שמשון ודלילה (ריגו)

שמשון ודלילה (באנגלית: Samson and Delilah), הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי-בריטי ג'ון פרנסיס ריגו, שנוצר ככל הנראה בשנת 1784 והוענק כעבודת דיפלומה לאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.

הציור מתאר רגע דרמטי מהתנ"ך, בו שמשון משתחרר מהכבלים שדלילה קשרה על גופו, לאחר שבגדה בו והסגירה אותו לידי הפלשתים. הסצנה עוצבה בהשראת האסתטיקה הקלאסית של תקופת הרנסאנס והבארוק, ומשקפת את שילוב הכוח הגופני והטרגדיה הנפשית של הדמות.

תיאור היצירה

במרכז הקומפוזיציה מופיע שמשון, כמעט עירום, בתנוחת מאבק דרמטית. גופו השרירי מתוח כשהוא קורע את הכבלים מידיו ורגליו. בצד הימני נראית דלילה כשהיא מושכת וילון וחושפת מאחוריה חייל פלשתי מזוין וזקן נוסף. המתח בין הדמויות מעורר תחושת סכנה מתקרבת, ובו זמנית – רגע של עוצמה בלתי רגילה. 

ריגו השתמש בתנוחת הגוף של שמשון לפי דמותו של "המן" בציור הקיר של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית, וצביעת הגוף בגוונים בשרניים וחמים שואבת השראה מציוריו של רובנס. כל פרט מחושב במטרה להעצים את הדמות כגיבור הרואי וקלאסי.

פרשנות

הציור בוחר לתאר רגע יוצא דופן בעלילה המקראית: לא את נפילתו של שמשון, אלא את התנגדותו. בכך מעניק ריגו לדמות ממד של "גיבור טראגי" – אדם שברגעיו האחרונים מפגין עוצמה, חירות וגאווה. 

דלילה אינה מתוארת כדמות שטנית באופן חד משמעי, אלא דווקא כאישה נוכחת אך מהססת. המתח בין דמותה ובין שמשון יוצר עומק פסיכולוגי, המאזן בין בגידה לאנושיות.

250px|ממוזער|שמאל|שמשון ודלילה, פטר פאול רובנס
250px|ממוזער|ימין|עונשו של המן, מיכאלאנג'לו
השוואה ליצירות אחרות
בהשוואה לייצוגים קלאסיים אחרים של סיפור שמשון ודלילה, ציורו של ג'ון פרנסיס ריגו בולט בבחירת הרגע הדרמטי שבו שמשון מתעורר ומגלה את בגידתה של דלילה – רגע של התנגדות פיזית ולא של כניעה פסיבית. זאת בניגוד ליצירתו הידועה של פטר פאול רובנס, שמשון ודלילה (1609–1610), שבה מתואר שמשון הישן כאשר דלילה גוזזת את שיערו בסתר, באווירה אפלה וחושנית המעצימה את תחושת הבגידה והנפילה. ריגו, לעומת זאת, מציג את שמשון בעיצומו של מאבק, בעמדה של כוח ושליטה, גופו מתוח, עיניו פקוחות, וידיו קורסות את החבלים שכבלו אותו. תנוחת הגוף של שמשון ביצירה מתבססת על דמותו של המן בציור הקיר עונשו של המן (1511) מאת מיכלאנג'לו, בקפלה הסיסטינית – תנוחה פיסולית ודינמית המשווה לדמות מראה הרואי קלאסי. גם הגוונים הבשרניים והטיפול הדרמטי באור וצל מזכירים את סגנונו של רובנס, אך אצל ריגו הם משרתים סיפור של התנגדות במקום של פיתוי. הבחירה להציג את דלילה לא כמרשעת חד-ממדית אלא כדמות מהססת ונוכחת, ואת הפלשתים לא כברברים אלא כלוחמים מאורגנים, מטעינה את הסצנה בעומק מוסרי ורגשי. כך ריגו יוצר ייצוג ייחודי לשמשון, המשלב בין מקרא, תיאטרון, אמנות גבוהה ותפיסה נאו-קלאסית של גיבור טראגי.

הערות שוליים

קטגוריה:שמשון בציורים
קטגוריה:אמנות דתית
קטגוריה:ציורי היסטוריה
קטגוריה:ציורי התנ"ך
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-18