הנסיך מרקו

הנסיך מרקו (בסרבית: Marko Mrnjavčević או Kraljević Marko; בערך 1335 – 17 במאי 1395) היה מלך סרביה דה-יורה משנת 1371 ועד מותו ב-1395, אם כי בפועל שלט רק על נחלה קטנה במרכז מקדוניה שבירתה פרילפ. מרקו הוא הדמות המרכזית והפופולרית ביותר בשירה האפית ובפולקלור של עמי דרום הבלקן (סרבים, בולגרים, מקדונים וקרואטים), שם הוא מוצג כגיבור בעל כוח על-אנושי המגן על עמו מפני עוולות הכיבוש העות'מאני.

 ביוגרפיה 
מרקו נולד בסביבות שנת 1335 והיה בנו הבכור של המלך ווקאשין מרינאבצ'ביץ' (Vukašin Mrnjavčević), אציל רב-עוצמה ששימש כעוצר תחת הקיסר סטפן אורוש החמישי (Stefan Uroš V) וזכה בתואר מלך. למרקו היו שני אחים היסטוריים מתועדים, אנדרייה (Andrija) ודימיטר (Dimitar), ואח שלישי בשם גויקו (Goyko) המופיע במסורת העממית.

בשנת 1371 נהרג אביו בקרב מאריצה נגד העות'מאנים. לאחר מות הקיסר אורוש באותה שנה, מרקו הכריז על עצמו כמלך הסרבים, אך האצולה והכמורה לא הכירו בתביעתו. הוא נותר שליט של נסיכות מצומצמת סביב פרילפ, בעוד אצילים אחרים השתלטו על חלקים מנחלתו. בשל עוצמתו הצבאית המוגבלת, הפך מרקו לואסל של הסולטאנים העות'מאנים (מוראט הראשון ובאיזיט הראשון) ושילם להם מס עובד. הוא נהרג בקרב רובינה (Battle of Rovine) ברומניה בשנת 1395, תוך שהוא נלחם בצד העות'מאני נגד הנוצרים, אם כי לפי המסורת מילותיו האחרונות היו תפילה לניצחון הנוצרים גם במחיר מותו שלו.

 מאפיינים 
הנסיך מרקו האפי שונה משמעותית מדמותו ההיסטורית. הוא מוצג כלוחם ענק בעל כוח פיזי עצום, המסוגל לסחוט מים מעץ יבש בן תשע שנים. הוא מתואר כדמות מורכבת ואנושית מאוד: חם מזג, חובב שתייה מושבע, אך גם בעל חוש צדק מפותח, נאמן לאמו ומגן על החלשים והסובלים.

מרקו האפי פועל כמעין "רובין הוד" בלקני, שלמרות היותו ואסל רשמי של הסולטאן, הוא לעיתים קרובות מתגרה בו, מפר את חוקיו ומביס את נציגיו. דמותו משלבת מאפיינים של אביר ימי-ביניימי עם תכונות של איכר פשוט המחובר לאדמתו.
לאחר מותו של הקיסר אורוש החמישי, מרקו האפי נדרש להכריע מי היורש החוקי לכתר. אף על פי שאביו ודודיו איימו להורגו אם לא יכריז עליהם כיורשים, מרקו פעל על פי "ספרי הקודש" והכריז על אורוש כיורש החוקי, מה שהוביל לקללה שהטיל עליו אביו - לשרת את הטורקים.Popović, Tanya (1988). "Prince Marko: The Hero of South Slavic Epics". Syracuse University Press, pp. 57-60.

 סוסו וכלי נשקו 
למרקו היה סוס מיתולוגי בשם שאראץ (Šarac - "המנומר"), הסוס היה פיקח ובעל יכולות על-טבעיות אשר ליוו אותו בקרבותיו. הקשר ביניהם מתואר כקשר בין אחים; מרקו חלק עם סוסו את היין ששתה מקערה גדולה.

נשקו העיקרי של מרקו היה הטופוז (topuz) - אלה כבדה שמשקלה מתואר כ-100 ליברות (כ-45 ק"ג), מתוכן 60 ליברות פלדה, 30 ליברות כסף ו-10 ליברות זהב. הוא נשא גם חרב מופלאה שחושלה על ידי הנפח המפורסם נובאק, איתה היה יכול לחתוך סדן לשניים.

 יחסים 
 אמו של מרקו, יברוסימה (Jevrosima) 
המלכה יברוסימה היא הדמות המוסרית המנחה את מרקו. היא מייצגת את החוכמה, הצדק והערכים הנוצריים. בשירי האפוס, מרקו מתייעץ איתה לעיתים קרובות ומקשיב לעצותיה, גם כשהן נוגדות את יצריו. באחד השירים המפורסמים, היא מפצירה בו להפסיק להילחם ולעבור לחרוש את האדמה; מרקו מציית לה אך חורש את הדרכים הראשיות של הסולטאן כדי להתגרות בטורקים.Holton, Milne & Mihailovich, Vasa D. (1988). "Serbian poetry from the beginnings to the present". Yale Russian and East European publications, p. 107.

 אחיו אנדרייה ודימיטר 
בפולקלור, הקשר בין מרקו לאחיו אנדרייה (Andrija) נושא לעיתים גוון טרגי. שיר מוקדם מתאר את מרקו כמי שהרג את אחיו בחמת זעם בשל חלוקת שלל, אם כי שירים מאוחרים יותר מנסים "לטהר" את שמו ומתארים כיצד מרקו נוקם את מותו של אנדרייה מידי הטורקים.

 היחס לסולטאן והטורקים 
מרקו מוצג כלוחם שהעות'מאנים חוששים מפניו. בשירי האפוס, הסולטאן מכנה אותו לעיתים "בני" ומעניק לו חירות וזהב בתמורה לשירותיו בקרבות נגד אויבי האימפריה, כגון ה"ערבי השחור" (Crni Arapin) או מוסה השודד (Musa Kesedžija). עם זאת, מרקו תמיד שומר על עצמאותו ומעניש טורקים שפוגעים בעמו.

 קרבות אגדתיים 
 מרקו ומוסה השודד (Musa Kesedžija): קרב מיתולוגי הירואי בין שני לוחמים בעלי כוח שווה, בו מרקו ניצח בעזרת תחבולה או סיוע של הויליה (Vila - פיית הרים), וגילה שלמוסה היו שלושה לבבות, מה שעורר בו חרטה על שהרג לוחם טוב ממנו.
 ביטול מס החתונה: מרקו הציל נערה קוסובואית שהייתה אמורה להינתן ל"ערבי השחור" בשל מס כבד שהוטל על נישואים. הוא הרג את הערבי ושחרר את האנשים מהמס.
 מרקו והווילה (Vila): קרב מיתולוגי בו פיית ההרים ראביוילה (Ravijojla) ירתה חצים על חברו של מרקו, מילוש אוביליץ'. משום ששירתו הייתה יפה משלה. מרקו רדף אחריה על שאראץ, הביס אותה ואילץ אותה לרפא את מילוש.

 מותו של מרקו ואגדת האלמוות 
לפי האפוס, מרקו לא מת בקרב אלא בנסיבות שלווה על הר אורווינה. הווילה מבשרת לו כי זמנו הגיע לאחר שסוסו שאראץ מועד ובוכה. מרקו הורג את סוסו וקובר אותו כדי שלא ישרת את הטורקים, שובר את חרבו ואת חניתו, ומשליך את אלתו לים.

הוא כותב צוואה המבטיחה שלוש שקי זהב למי שיקבור אותו: אחת למוצא הגופה, אחת לכנסיות ואחת לעניים. מרקו נקבר בכנסיית חילנדר (Hilandar) על הר אתוס ללא מצבה כדי שאויביו לא יחללו את קברו. עם זאת, אגדה נפוצה טוענת שמרקו לא מת באמת, אלא ישן במערה ליד פרילפ. הוא יתעורר כאשר חרבו, שננעצה בסלע עד הניצב, תצא החוצה מעצמה, ואז יחזור להושיע את עמו.Karadžić, Vuk Stefanović. "Hero Tales and Legends of the Serbians". Flying Fish Publications (2013), p. 84.

 השפעה תרבותית 
דמותו של מרקו שימשה השראה ליצירות אמנות רבות בבלקן ובעולם.
 באמנות: הפסל היוגוסלבי המפורסם איוואן מסטרוביץ' יצר פסלי ענק של מרקו כסמל לעוצמה לאומית.
 בספרות: סופרים כמו יוהאן וולפגנג פון גתה ומרגריט יורסנאר כתבו עליו.
 בימינו: דמותו נותרה סמל של התנגדות וזהות בלקנית, והוא נחשב ל"רקולס" הסלאבי. כפי שהמלך ארתור מייצג את האתוס הבריטי, הנסיך מרקו הוא העמוד המרכזי של הנשמה הבלקנית, המשלב מציאות קשה של כיבוש עם חלומות על גבורה נצחית.

 ראו גם 
 סרביה בימי הביניים
 שירה אפית
 האימפריה העות'מאנית
 שירת איגור

 לקריאה נוספת 
 Popović, Tanya (1988). Prince Marko: The Hero of South Slavic Epics. Syracuse University Press.
 Karadžić, Vuk Stefanović. Srpske narodne pjesme (Serbian Folk Songs), Vol. II.
 Low, David Halyburton (1922). The Ballads of Marko Kraljević. Cambridge University Press.
קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:סרביה