים של רצח משפחות שלמות לצד הורים שהקריבו עצמם למען הגנה על ילדיהם. הפירוט הגרפי והרטוריקה בנאום שימשו את הממשל האמריקאי לביסוס לגיטימציה בינלאומית לפעולותיה של ישראל, ולבדודד את ארגון חמאס בזירה הדיפלומטית. בנוסף, ביידן בחר להשתמש במושגים חריפים כמו "רוע טהור ומוחלט" כדי לאפיין את פשעי חמאס מעבר להקשר של סכסוך טריטוריאלי מקומי. הוא מטיח בהם ביקורת מוסרית, ומכנה את מעשיהם "הפרה של כל קוד של מוסר אנושי". הבחירה המילולית במונח "Slaughtered" (נטבחו) היוותה חריגה מהשפה הדיפלומטית השגרתית. עבור העם היהודי, היא נושאת עמה מטען היסטורי, תוך שהיא מהדהדת הזיכרון הקולקטיבי פוגרומים, רדיפות ורצח העם בשואה. ביידן מתייחס מקביל ביניהם לבין "הצלקות שהותירו אלף שנות אנטישמיות ורצח עם של העם היהודי". שימוש זה הדגיש את חומרת האירועים וסייע באפיונם כפשעים נגד האנושות.

 השוואה בין חמאס לדאעש 
ממוזער|"חמאס הוא דאעש", סטיקר המקדם את ההשוואה שביצע ביידן
אחד המרכיבים הרטוריים המרכזיים בנאומו של ביידן היה ההשוואה המפורשת שערך בין ארגון חמאס לבין המדינה האסלאמית (דאעש). בהצהרתו כי "הברוטליות של חמאס מזכירה את דאעש ברגעים הנוראיים ביותר", ביקש הנשיא לסמן את חמאס כארגון טרור שאין להידבר עמו. ההשוואה נשענה על התפיסה המקובלת על דאעש כיישות שאין לה זכות קיום, ושאין אפשרות לנהל מולה משא ומתן דיפלומטי. הקבלה זו נועדה לבסס מסגרת לגיטימציה לפעולה צבאית נרחבת, תוך השענות על התקדים של הקואליציה הבינלאומית שפעלה להשמדת דאעש בעיראק ובסוריה. בכך, ביקש הממשל האמריקאי להעתיק את נקודת המבט על הלחימה בעזה מהקשר של סכסוך מקומי מוגבל, אל עבר מערכה רחבה כחלק מהמאבק העולמי בטרור. מהלך זה סיפק גיבוי למטרה הישראלית של מיטוט שלטון חמאס והשמדת יכולתיו הצבאיות. בנוסף, היא שימשה ככלי לבידוד אזורי של חמאס מול מדינות ערב המתונות. ביידן ביקש לאותת למדינות האזור, שחלקן סבלו בעצמן מהאיום של דאעש ורואות באסלאם הקיצוני איום ישיר על יציבותן הפנימית, כי חמאס אינו מייצג תנועת שחרור לאומית לגיטימית. אסטרטגיה זו נועדה להקשות על מדינות ערב להעניק לחמאס גיבוי מדיני.

כלפי פנים, ההשוואה לדאעש נועדה לגייס את דעת הקהל האמריקאית דרך זיכרון קולקטיבי טראומטי. הציבור האמריקאי, חווה את מעשי האכזריות של הארגון, ובראשם עריפת ראשי עיתונאים אמריקאים כמו ג'יימס פולי. הצגת חמאס כגרסה מקומית של דאעש, סייעה בביסוס תמיכה ציבורית רחבה בחבילות הסיוע הצבאי, ובמתן מרחב תמרון מדיני לישראל, תוך נטרול מוקדם של ביקורת פוטנציאלית על היקף הלחימה. מהלך זה נועד להבטיח כי התמיכה האמריקאית תישמר לאורך זמן. ביידן חזר על מוטיב דומה גם שלושה ימים לאחר מכן, בעת שאמר במהלך נאום שנשא בפילדלפיה כי "החמאס גורמים לאל-קאעידה להיראות טהורים".

ההשוואה ספגה ביקורת באקדמיה, בשל העבודה שבין הארגונים קיימים הבדלים אידאולוגיים ומבניים עמוקים. בעוד דאעש פועל כתנועה פאן-אסלאמית השוללת את מוסד המדינה ושואפת להקמת ח'ליפות עולמית, חמאס משלב רדיקליזם דתי עם לאומנות פלסטינית ושואף להקמת מדינה פלסטינית במסגרת המערכת הבינלאומית. לכן, חמאס נמנע מדוקטרינת ה"תכפיר" הקיצונית של דאעש, המצדיקה רצח המוני של מוסלמים אחרים. מאידך, ניתוחים אחרים הצביעו כי האנלוגיה מבוססת על מהות ולא רק על טקטיקה, וכי הדמיון המהותי טמון באימוץ "ניהיליזם פוליטי" – מצב שבו השנאה לסדר הקיים והרצון להשמידו מאפילים על כל שאיפה קונסטרוקטיבית לבניית מדינה או חברה.

 היעדר סייגים 
250px|ממוזער|ביידן מגיע לביקור תמיכה בישראל, אוקטובר 2023הנאום הציג שינוי ביחס להצהרות קודמות של ממשלים אמריקאיים בסבבי לחימה ברצועת עזה, בעיקר בשל היעדרן של קריאות לאיפוק הדדי או לדה-אסקלציה מיידית. הנשיא ביידן התמקד בהבעת תמיכה בישראל, ולא התייחס בדבריו לסוגיות במחלוקת. הוא הצהיר כי "לישראל יש חובה להגיב לתקיפות האכזריות האלה" וקבע כי אין הצדקה למעשי הטרור, עמדה שיצרה הבחנה בין המערכה הנוכחית לעימותים קודמים, והעניקה גיבוי מדיני לפעולה צבאית עצימה נגד חמאס.

בניגוד לדפוסים שאפיינו סבבי לחימה קודמים, הנשיא ביידן נמנע מקריאה לריסון מיידי או להפסקת אש, צעד שהעניק לישראל מרחב פעולה לגיבוש אסטרטגיית התגובה. מהלך זה ביסס את הנאום לא רק כהפגנת תמיכה מוסרית, אלא כעוגן מדיני המספק לישראל מעטפת הגנה פומבית, אם כי מבקריו טענו כי גישה זו תרמה להסלמת הקרבות ולהחמרת הפגיעה ההומניטרית. הניסוח הנחרץ של ביידן שימש ככלי הרתעה אסטרטגי, שנועד לשקף את נכונות הממשל למנוע את התרחבות הלחימה לחזיתות נוספות, ולו במחיר של התערבות צבאית. בראש עמדה האזהרה המרכזית – "Don't" – אשר הבהירה לשחקנים האזוריים את מחויבותה של ארצות הברית למנוע הסלמה למערכה רב־זירתית. זה הומחש בנאום גם על ידי ההצהרה כי נושאת המטוסים ג'רלד פורד בדרכה למזרח הים התיכון.

הביטוי "אנחנו עומדים לצד ישראל" ("We stand with Israel") חזר על עצמו פעמיים ברציפות, כאמצעי רטורי של הדגשה. הוא ביטא את המחויבות האמריקאית לביטחון מדינת ישראל, לא רק כמשקיפה מן הצד, אלא כשותפה פעילה. הצהרה ישירה זו שונה מניסוחים קודמים של מחלקת המדינה, שהתאפיינו לעיתים בעמימות דיפלומטית, והיא סימנה עמדה נחרצת כלפי שחקנים אזוריים בנוגע למדיניות ארצות הברית.

 הפגישה ההיסטורית עם גולדה מאיר 
אחת הפסקאות המהדהדות ביותר בנאום הייתה חזרתו של ביידן לסיפור האישי על מפגשו עם ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, בשנת 1973. ערב מלחמת יום הכיפורים, ביידן, שהיה אז סנאטור צעיר בן 30 מדלאוור, נפגש עם גולדה מאיר בביקורו המדיני הראשון. בנאומו ב-10 באוקטובר 2023, שחזר הנשיא את הרגע שבו גולדה, לאחר שפרשה בפניו את האיומים הביטחוניים הכבדים, לחשה לו את מה שכינתה "הנשק הסודי" של ישראל: "אין לנו מקום אחר ללכת אליו". אזכור זה נועד ליצור זיקה ישירה בין רגעי המשבר של 1973 לבין הזעזוע של אוקטובר 2023, תוך הדגשת המימד הקיומי של המלחמה. ביידן נוהג לספר אנקדוטה זו במשך עשורים. מסמכים מסווגים מארכיון המדינה מאשרים את קיומה של הפגישה ואת תוכנה הכללי. השימוש בסיפור במהלך הנאום שירת מטרה כפולה. מחד, הוא נועד לאשש את מחויבותו הציונית האישית של ביידן, תוך מיצובו כשותף ותיק למאבקי ההישרדות של מדינת ישראל, וכמי שמבין מדם לבו את המשמעות של "מקלט בטוח" לעם היהודי. מאידך, השימוש בביטוי "אין לנו מקום אחר" נועד לספק הצדקה מוסרית להפעלת כוח צבאי, תוך מסגור את המערכה כמלחמה על הבית היחיד של העם היהודי.

 דוקטרינת ה-"Don't" 
250px|ממוזער|פריסת קבוצת התקיפה של נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר (CVN-69) וקבוצות התקיפה של נושאת המטוסים ג'רלד פורד (CVN-78) במזרח הים התיכון

 עיבוי כוחות במזרח התיכון 

בנאומו הרשמי עם פרוץ המלחמה, כלל נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן אזהרה מפני ניצול המצב לפתיחת חזיתות נוספות, אשר תומצתה במילה אחת: "Don't". מסר זה כוון בעיקרו כלפי איראן וארגון "חזבאללה", על רקע הערכות מודיעיניות וחשש במערכת הביטחון מפני פתיחת חזית צפונית מתואמת ורחבת היקף מול ישראל. פנייה זו נועדה להבהיר את עמדת הממשל האמריקאי בנוגע למניעת הסלמה אזורית רב-זירתית, ולהדגיש את המעורבות האמריקאית המיועדת לשימור היציבות באזור.

בניגוד לאזהרות דיפלומטיות שגרתיות, הצהרת ה-"Don't" של הנשיא ביידן גובתה במהלך צבאי רחב ומהיר. במקביל לנאום, ביידן הורה לפנטגון על שינוע נכסים אסטרטגיים למזרח התיכון. פריסת הכוחות כללה את נושאת המטוסים החדשה והמתקדמת בעולם, ג'רלד פורד (CVN-78), שליוותה אותה סיירת טילים מונחים וארבע משחתות, במטרה לייצר הרתעה אסטרטגית ועליונות אווירית. אליה הצטרפה קבוצת התקיפה של נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר (CVN-69), שנשלחה למרחב המפרץ הפרסי והים התיכון, מהלך שנועד לתגבר את ההרתעה הישירה מול איראן ולאפשר לארצות הברית יכולת פעולה מבצעית בשתי זירות ימיות במקביל.

נוסף על העוצמה הימית, חיל האוויר האמריקאי תוגבר משמעותית בטייסות קרב מתקדמות מסוג F-35, F-15, F-16 ומטוסי תקיפה קרקעית מסוג A-10, אשר נפרסו בבסיסים אסטרטגיים בירדן ובמדינות המפרץ כדי להבטיח עליונות אווירית ויכולות יירוט טילים. לצד המערכים הכבדים, נשלחו לאזור גם כוחות מיוחדים ומומחים, ביניהם צוותי משא ומתן לשחרור בני ערובה ויועצים צבאיים כדוגמת לוטננט גנרל ג'יימס פ. גלין, שתפקידם היה לסייע בתכנון הטקטי ובאיסוף מודיעין לטובת מאמצי השבת החטופים. המהלך המקיף המחיש כי האזהרה האמריקאית אינה מסתכמת ברטוריקה בלבד.

 אפקטיביות ההרתעה 
250px|ממוזער|ביידן נואם בחדר הסגלגל בנוגע לתגובה לטבח שבעה באוקטובר, 19 באוקטובר 2023
הערכת אפקטיביות ההרתעה של מדיניות ה-"Don't" הציגה מצביעה על הצלחה מעורבת במבחן הזמן. בטווח המיידי, נמנעה הצטרפותו של ארגון "חזבאללה" ללחימה עצימה בהיקף מלא. בשלב זה, אימץ הארגון אסטרטגיה של לחימה "מתחת לסף המלחמה הכוללת", מה שצמצם את היקף העימות בחזית הצפונית בראשית המלחמה. הצלחה זו מיוחסת בין היתר לנאום. עם זאת, בטווח הארוך נרשמה פעילות מתמשכת של גורמים בציר השיעי, לרבות החות'ים ומיליציות שיעיות בעיראק, שניהלו לוחמת שחיקה נגד מטרות ישראליות ואמריקאיות. היעדר תגובה צבאית אמריקאית ישירה נגד איראן תואר כגורם שאפשר לציר השיעי מרחב תמרון מבצעי, ולהתהדקות "טבעת האש" האיראנית. לפי הערכות המודיעין, ארגוני הפרוקסי האיראניים פעלו תחת ההנחה כי הממשל האמריקאי יימנע מהסלמה ישירה מול טהראן.

 סיוע צבאי לישראל 

250px|ממוזער|בואינג C-17 גלובמאסטר III נושא ציוד תמיכה למערכת THAAD שנשלח לישראל ב-16 באוקטובר 2023
בנאומו התחייב הנשיא ביידן לוודא שלישראל "לא יחסר דבר" לצורך הגנתה. התחייבות זו תורגמה במהירות לרכבת אווירית של תחמושת וציוד צבאי, אשר החלה לנחות בבסיס נבטים כבר ב-10 באוקטובר 2023, במקביל לנאום עצמו. עומק השותפות האסטרטגית בא לידי ביטוי גם בצעד חריג של פתיחת מחסני החירום האמריקאיים הממוקמים בישראל (WRSA-I) לשימוש צה"ל, מה שהבטיח רציפות תפעולית גבוהה כבר משלבי הלחימה הראשונים.

המהירות והיקף הסיוע בולטים בהשוואה למבצע "ניקל גראס" במהלך מלחמת יום הכיפורים ב-1973. אז, החלה הרכבת האווירית רק שבוע לאחר פרוץ הקרבות, ובעיכוב קריטי שנבע בין היתר משיקולים גאו-פוליטיים, הרי שבשנת 2023 המענה האמריקאי החל באופן מיידי. בעוד שהנשיא ניקסון תחת לחצי המלחמה הקרה ונאלץ להפעיל לחץ על הפנטגון, בעוד הנשיא ביידן הוביל את המהלך באופן אישי ופומבי ללא עיכובים מדיניים. ההבדלים בין המערכות ניכרים גם בהיבט הלוגיסטי ובסוג החימוש. בפן הלוגיסטי, ב-1973 הועברו כ-22,000 טונות ציוד שכללו בעיקר פלטפורמות כבדות כמו טנקים ומטוסי פנטום וסקייהוק, לצורך החלפת אבדות בשדה הקרב. לעומת זאת, במלחמת "חרבות ברזל" שונעו עשרות אלפי טונות של חימוש, תוך דגש על אספקה שוטפת של מיירטי "כיפת ברזל", חימוש מונחה כמו JDAM פגזי 155 מ"מ וערכות הנחיה.

באוקטובר 2024 מחקר של מכון ווטסון הראה כי מתחילת המלחמה הוציאה ארצות הברית יותר מ־22 מיליארד דולר על סיוע צבאי לישראל. סיוע זה הוערך אז כ־70% ממימון המאמץ המלחמתי. במבצע ניקל גראס נמשך 32 ימים, במהלכם הוטסו לישראל כ-22,325 טון של ציוד בשווי כ-2.2 מיליארד דולר. בעוד שבמלחמת חרבות ברזל נחתו בישראל למעלה מ-1,000 מטוסי סיוע, כאשר סך הציוד שהועבר חצה את רף ה-120,000 טון. בנוסף למטוסים, הגיעו לישראל כ-150 אוניות מטען שהובילו חלק ניכר מהאספקה.

 תגובות 
 בארצות הברית 

הנאום של הנשיא ביידן חשף את הפערים בחברה ובפוליטיקה האמריקאית ביחס לישראל, והציף מתחים פנימיים, הן בתוך המפלגה הדמוקרטית והן בזירה הציבורית הרחבה. בגבעת הקפיטול זכה הנאום לתמיכה דו-מפלגתית וממסדית רחבה, כאשר מנהיג המיעוט בסנאט, הרפובליקני מיץ' מקונל, שיבח את עמדת הנשיא וקרא לאישור חבילות הסיוע ללא דיחוי או תנאים. מקונל אף הדגיש כי התניית סיוע לישראל מהווה "מתנה לטרור", עמדה שזכתה לגיבוי גם מצד ראשי המפלגה הדמוקרטית, שהתייצבו מאחורי הקו התקיף שהציג ביידן מול חמאס.

 המוסלמים בארצות הברית 
250px|ממוזער|"Genocide Joe", מחאה המאשימה את ביידן ברצח עם בעזה, קולומבוס, אוהיו, דצמבר 2023
לעומת התמיכה הממסדית, האגף הפרוגרסיבי במפלגה הדמוקרטית והקהילה הערבית-אמריקאית הגיבו בחריפות נגד מדיניות הנשיא. בקרב הקהילות הערביות והמוסלמיות בארצות הברית נרשמה אכזבה, וביקורת מרכזית נוגעת לתחושת האפליה בין אזרחים אמריקאים. הממשל השקיע משאבים בחילוץ אזרחי ארצות הברית מישראל, בהשוואה למה שנתפס כהפקרת קרובי משפחה של אמריקאים בעזה. בקהילה המוסלמית גם נמתחה ביקורת על התעלמות ביידן מהקורבנות הפלסטינים בנאום, מה שיצר בקרבם כי בעיניו חיי פלסטינים שווים פחות מחיי ישראלים. תחושה זו התגברה נוכח היעדר קריאה נחרצת להפסקת אש מצד הנשיא, צעד שהתפרש על ידם כמתן לגיטימציה לפגיעה נרחבת באוכלוסייה האזרחית. המבקרים הצביעו על סטנדרט כפול בכל הנוגע לאכיפת זכויות האדם. בעוד שהממשל הגדיר את ניתוק התשתיות האזרחיות באוקראינה כפשע מלחמה, הוא נמנע מלעשות כן כשישראל נקטה צעדים דומים בעזה. בקהילה הובעה מחאה על השימוש בתיאורים גרפיים קשים, שלטענתם לא תמיד אומתו, בטענה כי סגנון זה מחזק סטריאוטיפים של ברבריות כלפי מוסלמים, ומשמשת כדלק לאסלאמופוביה בארצות הברית.

הממשל האמריקאי דחה בתוקף את ההאשמות על סטנדרט כפול, והדגיש את ההבדל המהותי בין תקיפה מכוונת של תשתיות אזרחיות, לבין פגיעה אגבית הנובעת משימוש צבאי של חמאס במתקנים אזרחיים, כמו בתי חולים ובתי ספר, לצורכי טרור. בבית הלבן הבהירו כי לישראל הזכות והחובה להגן על אזרחיה, וכי האחריות למשבר ההומניטרי מוטלת על חמאס המשתמש באוכלוסייה כמגן אנושי. בנוגע לביקורת על התיאורים הגרפיים של מעשי הטבח, הממשל הדגיש כי חלק ניכר מהזוועות – לרבות מקרי רצח המוני והתעללות – תועדו בזמן אמת על ידי המחבלים עצמם ואומתו על ידי גורמי רפואה ופורנזיקה עצמאיים. עם זאת, במקרים בודדים שבהם עלה ספק לגבי פרטים ספציפיים, כמו סוגיית עריפת ראשי התינוקות, הבהירו כי הנשיא התייחס לדיווחים בתקשורת הישראלית ולתמונות שהוצגו לו, וכי עצם הדיון בפרט כלשהו, אינו גורע מהוכחת האכזריות המערכתית שהופגנה בטבח.

חברת הקונגרס רשידה טליב, מראשי קבוצת ה"סקווד", האשימה את ביידן בתמיכה ב"רצח עם" והזהירה מפני השלכות אלקטורליות בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2024. משפיענים מוסלמים בארצות הברית כמו יאסר קאדי ועמר סולימאן הפכו את הזעם הציבורי על המלחמה לתוכנית פעולה פוליטית. הם הנחו את הקהילה להשתמש בכוח האלקטורלי שלה להשפיע על מדיניות הבית הלבן, תוך ניצול התלות של ישראל בארצות הברית. הצלחת הקמפיין ניכרת בצניחה בתמיכה בביידן בקרב ערבים אמריקאים (מ-59% ל-17%). מהלך אסטרטגי זה, שהמיר את הרגשות בקהילה לכוח פוליטי ממוקד, איים על מעמדו של ביידן במדינות מפתח כמו מישיגן.

מנהיגים מוסלמים וערבים-אמריקאים הוביל את קמפיין "נטשו את ביידן" ("Abandon Biden") במדינות מפתח, במטרה למנוע את בחירתו מחדש של ג'ו ביידן ב-2024. יוזמה פוליטית זו נולדה כתגובה למדיניותו ותמיכתו במלחמה בעזה, ודרש הפסקת אש קבועה ועצירת משלוחי נשק לישראל. במדינות מפתח כמו מישיגן, המהלך הוביל לכך שאלפי מצביעים דמוקרטים מסורתיים מהקהילה הערבית-אמריקאית נמנעו מהצבעה, הצביעו למועמדי צד שלישי כמו ג'יל סטיין, או אף העבירו את תמיכתם לדונלד טראמפ. במבחן התוצאה, שחיקת התמיכה בערים כמו דירבורן, העיר הערבית-אמריקאית הגדולה ביותר, שם צנח שיעור התמיכה בדמוקרטים מכ-70% ב-2020 לכ-36% בלבד ב-2024, תרמה משמעותית לניצחונו של טראמפ במישיגן ובמדינות "החומה הכחולה".

 בישראל 
ממוזער|גרפיטי בתל אביב של ביידן לבוש כגיבור-על וקורא "!Don't"בעת פרסום הנאום קבלתו בציבור בישראל תוארה כביטוי משמעותי לתמיכה אמריקאית. הנאום נישא שלושה ימים לאחר מתקפת הפתע, בתקופה שבה שררה בציבור תחושת הלם ואי־ודאות, על רקע ביקורת נרחבת על תפקוד מוסדות המדינה, ובטרם הוקם קבינט המלחמה. הנאום, הציג צעדים מדיניים וצבאיים שנתפסו כבעלי חשיבות, תרמו לחיזוק המורל הציבורי. לאור זאת, ביטויי תמיכה ציבוריים לוו בפרסום שלטי חוצות עם תמונת הנשיא ביידן וכתובות הוקרה, אשר שיקפו הערכה להזדהות האמריקאית, ולנכונות ארצות הברית להתייצב לצד ישראל בזמן משבר.

התמיכה חצתה מחנות פוליטיים. ראש הממשלה נתניהו, נשיא המדינה הרצוג ומנהיגי האופוזיציה, יאיר לפיד ובני גנץ, שיבחו כולם את העמידה האיתנה של ארצות הברית. לפי שגריר ישראל בארצות הברית לשעבר, מייקל אורן, היה זה "הנאום הציוני ביותר שנשא נשיא אמריקאי אי-פעם". ראש הממשלה בנימין נתניהו גם התייחס לנאום בפתח המושב השני של הכנסת ה-25: "הנשיא ביידן אמר לכם באנגלית: "Don't do it״. אני אומר לכם אותו הדבר בעברית: תיזהרו". מעבר לכך, הנאום נתפס כהצהרה ערכית שחיזקה את תחושת החוסן והביטחון הלאומי בזמן המשבר. בתקשורת הישראלית הנאום התקבל באהדה. בג'רוזלם פוסט נכתב כי "נאום ג'ו ביידן הציב רף חדש ליחסי ארצות הברית-ישראל", וכן ""רף חדש של תמיכה במדינת היהודים בעת מלחמה".

עם זאת, בפרספקטיבה של זמן, לצד האהדה הראשונית הרחבה, עלו גם קולות ביקורתיים, בעיקר מצד חוגי ימין שמרניים בישראל. מבקרים אלו טענו כי התמיכה המופגנת בנאום והחיבוק האמריקאי הציבו גם מגבלות על חופש הפעולה המבצעי של צה"ל והכתיבו תנאים הומניטריים ומדיניים שנתפסו על ידם ככובלים. ככל שהתמשכה המערכה, החלו לעלות שאלות בנוגע למחיר האסטרטגי של התלות המוחלטת בסיוע ובלגיטימציה האמריקאית שהוצגו בנאום. בפורום "הביטחוניסטים" ציינו כי ההישענות על המטרייה המדינית שהוצגה בנאום יצרה "ציפיות אמריקאיות לוויתורים ישראליים".

השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, מתח ביקורת על לסיוע ההומניטרי שקודמה בנאום, וטען נגד ביידן: "במקום לגבות את ישראל הוא תומך בחמאס". בדומה לכך, העיתונאית קרולין גליק טענה בטורי דעה כי הצהרתו של ביידן "אתם לא לבד", לא הייתה ערבות לביטחון ישראל, אלא נשמעה כ"איום" על כבילת ידיה של ישראל. לדבריה הנאום הניח את התשתית למדיניות של "ניהול הסכסוך" על פני ניצחון מוחלט.

בעולם הערבי וארגוני הטרור
250px|ממוזער|הריסות לאחר הפיצוץ בבית החולים אל-אהלי
מדינות ערב המקיימות קשרים עם ישראל נתקלו במציאות אסטרטגית מורכבת. איחוד האמירויות ובחריין נקטו בקו זהיר שכלל גינוי לחמאס, לצד קריאה להגנה על אזרחים, במטרה לשמור על יציבות הסכמי אברהם תחת תנאי לחץ קיצוניים. ירדן ומצרים הציגו עמדות יותר תקיפות, כאשר המלך עבדאללה והנשיא א-סיסי גינו את הפגיעה באזרחים, והביעו חשש מפני אפשרות של טרנספר פלסטינים לשטחן, תרחיש שתואר על ידם כ"נכבה שנייה". שתי המדינות סירבו לקליטת פליטים והציגו הסתייגות מנאומו של ביידן, שנתפס בעיניהן כמתן לגיטימציה להרס נרחב ברצועת עזה.

לאחר הנאום, דווח ברשת "ABC" כי עבור רבים בעולם הערבי ומוסלמים אמריקאים, ביידן הפך ל"פֶּרְסוֹנָה נוֹן גְּרָטָה". עמדה זו שיקפה את הלכי הרוח ברחוב הערבי, שם התקבל הנאום בהתנגדות עזה והבליט את מורכבות ההשפעה של ארצות הברית באזור. הזעם הציבורי גבר בתגובה למה שנתפס כעמדה אמריקאית חד-צדדית. הוא בא לידי ביטוי עם ההצהרה הירדנית על ביטול הפסגה המתוכננת בעמאן בין הנשיא ביידן למנהיגי ירדן, מצרים והרשות הפלסטינית. הביטול התרחש שעות ספורות לפני שהייתה אמורה להתקיים, על רקע הפיצוץ בבית החולים אל-אהלי בעזה, שיוחס תחילה לישראל, ובהמשך התברר כי הפיצוץ נגרם משיגור כושל של רקטה פלסטינית. לפי "אל-ג'זירה", התקרית הדגישה את הקושי של משטרים ערביים לשתף פעולה באופן גלוי עם הממשל האמריקאי תחת לחץ פנימי.

ארגוני הטרור, ובראשם חמאס וחזבאללה, הגיבו לנאום ולצעדים הצבאיים הנלווים בניסיונות דה-לגיטימציה הממסגרים את המעורבות האמריקאית כפעולה "אימפריאליסטית". חמאס נקט בלוחמה פסיכולוגית וטען כי דברי הנשיא מעניקים כסות לביצוע טבח בתושבי עזה, תוך ניסיון להציג את העימות כחלק ממאבק אנטי-אימפריאליסטי רחב. במקביל, חזבאללה הציג את שיגור נושאות המטוסים כעדות לחולשת ישראל וכתלות שלה בתמיכה חיצונית לצורך הישרדותה. בדבריו ביקש הארגון לשמר את אתוס העמידה האיתנה של ציר ההתנגדות, תוך הדגשה כי נושאות המטוסים אינן מרתיעות את האומה הלבנונית או את פלגי ההתנגדות.

 ביקורת 

 מחלוקת פנימית במחלקת המדינה 
בעקבות הנאום התפתח בתוך הממסד המדיני האמריקני, ובדגש על מחלקת המדינה, גל של התנגדות פנימית למדיניות הממשל כלפי הסכסוך. תופעה זו באה לידי ביטוי בסדרה של התפטרויות מחאה מצד פקידים בדרגים גבוהים, אשר נימקו את פרישתם בחילוקי דעות מוסריים ומקצועיים בנוגע לאספקת הנשק לישראל, לניהול הסיוע ההומניטרי ולעמידה בסטנדרטים של זכויות אדם. לצד הפרישות האישיות, נרשמה פעילות מוגברת ב"ערוץ ההסתייגות" , מנגנון רשמי המאפשר לעובדי המדינה להביע ביקורת על קווי המדיניות, בהיקף הנחשב לחריג מבחינה היסטורית. התפתחויות אלו משקפות מתח מובנה בתוך הרשות המבצעת בין הדרג המקצועי לבין האסטרטגיה של הממשל, ומצביעות על שחיקה בקונצנזוס הפנימי בנוגע למדיניות החוץ האמריקנית במזרח התיכון. באופן ספציפי, הודגשה הטענה כי הממשל מתעלם במכוון מדיווחים על חסימת סיוע הומניטרי על ידי ישראל, כדי להימנע מהפעלת סנקציות מתוקף החוק האמריקני (Section 620I).

ההתפטרויות במחלקת המדינה האמריקנית החלו כבר באוקטובר 2023, בעקבות יישומה של דוקטרינת ה-"Don't". הראשון היה ג'וש פול, מנהל בלשכה לעניינים מדיניים-צבאיים האחראית על העברות נשק, אשר בחר לעזוב את תפקידו. פול מחה נגד אספקת סיוע צבאי ללא מנגנוני פיקוח הדוקים. הוא נימק את הצעד בכך שאינו מסוגל לתמוך באספקת נשק "עיוורת", שלדבריו מובילה לסבל אזרחי כבד. המגמה המשיכה עם התפטרויות נוספות, כמו של אנל שליין מהלשכה לזכויות אדם, היועצת הצבאית סטייסי גילברט, הדוברת האלה רהריט ואנדרו מילר, סגן עוזר המזכיר המדינה לענייני ישראל-פלסטין. אלו משקפות שסע פנימי עמוק אל מול דוקטרינת ה-"Don't" של הממשל. בעוד שנאום הנשיא ביידן נועד להציב קווים אדומים לשחקנים אזוריים ולמנוע הסלמה, גל העזיבות מדגיש ביקורת מקצועית לפיה היא נעדרת "קווים אדומים" דומים כלפי ישראל.

 ביקורת נוספת 

מבקרי המדיניות האמריקאית, בהם אנליסטים במכוני מחקר כגון "Foreign Affairs" וגורמים דיפלומטיים באיחוד האירופי, טענו כי הרטוריקה הנחרצת והיעדר הקריאה לריסון בנאום זה, תרמו להסלמה בלתי מבוקרת ופגעו ביכולתה של ארצות הברית לשמש כמתווך הוגן בהמשך הלחימה. גישה זו גם ספגה ביקורת חריפה גם מצד ארגוני זכויות אדם כמו אמנסטי אינטרנשיונל, ממדינות ערב ומחלקים מהקהילה הבינלאומית, שראו בה "אור ירוק" להחרפת המשבר ההומניטרי בעזה.

בקרב מומחי ביטחון ופרשנים קיימת מחלוקת באשר למידת ההשפעה של הנאום על המציאות בשטח. בעוד שיש הרואים בנוכחות האמריקאית המסיבית את הגורם המרכזי שבלם פתיחת מערכה רב-זירתית כוללת, אחרים טוענים כי ההחלטה של חזבאללה ושל איראן שלא להסלים את המצב לכדי מלחמה כוללת, נבעה בראש ובראשונה משיקולים אסטרטגיים פנימיים, מאילוצים פוליטיים בלבנון ומהערכת סיכונים עצמאית, ולאו דווקא כתוצאה ישירה מההרתעה האמריקאית.

כנגד אסטרטגיה זו הושמעה ביקורת, לפיה היא התבססה על קריאה שגויה של המפה הפוליטית בישראל. במקום לייצר מנוף לחץ, התמיכה הבלתי מסויגת פורשה בירושלים כ"צ'ק פתוח" (Blank Check). תומאס פרידמן ואחרים ציינו כי ביידן סיפק את האמצעים למלחמה מבלי לדרוש תמורה מדינית או הומניטרית הולמת, מה שהוביל לאובדן שליטה אמריקני על אופן ניהול המערכה.

 בעקבות הנאום 
 ביקור בישראל 
הגעתו של הנשיא ביידן לישראל ב־18 באוקטובר 2023, בעיצומה של המלחמה, היוותה מפגן סולידריות שנועד לבסס הרתעה. דבריו במהלך הביקור חיזקו את המסרים מנאום ה־"Don't". בנאומו בתל אביב חזר הנשיא על מחויבותה הבלתי מעורערת של ארצות הברית לביטחון המדינה, תוך שהוא מצהיר כי ישראל לעולם לא תעמוד לבדה, וכי התמיכה האמריקאית היא נכס אסטרטגי ארוך טווח שיעמוד לנצח. הביקור היווה את התרגום המעשי למדיניות ההרתעה במרחב כפי שהתווה בנאום. בעוד שהנאום הגדיר את הגבולות האדומים ברמה הרטורית, הנוכחות הפיזית של הנשיא בישראל תחת אש נועדה להעניק משקל סגולי לאזהרותיו. המהלך נועד להבהיר לשחקנים אזוריים, ובראשם איראן וחזבאללה, כי המחויבות האמריקאית אינה מסתכמת בגיבוי מדיני בלבד, אלא כוללת מעורבות צבאית פעילה בשימור היציבות האסטרטגית של ישראל. הביקור סיפק תוקף מעשי להצהרות הנשיא בדבר היותה של ישראל נכס אסטרטגי ולא רק שותפה ערכית. בנאומו בוושינגטון הדגיש ביידן את חובתה של ארצות הברית להבטיח את ביטחון ישראל. הגעתו לתל אביב בעיצומה של המערכה נועדה לקבע בתודעה הבינלאומית את התפיסה כי "ישראל לא תעמוד לבדה".

במישור החומרי, הביקור שימש כחוליה המקשרת בין ההצהרה העקרונית בנאום ה־10 באוקטובר לבין הקצאת משאבים בפועל. בעוד שבנאום הובטח כי ארצות הברית תוודא שלישראל לא יחסרו אמצעי לחימה, במהלך הביקור הוצגה תוכנית עבודה קונקרטית שכללה הכרזה על בקשת סיוע חסרת תקדים מהקונגרס. נוכחות הנשיא בישראל העניקה משקל פוליטי רב לדרישה התקציבית, והפכה את מחויבות הממשל לביטחון ישראל מהצהרת כוונות כללית למדיניות הצטיידות וסיוע צבאי רחבת היקף ומחייבת.

בנוסף, בנאום שנשא ביידן הוא הגדיר את פעולות חמאס במונחים מוסריים נחרצים, תוך שימוש בביטויים כגון "רוע מזוקק". הביקור בישראל העניק ממד מוחשי לקביעות אלו, באמצעות מפגשים עם ניצולי הטבח ועם משפחות החטופים, אשר פרשו בפניו את עדויותיהם. מהלך זה סייע בביסוס לגיטימציה מוסרית לעמדת הממשל ובחיזוק הזדהות ציבורית ודיפלומטית עם ישראל בזירה הבינלאומית.

 הגנה דיפלומטית 
במקביל למאמצי ההרתעה הצבאיים, הממשל האמריקני העניק לישראל "מעטפת הגנה" מדינית במועצת הביטחון של האו"ם, ששימשה ככלי המרכזי למתן מרחב זמן פעולה לצה"ל. מדיניות זו התבטאה בשימוש בזכות וטו סדרתית על החלטות שקראו להפסקת אש מיידית ובלתי מותנית, תוך שימוש בלוגיקה של נאום ה-"Don't": מניעת התערבות חיצונית שתכפה על ישראל הפסקת לחימה לפני השגת יעדים כלשהם. וושינגטון טענה לאורך חודשי הלחימה כי החלטות שאינן מתנות את הפסקת האש בשחרור החטופים ובגינוי מפורש של חמאס הן "מסוכנות", ועלולות לתגמל את הטרור. בכך, הווטו האמריקני אפשר לישראל להמשיך בתמרון הקרקעי, תוך דחיית לחצים בינלאומיים כבדים מצד מדינות ערב והגוש האירופי.

עם זאת, השימוש בווטו יצר מתח גובר בין התמיכה הצבאית לבין הבידוד הדיפלומטי המעמיק של ארצות הברית בזירה הבינלאומית. הממשל מצא עצמו בעמדה מורכבת: מחד, הוא מנע החלטות מחייבות במועצת הביטחון כדי לאפשר לישראל להשלים מהלכים צבאיים נגד חמאס, ומאידך, ככל שהלחימה התארכה והמשבר ההומניטרי החמיר, הווטו האמריקני נתפס פחות ככלי להרתעה אזורית ויותר כמתן "צ'ק פתוח" לישראל. הסתירה הזו הגיעה לשיאה כאשר ארצות הברית החלה להציע נוסחים חלופיים משלה, שקראו להפסקת אש זמנית בלבד, בניסיון לאזן בין הצורך המבצעי של צה"ל לבין הדרישה העולמית הגוברת לעצירת הלחימה.

 המשך המלחמה 
ככל שהתמשכה הלחימה, החל הממשל האמריקאי להסיט את דגשיו הרטוריים והמעשיים, בתהליך ששיקף את המתח הגובר בין התמיכה הבלתי מסויגת בישראל לבין הלחץ הבינלאומי והפנים-פוליטי. בעוד שנאום ה-"Don't" התמקד כמעט לחלוטין בזכותה של ישראל להגנה ובהרתעת אויביה, הצהרות מאוחרות יותר של ביידן ואנשי ממשלו החלו לשלב דרישות קונקרטיות להגנה על אזרחים פלסטינים ולהגדלת הסיוע ההומניטרי לרצועה. שינוי זה סימן את סיומו של "צ'ק פתוח" מבחינה מידית, והחלפת המדיניות בגישה של "חיבוק דוב", המשך גיבוי אסטרטגי וצבאי מחד, לצד ניסיונות גוברים להכתיב את אופי הפעולה הצבאית ולצמצם את הפגיעה בבלתי מעורבים מאידך. במקביל, המאמץ האמריקאי התרחב מהזירה הביטחונית לזירה המדינית-אזורית, תוך ניסיון למנף את המלחמה לקידום עסקת חטופים שתשולב בנורמליזציה עם ערב הסעודית.

 החרפת המצב ההומניטרי והמבצע ברפיח 
בהמשך נעשה שימוש במונח "מדיניות ה-Don't" של הנשיא ביידן גם בהקשרים אחרים. היא אף תועלה בהמשך ככלי להפעלת לחץ מדיני-מבצעי על נתניהו, בין היתר באמצעות בעיכוב מוצהר של משלוחי חימוש ייעודיים, על רקע התכנית המבצעית לפעולה צבאית ברפיח. אף שתקדימים של עיכוב אספקה ביטחונית תועדו בעבר בעתות לחימה, אירוע זה אופיין בחריגות משמעותית בשל פומביותו והעברת המסרים בערוצי תקשורת עולמיים. זאת לאחר שהערכת הממשל בוושינגטון הגיעה למסקנה כי קבלת ההחלטות בירושלים הושפעה בעיקר מאילוצים פוליטיים פנימיים.

עם חציית רף 25,000 ההרוגים ברצועת עזה, חל שינוי משמעותי ברטוריקה של הממשל האמריקני, שהגיע לשיאו בפברואר 2024 כאשר הנשיא ביידן הגדיר את התגובה הישראלית כמוגזמת. הצהרה זו סימנה את הקרע הפומבי הראשון עם ראש הממשלה נתניהו, כאשר המוקד המדיני והצבאי עבר לעיר רפיח, ששימשה באותה עת מקלט לכ־כ־1.4 מיליון עקורים. בתגובה לתוכניות המבצעיות, הציב הממשל אולטימטום פומבי נדיר, במסגרתו איים ביידן לעצור משלוחי נשק התקפי, ובהם פצצות כבדות ופגזי ארטילריה, אם תבוצע פלישה למרכזי אוכלוסייה בעיר, ללא תוכנית הגנה אמינה לאזרחים. הלוגיקה האמריקנית גרסה כי פעולה רחבה ברפיח תביא לקריסת עורק הסיוע ההומניטרי ותיצור משבר שיהיה בלתי נסבל פוליטית, במיוחד לקראת שנת הבחירות בארצות הברית.

במאי 2024, עם תחילת הפעילות הישראלית ברפיח, מימש הממשל את איומו והקפיא משלוח של אלפי פצצות, מהלך שזכה לתגובה מתריסה מצד נתניהו, שהצהיר כי ישראל תילחם בציפורניה ותעמוד לבדה אם תידרש לכך. נתניהו מיסגר את ההקפאה כ"אמברגו נשק", נרטיב שסייע לו לגייס תמיכה רפובליקנית רחבה בקונגרס. עם זאת, במבחן המציאות התגלה ה"קו האדום" האמריקני כגמיש. מחלקת המדינה אימצה את הפרשנות שמדובר בפעולה מוגבלת בלבד, ולא במבצע קרקעי נרחב, מה שאפשר לממשל להביא לחידוש רוב משלוחי הנשק.

 המתקפה האיראנית וחידוש דוקטרינת ה-"Don't" 
גבולות הגזרה של דוקטרינת ה-"Don't" נבחנו באפריל 2024, כאשר איראן שיגרה מאות טילים וכטב"מים לעבר ישראל בתגובה לחיסול בדמשק. אירוע זה סימן את המעבר מעימות עקיף לעימות ישיר, והביא לביקורת על המדיניות האמריקאית, לפי האיום הרטורי, ללא נכונות להפעלת כוח התקפי מסיבי נגד איראן עצמה, איבד מכוחו.

בסוף יולי ובמהלך אוגוסט 2024 חלה עלייה משמעותית במתיחות הביטחונית במזרח התיכון, בעקבות רצף חיסולים ממוקדים של בכירים בציר הפרו-איראני: פואד שוכר בביירות ואיסמעיל הנייה בטהראן. אירועים אלו הובילו להערכה בממשל האמריקני כי האזור ניצב בפני סיכון להסלמה רחבה, דבר שהניע עדכון של אסטרטגיית ההרתעה האזורית. אסטרטגיית ה-"Don't" של הנשיא ביידן עודכנה באוגוסט 2024 במטרה למנוע תגובה איראנית או פעולה של חזבאללה שתדרדר את האזור למלחמה כוללת. האזהרה המדינית נשענה על שילוב של תגבור כוחות אופרטיבי, סיוע כלכלי ומחויבות מוצהרת להגנה אזורית. השילוב בין הפגנת יכולת טכנולוגית לבין תמיכה חומרית ודיפלומטית היווה את ליבת המאמץ האמריקני לבלום את ההסלמה ולשמר את היציבות היחסית במרחב לאחר האירועים בביירות ובטהראן. בניגוד למענה הצבאי באוקטובר 2023, הפעם התמקד המענה האמריקני בפריסת אמצעי לחימה איכותיים ומתקדמים, ובראשם מטוסי F-22 ראפטור שנחתו באזור ב-8 באוגוסט. פריסה זו, לצד הצבת הצוללת הגרעינית "ג'ורג'יה" וזירוז הגעת נושאת המטוסים "אברהם לינקולן", נתפסה כניסיון להמחיש את יכולת החדירה של ארצות הברית למרחבים רגישים באיראן, ואת יכולתה לפעול באופן חשאי מול נכסים אסטרטגיים.

במקביל למהלכים הצבאיים, אישר הממשל האמריקני ב-9 באוגוסט העברת סיוע ביטחוני לישראל בסך 3.5 מיליארד דולר לצורך רכש ציוד ונשק. מהלך זה עורר דיון פוליטי ומדיני באשר להשפעותיו: מחד, הוצג הסיוע כמרכיב חיוני לחיזוק ההרתעה והביטחון של בעלת ברית במקרה של מתקפה רב-זירתית. מאידך, עלתה ביקורת מצד גורמים שטענו כי הזרמת חימושים בהיקף כזה, במקביל לניסיונות התיווך להפסקת אש, עלולה לשדר מסרים סותרים ולפגוע ביכולתו של ביכולתו של הממשל לשמש כמתווך נייטרלי ולהפעיל לחץ מדיני אפקטיבי על הצדדים.

 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

קטגוריה:נאומי נשיאי ארצות הברית
קטגוריה:נשיאות ג'ו ביידן
קטגוריה:טבח שבעה באוקטובר
קטגוריה:מלחמת חרבות ברזל
קטגוריה:ארצות הברית במלחמת חרבות ברזל
קטגוריה:2023 בישראל
קטגוריה:2023 בארצות הברית