חוק ליבק

חוק ליבק (בגרמנית: Lübische Recht או Lübsches Recht) הוא מערכת זכויות ממשל עצמי שניתנו לתושבי ערים באזור הים הבלטי. זכויות אלו פותחו בליבק, שהפכה לעיר אימפריאלית חופשית בשנת 1226 וממוקמת בשלזוויג-הולשטיין של ימינו. זו הייתה שיטת ממשל עירוני נפוצה בגרמניה של ימי הביניים ותחילת העת החדשה, שנייה רק לחוק מגדבורג.

חוק ליבק קבע זכויות ממשל וניהול עצמי לערים, אך לא ביטל את התלות בשליט בין אם היה זה בישוף, דוכס, מלך או, במקרה של ליבק, קיסר. החוק אפשר לערים מידה מסוימת של אוטונומיה ועצמאות בענייני חקיקה, שיפוט ומנהל. סמכויות אלה הוקצו למועצת העיר (Rat), שחבריה יכלו להיבחר באמצעות קואופטציה. חוק ליבק מייצג מודרניזציה משמעותית של הממשל בכך שמעמד של בורגנים, בניגוד לאצילים, היה אחראי על ענייני השלטון היומיומיים.

חוק ליבק אינו מקביל לחוק ההנזאי. ערי ההנזאיות אימצו את חוק ליבק או את חוק מגדבורג.

 היסטוריה 
ליבק החלה להפיץ את צורת הממשל שלה לערים אחרות סביב הים הבלטי. בסופו של דבר, כ-100 מדינות אימצו ממשל המבוסס על החוק. הוא עדיין משמש כבסיס חוקי ברבות מאותן ערים. בהמשך המאה ה-13, ערים שנשלטו בעיקר על ידי חוק ליבק התגבשו לאיגוד סחר רב עוצמה, ברית ההנזה, שהייתה מעין קונפדרציה שבסיסה היה בליבק. עם זאת, עד המאה ה-15, תחנות מסחר של ברית ההנזה, שהייתה אז בשיא השפעתה, התפשטו ברחבי צפון מרכז אירופה והאיים הבריטיים, מלונדון ועד וליקי נובגורוד ומטרונדהיים ועד פרנקפורט טרונדהיים, ושלטו בסחר הרבה מעבר לאזורים דוברי גרמנית וגם הרבה מעבר לערים בהן היה חוק ליבק בתוקף.

כתב היד הלטיני המוקדם ביותר המעביר את חוק ליבק מתוארך לשנת 1226, וכתב יד בשפה הגרמנית התחתית לשנת 1270. האזכור המוקדם ביותר לכתב יד של חוק ליבק מיוחס לשנת 1188. חוק ליבק מושפע מהסוחרים מווסטפליה שהתיישבו בליבק, כמו גם מחוק הקרקעות הולשטיין ומחוק שלזוויג.

חוק ליבק היה נפוץ בכל הערים בצפון וצפון מזרח גרמניה ("Niederdeutschland") עד שנת 1900, אז יושם הקודקס האזרחי הגרמני ("Bürgerliches Gesetzbuch").

 עיקרי החוק 
חוק ליבק קבע כי עיר צריכה להיות נשלטת על ידי מועצה המונה 20 חברים. הם לא נבחרו על ידי האזרחים, אלא היו ממנים חבר חדש בעצמם מתוך גילדות הסוחרים של העיר. תקופת הכהונה הייתה שנתיים, אך המועצה רשאית לבקש מחבר להישאר בתפקיד, מה שקרה בדרך כלל, כך שהבחירה הייתה למעשה לכל החיים.

המועצה בחרה עד ארבעה ראשי עיר (״בורגומאסטר״) מחבריה, שחלקו את סמכות השלטון. "הבורגומאסטר הראשון", בדרך כלל המבוגר שבהם, שימש כ"ראשון בין שווים". כללים אלה היו בתוקף עד אמצע המאה ה-19. ראשי העיר נשארו בתפקידם כל עוד יכלו. ישנם מספר מקרים מתועדים מימי הביניים בהן ראשי עיריות של ערי הליגה ההנזית נידונו למוות בשל תככים פוליטיים.

מודל זה של ממשלת עיר קבע שרק הסוחרים המנוסים, המשפיעים והמצליחים ביותר באופן אישי – וכמה עורכי דין, שכונו סינדיקים (פקידים) – יהפכו לחברי מועצה. כמו כן, היה כלל שאב ובנו, או אחיו, לעולם לא יוכלו להיות חברי מועצה בו זמנית, כך שמשפחות בעלות השפעה לא יוכלו לקבל נתח השפעה גדול מדי על הפוליטיקה של העיר.

 ערים שאימצו את חוק ליבק 

 ראו גם 
 זכויות מגדבורג

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ערי הנזה
קטגוריה:ליבק