קונסטנטין פובדונוסצב

קוֹנְסְטַנְטִין פֶּטְרוֹבִיץ' פּוֹבֶּדוֹנוֹסְצֶב (ברוסית:  Константи́н Петро́вич Победоно́сцев; ) היה משפטן ומדינאי רוסי אנטישמי שכיהן כיועץ לשלושה קיסרים רוסים.

במהלך שלטונו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, נחשב פובדונוסצב לדובר הראשי של עמדות ריאקציונריות ול" (האיש מאחורי הקלעים) של הפוליטיקה האימפריאלית. בין השנים 1880 ו-1905, הוא כיהן כ (обер-прокурор, "משגיח ראשי") של , מה שהפך אותו לפקיד הרוסי הלא-דתי (החילוני) שפיקח על הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.

כתביו בנושאי פוליטיקה, משפט, אמנות ותרבות הדגישו את האלמנט החיובי של האיחוד הרוחני והחילוני של רוסיה עם קבלת הנצרות, ובמקביל גינו את האוכלוסייה היהודית. הוא הזהיר מפני האלמנט השלילי ברוסיה, כשהוא מתאר תנועות דמוקרטיות וליברליות כאויבות האחדות הלאומית והדתית של העם הרוסי. לדעתו, המשימה של השגת חברה הרמונית פירושה שישנה אחריות קולקטיבית לשמור על אחדות פוליטית ודתית, דבר שהצדיק את הפיקוח ההדוק על ההתנהגות והחשיבה הרוסית ככורח המציאות.

קורות חיים
אביו של פובדונוסצב, פיוטר ואסילייביץ' פובדונוסצב, היה פרופסור לספרות באוניברסיטת מוסקבה. ב-1841 הוא שלח את בנו, אז בן 14, ל בסנקט פטרבורג, שהוקם כדי להכשיר צעירים לשירות המדינה. לאחר סיום לימודיו, הצטרף קונסטנטין פובדונוסצב לשירות הציבורי כפקיד במחלקה המוסקבאית השמינית של הסנאט. תפקיד המחלקה היה ליישב תיקים אזרחיים מגוברניות הסובבות את מוסקבה. הוא קודם במהירות בתוך המחלקה השמינית.

מ-1860 עד 1865, לימד משפט אזרחי באוניברסיטת מוסקבה. ב-1861, הקיסר אלכסנדר השני הזמין אותו ללמד את בנו ויורשו, ניקולאי, את תורת המשפט והמנהל. ב-1865 מת ניקולאי הצעיר, ופובדונוסצב הוזמן ללמד את אחיו של ניקולאי, אלכסנדר (לעתיד הקיסר אלכסנדר השלישי). ב-1866 עבר פובדונוסצב למגורי קבע בסנקט פטרבורג. פובדונוסצב והצארביץ' אלכסנדר נותרו קרובים מאוד במשך כמעט שלושים שנה, לאורך עלייתו של אלכסנדר לשלטון כקיסר ב-1881 ועד מותו ב-1894.

הוא הפך לחבר ב, וב-1880 ל (обер-прокурор, "משגיח ראשי") של . בתפקיד זה, היה פובדונוסצב המנהל בפועל של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. בתקופת שלטונו של אלכסנדר השלישי, הוא היה אחד האנשים המשפיעים ביותר ב. הוא היה המוח שמאחורי "" מ-29 באפריל 1881, שהכריז כי  של הקיסר אינו ניתן לערעור, ובכך שם קץ למאמציו של מיכאיל לוריס מליקוב להקים גוף מייצג באימפריה.

התחזקות מעמדו של פובדונוסצב בימים הראשונים שלאחר רצח אלכסנדר השני הובילה להתפטרותם של לוריס-מליקוב ושרים אחרים ששאפו לרפורמות ליברליות. הוא היה שמרן בלתי מתפשר ומעולם לא נרתע מלהביע באומץ את דעותיו הנחרצות. הוא גם השתמש בביתו כמקום מפגש לטרוריסטים מונרכיסטים שקשרו קשר, ושם הוציא מניפסט, באישורו של אלכסנדר השני, שדרש את ביטול התנועה החוקתית: "בתוך יגוננו, קול האל מצווה עלינו לקחת בנחישות את השלטון לידינו...". הוא נבחר להנהיג יד ברזל ולהשתלט על האוניברסיטאות לאחר . כתוצאה מכך, בחוגים פרוגרסיביים הוקיעו אותו כנבער, טרחן ואויב הקידמה.

לאחר מותו של אלכסנדר השלישי, איבד רבות מהשפעתו. הקיסר ניקולאי השני דבק במדיניות הרוסיפיקציה של אביו ואף הרחיב אותה לפינלנד, אך באופן כללי סלד מהרעיון של רדיפה דתית שיטתית, ולא התנגד לחלוטין לשחרור חלקי של הכנסייה מהשליטה האזרחית.

שמאל|ממוזער|250px|הקבר של קונסטנטין פובדונוסצב
ב-8 במרץ 1901 ניסה ניקולאי לאגובסקי, עובד מדינה סוציאליסט וסטטיסטיקאי, לרצוח את פובדונוסצב, כשהוא יורה דרך חלון משרדו. הוא ירה שש פעמים וכולן החטיאו את מטרתו. לאגובסקי אמר כי פובדונוסצב "הפיץ אמונות טפלות ובורות בקרב העם באמצעות בתי ספר כנסייתיים." לאגובסקי נידון ל-6 שנות עבודת פרך ().

פובדונוסצב הורה על נידוי של טולסטוי ב-1901.

במהלך מהפכת 1905 שבאה בעקבות מלחמת רוסיה–יפן הרת האסון, פובדונוסצב, שהיה קרוב לגיל 80, פרש מענייני הציבור. הוא נפטר ב-23 במרץ 1907.

דמותו עובדה באופן ספרותי לדמות הסנאטור הזקן אבלאוחוב ברומן  מאת אנדריי ביילי (1912). נטען כי הוא תואר גם ברומן "אנה קארנינה" מאת לב טולסטוי כאלכסיי אלכסנדרוביץ' קארנין. פיודור דוסטויבסקי, שהיה ידידו, תיאר אותו בתור "האינקוויזיטור הגדול" ברומן האחים קרמזוב.

משפטים
אף על פי שפובדונוסצב ידוע בעיקר כמדינאי והוגה דעות, תרומתו למשפט האזרחי הרוסי משמעותית. הוא נחשב בדרך כלל לאחד המשפטנים האירופיים המשכילים ביותר של המאה ה-19. עבודתו העיקרית הייתה שלושת הכרכים של "קורס במשפט אזרחי" (Курс гражданского права), שפורסמו בשנים 1868, 1871 ו-1880 בהתאמה.

לפני מהפכת 1905, ה"קורס" הודפס מחדש מספר פעמים בשינויים קלים. ה"קורס" נחשב למדריך מעולה עבור עורכי דין פעילים. דווח כי ציטוטים מה"קורס" שימשו בסיס להחלטות של המועצה האזרחית של הסנאט. הידע העמוק של המחבר במשפט האזרחי הרוסי הוביל לתיאור של מוסדות רבים שנחקרו באופן לא מספק קודם לכן, כגון חוק הקרקעות הקהילתי.

בנוסף, פובדונוסצב פרסם ב-1865 בעיתון  (Московские ведомости, "חדשות מוסקבה") מספר מאמרים אנונימיים על .

דוקטרינות ומדיניות
שמאל|ממוזער|250px|פובדונוסצב נודע בדמותו הכחושה ובפניו החיוורים כשל גווייה, כפי שניתן לראות מדיוקן זה מאת איליה רפין.
שמאל|ממוזער|250px|בול רוסי המנציח את פובדונוסצב, 2015
פובדונוסצב החזיק בדעה שטבע האדם חוטא, ודחה את האידיאלים של חופש ועצמאות כאשליות מסוכנות של נוער ניהיליסטי.

בספרו "קובץ מוסקבאי" (Московский сборник, 1896), שתורגם לאנגלית כ"הרהורים של מדינאי רוסי", הוא קידם אוטוקרטיה וגינה בחירות, ייצוג ודמוקרטיה, את שיטת חבר המושבעים, העיתונות, חינוך חינם, צדקה ורפורמות חברתיות. הוא בז לממשל ייצוגי, והוקיע את הרעיון של פרלמנט כלל-רוסי. הוא גם גינה את הדרוויניזם החברתי כהכללה שגויה של תורת האבולוציה של דרווין.

אף על פי ששמר מרחק מהסלאבופילים, פובדונוסצב טען בשנים הראשונות לשלטונו של אלכסנדר השני כי מוסדות מערביים הם רעים מיסודם ואינם ניתנים ליישום ברוסיה כלל, מכיוון שאין להם שורשים בהיסטוריה ובתרבות הרוסית, והם אינם תואמים את רוח העם הרוסי. באותה תקופה, הוא תרם מספר מאמרים לכתב העת הרדיקלי של אלכסנדר הרצן "קולות מרוסיה" (Голоса из России).

הוא הוקיע את הדמוקרטיה כ"דיקטטורה בלתי נסבלת של המון וולגרי". הוא טען כי פרלמנטים, , חופש העיתונות ו הם תרופות אליל זרות ולא רצויות. הוא הכפיף את כולם לניתוח חמור בספרו "קובץ מוסקבאי" ("הרהורים של מדינאי רוסי"). פעם הוא הצהיר כי רוסיה צריכה להיות "קפואה בזמן", מה שמראה את מחויבותו הבלתי מסויגת לאוטוקרטיה.

לתוצרים מסוכנים אלה של המחשבה המערבית הוא מצא משקל נגד בעקרון ההתמדה העממי, ובכבוד של ההמונים למוסדות שהתפתחו לאט ובאופן אוטומטי במהלך המאות הקודמות של החיים הלאומיים. לדעתו, החברה האנושית מתפתחת באופן טבעי, בדיוק כמו שעץ גדל. המוח האנושי אינו מסוגל לתפוס את ההיגיון של ההתפתחות החברתית. כל ניסיון לרפורמה בחברה הוא מעשה של אלימות ופשע. בין המסקנות המעשיות שהוסקו מהנחות יסוד אלה הוא הצורך בשימור הכוח האוטוקרטי, ובטיפוח ההערצה המסורתית לטקס של הכנסייה הלאומית בקרב העם.

בתחום הפוליטיקה המעשית הפעיל פובדונוסצב השפעה ניכרת על מדיניות הרוסיפיקציה של אלכסנדר השלישי. הדבר מצא ביטוי בתעמולה לאומנית.

אנטישמיות
פובדונוסצב ייעץ במיוחד לגבי הצעדים האנטי-יהודיים שננקטו במהלך ממשלו של אלכסנדר השלישי. אלה החלו עם "חוקי מאי" הזמניים שאסרו על יהודים לגור באזורים כפריים ובשטעטלים אפילו בתוך תחום המושב. חוקי מאי שאמורים היו להיות זמניים הפכו קבועים למשך שלושים שנים; מדיניות נוספת הובילה לגירוש יהודים מערים גדולות, מכסות רישום בחינוך הציבורי (נומרוס קלאוזוס), ואיסור על הצבעה בבחירות מקומיות. עם זאת, הוא התנגד לפוגרומים מחשש מהפעילות העממית הספונטנית.

צעדיו האנטי-יהודיים, לפחות, עשויים היו לנבוע ממניע אישי. הסופר הבריטי ארנולד וייט, שהתעניין בהתיישבות חקלאית יהודית בארגנטינה, ביקר אצל פובדונוסצב עם המלצות מהברון הירש; פובדונוסצב אמר לו: "המאפיינים של הגזע היהודי הם טפיליים; למחייתם הם דורשים נוכחות של גזע אחר כ'מארח' אף על פי שהם נשארים מרוחקים ומסתגרים. קח אותם מהאורגניזם החי, שים אותם על סלע, והם ימותו. הם אינם יכולים לעבד את האדמה". עד 1894 יוחס לו גם (באופן מפוקפק) תיאור המטרה של צעדיו האנטי-יהודיים כגרימת מצב שבו "שליש מהיהודים ימותו, שליש יהגרו, ושליש ייטמעו ללא עקבות באוכלוסייה הסובבת" (ברוסית: "Одна трет вымрет, одна выселится, одна трет бесследно растворится в окружающем населении"). הוא תמך במאמציו של הברון מוריס דה הירש להתיישבות יהודית בארגנטינה תוך הגירת יהודים מהאימפריה הרוסית לשם כך.

מדיניות כנסייתית
פובדונוסצב לא תמיד היה ריאקציונר. הוא קיבל בברכה בתחילה את  שביצע אלכסנדר השני בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19. עם זאת, הוא נבהל במהרה מהיחלשות האחוזות הכפריות והבירוקרטיה הצארית. הוא החליט שדרושה אחדות רוחנית עמוקה יותר של הצאר ועמו כדי להשיב את היציבות לרוסיה. כשאלכסנדר השלישי עלה לכס המלוכה ב-1881, פובדונוסצב השיג במהירות השפעה רבה על ענייני הכנסייה והמדינה כאחד. כדי להשליט סדר הוא דיכא את כל מאמצי הרפורמה. הרפורמות של שנות ה-60 הכשירו את תפקידן של דתות פרוטסטנטיות ואחרות שאינן אורתודוקסיות. פובדונוסצב אמר שרוסיה זקוקה למונופול אורתודוקסי. עם זאת, הוא נכשל בניסיון לגייס לצידו את הרשויות האזרחיות, הרשויות השיפוטיות והמחלקה הדתית במאבקו נגד הלא-אורתודוקסים. כתוצאה מכך, מדיניותו, שנועדה לאחד, יצרה למעשה מחלוקת ואלימות ובטווח הארוך תרמה לקריסת האימפריה הרוסית.

פובדונוסצב אכן פיתח תוכנית חברתית לכנסייה תוך הגבלת האוטונומיה שלה. הוא כפה צעדי דיכוי נגד הלא-אורתודוקסים. הוא ביצע רפורמות גדולות בכנסייה, אך הן הובילו לכנסייה שעד שנת 1900 הייתה מסובכת בבירוקרטיה, מנוכרת במובנים רבים מהחברה, ממורמרת על הרשויות החילוניות, ומפולגת מבפנים. קיפאון במדיניות הכנסייה והמדינה שרר עד שפובדונוסצב פרש ב-1905. בטווח הארוך, טוען ההיסטוריון הרוסי אלכסנדר
פולונוב, ניסיונותיו של פובדונוסצב להציב מחסומים שמרניים בטוחים בפני רפורמה ועוינותו כלפי חדשנות שירתו רק את החלשת המדינה האוטוקרטית מבפנים.

לקריאה נוספת
Adams, Arthur E. "Pobedonostsev's Thought Control." The Russian Review 11, no. 4 (1952): 241–46. https://doi.org/10.2307/125559.
Adams, Arthur E. "Pobedonostsev and the Rule of Firmness." The Slavonic and East European Review 32, no. 78 (1953): 132–39. http://www.jstor.org/stable/4204514.
Adams, Arthur E. "Pobedonostsev's Religious Politics." Church History 22, no. 4 (1953): 314–26. https://doi.org/10.2307/3161783.
 Basil, John D. (1995) "Konstantin Petrovich Pobedonostsev: An argument for a Russian state church". Church history 64#1 (1995): 44–61.
 Basil, John D. "K. P. Pobedonostsev and the Harmonius Society". Canadian-American Slavic Studies 37.4 (2003): 415–426.
 Basil, John D. Church & State in Late Imperial Russia: Critics of the Synodal System of Church Government (1861-1914) (2005).
Byrnes, Robert F. "Pobedonostsev's Conception of the Good Society: An Analysis of His Thought after 1880." The Review of Politics 13, no. 2 (1951): 169–90. http://www.jstor.org/stable/1404763.
 Byrnes, Robert F. "Dostoevsky and Pobedonostsev." Jahrbücher Für Geschichte Osteuropas 9, no. 1 (1961): 57–71. http://www.jstor.org/stable/41041756.
Byrnes, Robert F. "Russia and the West: The Views of Pobedonostsev." The Journal of Modern History 40, no. 2 (1968): 234–56. http://www.jstor.org/stable/1876731.
 Byrnes, Robert (1968). Pobedonostsev: His Life and Thought, Indiana University Press, a standard scholarly biography.
 Byrnes, Robert (1969). Russian Conservative Thought Before the Revolution, in:

 Courtney, W.L. (1904). "A Reactionary Statesman". In: The Development of M. Maeterlinck. London: Grant Richards, pp. 163–172.
 Polunov, A. Iu. "Konstantin Petrovich Pobedonostsev—Man and Politician". Russian Studies in History 39.4 (2001): 8-32. online, by a leading scholar
 Polunov, A. Iu. "Church, Regime, and Society in Russia (1880-1895)". Russian Studies in History 39.4 (2001): 33–53. online
 Polunov, A. Iu. "The State and Religious Heterodoxy in Russia (from 1880 to the Beginning of the 1890s)". Russian Studies in History 39.4 (2001): 54–65.
 Polunov, A. Iu. "The Religious Department and the Uniate Question, 1881-1894." Russian Studies in History 39.4 (2001): 77–85. online
 Pobedonostsev, Konstantin Petrovich. Reflections of a Russian statesman (1989) Online free
P. P. Schilovsky. "Reminiscences of K. P. Pobedonostsev." The Slavonic and East European Review 30, no. 75 (1952): 364–75. http://www.jstor.org/stable/4204340.
 Shaposhnikov, Lev Evgenevich, and Sergei Nikolaevich Pushkin. "Orthodoxy as a basis for protective conservatism of KP Pobedonostsev." European Journal of Science and Theology 14.3 (2018): 157–164.  online
Sorenson, Thomas C. "The End of the Volunteer Fleet: Some Evidence on the Scope of Pobedonostsev's Power in Russia." Slavic Review 34, no. 1 (1975): 131–37. https://doi.org/10.2307/2495878.
Walsh, Warren B. "Pobedonostsev and Panslavism." The Russian Review 8, no. 4 (1949): 316–21. http://www.jstor.org/stable/125292.
Wren, Melvin C. "Pobedonostsev and Russian Influence in the Balkans, 1881-1888." The Journal of Modern History 19, no. 2 (1947): 130–41. http://www.jstor.org/stable/1870918.

קישורים חיצוניים



The Russian Empire, 1855 to 1900
Review of Pobedonostsev's doctrines (in Russian)

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:האימפריה הרוסית: פוליטיקאים
קטגוריה:רוסיה וברית המועצות: אנטישמיות
קטגוריה:סגל אוניברסיטת מוסקבה
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1827
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1907