מפציץ כבד

מפציץ כבד הוא מטוס מפציץ שמסוגל לשאת את המטען הגדול ביותר של חימוש אוויר-קרקע (לרוב פצצות) ולטוס לטווח הארוך ביותר (מהמראה לנחיתה) יחסית לתקופתו. מפציצים כבדים היו לרוב בין המטוסים הצבאיים הגדולים והחזקים ביותר בכל נקודת זמן. במחצית השנייה של המאה ה-20, הוחלפו המפציצים הכבדים במידה רבה על ידי מפציצים אסטרטגיים, שהיו לרוב גדולים אף יותר, בעלי טווחים ארוכים הרבה יותר ומסוגלים לשאת נשק גרעיני.

בשל התקדמות בתכנון והנדסת מטוסים, במיוחד במנועים ובאווירודינמיקה, גודל המטען שנשאו מפציצים כבדים גדל בקצב מהיר יותר מהגידול בממדי גוף המטוס עצמו. המפציצים הגדולים ביותר של מלחמת העולם הראשונה, מטוסי ריזנפלוגצויג הגרמניים, יכלו לשאת מטען של עד 2 טון פצצות; במחצית השנייה של מלחמת העולם השנייה, האוורו לנקסטר (שנכנס לשירות ב-1942) נשא באופן שגרתי מטענים בסך של 6.4 טון (ולעיתים עד 10 טון) והיה בעל טווח של 4,070 ק"מ, בעוד בואינג B-29 סופרפורטרס נשא מטענים העולים על 9.1 טון לטווח של 5,230 ק"מ. עד סוף שנות ה-50, הB-52 סטרטופורטרס המונע בסילון, שטס במהירויות של עד 1,050 קמ"ש (יותר מפי שניים ממהירות הלנקסטר), יכול היה לשאת מטען של 32 טון בטווח קרבי של 7,210 ק"מ.

במהלך מלחמת העולם השנייה, טכניקות ייצור המוני אפשרו זמינות של מפציצים כבדים גדולים וארוכי-טווח בכמויות שאפשרו לפתח ולהפעיל מערכות הפצצה אסטרטגיות. שיא התהליך היה באוגוסט 1945, כאשר מטוסי B-29 של חילות האוויר של צבא ארצות הברית הטילו פצצות אטום על הירושימה ונגסאקי ביפן.

הופעתם של נשק גרעיני וטילים מונחים שינו לצמיתות את אופי התעופה הצבאית והאסטרטגיה הצבאית. לאחר שנות ה-50, טילים בליסטיים בין-יבשתיים וצוללות טילים בליסטיים החלו להחליף את המפציצים הכבדים בתפקיד הגרעיני האסטרטגי. יחד עם הופעתם של נשק מונחה וטילי אוויר-קרקע גרעיניים מדויקים יותר, שניתן היה לשאת ולשגר ממטוסים קטנים יותר, התקדמויות טכנולוגיות אלו האפילו על תפקידו המרכזי בעבר של המפציץ הכבד בלוחמה האסטרטגית עד סוף המאה ה-20. עם זאת, מפציצים כבדים שימשו להטלת נשק קונבנציונלי במספר סכסוכים אזוריים מאז מלחמת העולם השנייה (למשל, מטוסי B-52 סטרטופורטרס במלחמת וייטנאם).

מפציצים כבדים מופעלים רק על ידי חילות האוויר של ארצות הברית, רוסיה וסין. הם משמשים הן לתפקידי הפצצה אסטרטגית והן להפצצה טקטית.

 היסטוריה 
 מלחמת העולם הראשונה 
ממוזער|השורט בומבר הבריטי
המפציץ הכבד הראשון תוכנן במקור כמטוס נוסעים. איגור סיקורסקי, מהנדס שהתחנך בסנט פטרסבורג אך נולד בקייב למשפחה ממוצא פולני-רוסי, תכנן את האיליה מורומץ כדי לטוס בין עיר הולדתו לביתו החדש. המטוס עשה זאת לזמן קצר עד אוגוסט 1914, אז מפעל הקרונות הרוסי-בלטי הסב אותו לגרסת מפציץ, עם מנועי V8 בריטיים מסוג סאנבים קרוסיידר במקום המנועים הגרמניים שהיו במטוס הנוסעים. עד דצמבר 1914, טייסת של 10 מטוסים הפציצה עמדות גרמניות בחזית המזרחית, ועד קיץ 1916 היו עשרים מטוסים. המטוס היה חמוש היטב בתשעה מקלעים, כולל מקלע זנב, ובתחילה היה חסין בפני התקפות אוויריות גרמניות ואוסטרו-הונגריות. למפציץ של סיקורסקי הייתה מוטת כנפיים קצרה בשיעור קל בלבד מזו של אוורו לנקסטר ממלחמת העולם השנייה, אך הוא יכול היה לשאת מטען פצצות של 3% בלבד מזה של המטוס המאוחר יותר.

ההנדלי פייג' טיפוס O/100 היה חייב רבות לרעיונותיו של סיקורסקי; בגודל דומה, הוא השתמש בשני מנועי רולס-רויס איגל בלבד ויכול היה לשאת עד 910 ק"ג פצצות. ה-O/100 תוכנן בתחילת המלחמה עבור הצי המלכותי במטרה ספציפית להטביע את צי הים הפתוח הגרמני בקיל: הצי דרש "משתק ארור של מטוס" ("a bloody paralyser of an aircraft"). המטוס נכנס לשירות בסוף 1916 והוצב ליד דנקרק בצרפת, שם שימש לפשיטות יום על מטרות ימיות, ופגע במשחתת גרמנית. אך לאחר שמטוס אחד אבד, ה-O/100 עבר להתקפות לילה.

הדגם המשופר, הנדלי פייג' טיפוס O/400, יכול היה לשאת פצצה של 750 ק"ג, וכנפות של עד 40 מטוסים שימשו את חיל האוויר המלכותי שזה עתה הוקם מאפריל 1918 לביצוע פשיטות אסטרטגיות על מסילות ברזל ומטרות תעשייה גרמניות. מטוס O/400 בודד שימש לתמיכה במערכה על סיני וארץ ישראל של לורנס איש ערב.

שירות האוויר הגרמני הפעיל את המפציץ גותה, שפיתח סדרת דגמים. הגותה G.IV פעל מבלגיה הכבושה החל מאביב 1917. הוא ביצע מספר פשיטות על לונדון החל ממאי 1917. חלקן הגיעו לא רחוק יותר מפולקסטון או שירנס בחוף קנט. אך ב-13 ביוני, מטוסי גותה הרגו 162 אזרחים, כולל 18 ילדים בבית ספר יסודי, ופצעו 432 במזרח לונדון. בתחילה, ההגנה מפני התקפות אוויריות הייתה דלה, אך עד 19 במאי 1918, כאשר 38 מטוסי גותה תקפו את לונדון, שישה הופלו ועוד אחד התרסק בנחיתה.

חברות מטוסים גרמניות בנו גם מספר מפציצי ענק, המכונים יחד ריזנפלוגצויג. הרוב יוצרו במספרים קטנים מאוד מ-1917 ואילך וחלקם מעולם לא נכנסו לשירות. הנפוצים ביותר היו הצפלין-שטאקן R.VI, שמתוכם 13 ראו שירות בהפצצת רוסיה ולונדון: ארבעה הופלו ושישה אבדו בנחיתה. ה-R.VI היו גדולים יותר מהמפציצים הסטנדרטיים של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.

ויקרס וימי, מפציץ כבד ארוך-טווח המונע על ידי שני מנועי רולס-רויס איגל, נמסר לחיל האוויר המלכותי החדש מאוחר מכדי לראות פעילות מבצעית (רק אחד היה בצרפת בזמן שביתת הנשק עם גרמניה). השימוש המיועד של הווימי היה להפציץ מטרות תעשייה ומסילות ברזל במערב גרמניה, אליהן יכול היה להגיע עם טווח של 1,400 ק"מ ומטען פצצות של קצת מעל טון. הוויקרס וימי ידוע בעיקר כמטוס שביצע את החצייה הראשונה של האוקיינוס האטלנטי מסנט ג'ונס, ניופאונדלנד לקליפדן באירלנד, מוטס על ידי האנגלי ג'ון אלקוק והנווט הסקוטי ארתור בראון ב-14 ביוני 1919.

 תאוריית המפציץ האסטרטגי 
ממוזער|דאגלס B-18 בולו בהמראה
בין המלחמות, הדעה הרווחת בתעופה התמקדה בשני עקרונות. הראשון היה ש"המפציץ תמיד יחדור". יתרון המהירות של מטוסי קרב דו-כנפיים על פני מפציצים נחשב זניח, והאמינו שהם לעולם לא ישיגו אותם. יתרה מכך, לא הייתה שיטה יעילה לגלות מפציצים מתקרבים בטווח רחוק מספיק כדי להזניק מטוסי קרב למסלול יירוט. בפועל, שילוב של טכנולוגיית מכ"ם חדשה והתקדמות בתכנון מטוסי קרב חד-כנפיים שחקו את החיסרון הזה. לאורך המלחמה, מפציצים הצליחו שוב ושוב לפגוע במטרותיהם, אך ספגו אבדות בלתי מתקבלות על הדעת בהיעדר תכנון קפדני ומטוסי ליווי. רק המפציץ הקל המאוחר יותר, דה הבילנד מוסקיטו, היה מהיר מספיק כדי לחמוק ממטוסי קרב. מפציצים כבדים נזקקו לחימוש הגנתי להגנה, מה שהפחית את מטען הפצצות היעיל שלהם.Tate, Dr. James P. The Army and its Air Corps: Army Policy toward Aviation 1919–1941.] Maxwell Air Force Base, Alabama: Air University Press, 1998. 

העיקרון השני היה שהפצצה אסטרטגית של יכולת תעשייתית, ייצור חשמל, בתי זיקוק לנפט ומכרות פחם יכולה לנצח מלחמה. זה בהחלט הוכח כנכון בהפצצות התבערה על ערי יפן ובשתי פצצות האטום שהוטלו על הירושימה ונגסאקי באוגוסט 1945, שכן הדיור השברירי והתעשייה הביתית של יפן היו פגיעים בקלות להתקפה, ובכך השמידו כליל את הייצור התעשייתי היפני. היה פחות ברור שזה נכון לגבי הפצצת גרמניה. במהלך המלחמה, הייצור התעשייתי הגרמני למעשה גדל, למרות מערכת הפצצות מתמשכת של בעלות הברית.

מכיוון שהמשימה העיקרית של הלופטוואפה של גרמניה הנאצית הייתה לתמוך בצבא, הוא מעולם לא פיתח מפציץ כבד מוצלח. התומך הראשי בהפצצה אסטרטגית, ראש מטה הלופטוואפה גנרל ולטר ויבר, נהרג בתאונת מטוס ב-1936 באותו יום שבו פורסם המפרט עבור מפציץ אורל (בו זכה מאוחר יותר ההיינקל He 177, שראה שימוש מוגבל בלבד נגד ברית המועצות והממלכה המאוחדת). לאחר מותו של ובר, ארנסט אודט, מנהל הפיתוח במשרד האווירייה, ניווט את הלופטוואפה לעבר מפציצי צלילה במקום.

 מלחמת העולם השנייה 
ממוזער|קונסולידייטד B-24 ליברייטור של חיל האוויר האמריקאי
כשבריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על גרמניה בספטמבר 1939, לחיל האוויר המלכותי לא היה עדיין מפציץ כבד בשירות; תכנוני מפציצים כבדים החלו ב-1936 והוזמנו ב-1938.

ההנדלי פייג' הליפקס והאוורו לנקסטר שניהם החלו כמפציצים "בינוניים" דו-מנועיים, אך תוכננו מחדש במהירות לארבעה מנועי רולס-רויס מרלין והוכנסו בבהילות לשירות ברגע שהתגלו הבעיות הטכניות של מנוע הרולס-רויס וולצ'ר הגדול יותר באוורו מנצ'סטר. ההליפקס הצטרף לטייסות בנובמבר 1940 וביצע את הפשיטה הראשונה שלו נגד לה האבר בליל ה-11–12 במרץ 1941. תכנוני מפציצים כבדים בריטיים כללו לרוב שלושה צריחי מקלעים עם סך של 8 מקלעים.

בינואר 1941, השורט סטרלינג הגיע למבצעיות ומשימות קרב ראשונות בוצעו בפברואר. הוא התבסס על השורט סנדרלנד המוצלח, סירה מעופפת, וחלק עמו את מנועי הבריסטול הרקולס הרדיאליים, הכנף ותא הטייס עם גוף חדש. הוא נשא עד 6.4 טון פצצות, כמעט כפול מהמטען של בואינג B-17 מבצר מעופף, אך ברדיוס של 480 ק"ג בלבד. בשל הכנף העבה והקצרה שלו, הוא הצליח לתמרן טוב יותר ממטוסי הלילה הגרמניים העיקריים, המסרשמיט Bf 110 והיונקרס Ju 88. מפציצים כבדים עדיין נזקקו לחימוש הגנתי להגנה, אפילו בלילה. התקרה המבצעית הנמוכה של ה סטרלינג, רק 12,000 רגל (3.7 ק"מ), שנגרמה גם היא מהכנף העבה, גרמה לכך שהוא הותקף לרוב על ידי מטוסי קרב ליליים; בתוך חמישה חודשים, 67 מתוך 84 המטוסים בשירות אבדו. סידור תא הפצצות הגביל את גודל וסוגי הפצצות שניתן לשאת והוא הועבר לתפקידים משניים כגון גרירה ותובלת צנחנים.

בשל היעדר מפציצים כבדים בריטיים, 20 מטוסי בואינג B-17 מבצר מעופף של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית הושאלו לחיל האוויר המלכותי, אשר במהלך יולי 1941 החל בהתקפות יום על ספינות מלחמה ורציפים בווילהלמסהאפן וברסט. פשיטות אלו היו כישלונות חרוצים. לאחר ששמונה מטוסים אבדו בקרב או עקב תקלות ועם כשלים רבים במנועים, חיל האוויר המלכותי הפסיק את הפצצות היום עד ספטמבר. היה ברור שדגם B-17C אינו מוכן לקרב וכי חמשת המקלעים שלו לא סיפקו הגנה מספקת.

משוב מהקרב אפשר למהנדסי בואינג לשפר את המטוס; כאשר דגם B-17E הראשון החל לפעול משדות תעופה באנגליה ביולי 1942, היו לו עמדות ירי הגנתיות רבות יותר, כולל מקלען זנב חשוב ביותר. בסופו של דבר, תכנוני מפציצים כבדים אמריקאיים, המותאמים לטיסת מבנה, כללו 10 או יותר מקלעים או תותחים הן בצריחים ממונעים והן בתושבות גמישות המופעלות ידנית כדי לספק קשתות אש מגונות. מקלעים אלו מוקמו בצריחי הזנב, פתחי ירי צדדיים מאחורי חרטום המטילן ("עמדות לחי"), או באמצע גוף המטוס ("עמדות מותן"). מפציצים אמריקאיים נשאו מקלעי בראונינג 0.50 אינץ', ומקלעי גב (גב המטוס) וגחון (בטן המטוס) בצריחים ממונעים. כל המקלעים הללו יכלו להגן מפני התקפה מעבר לטווח ליווי מטוסי הקרב; בסופו של דבר, סך של 13 מקלעים הותקנו בדגם B-17G. כדי להרכיב שלדות של מספר מטוסים, ומאוחר יותר כנפי קרב, נעשה שימוש בספינות הרכבה כדי לזרז את יצירת המבנה.

אפילו כוח האש הנוסף הזה, שהגדיל את המשקל הריק ב-20% ודרש גרסאות חזקות יותר של מנוע רייט ציקלון, לא הספיק למנוע אבדות קשות לאור יום. מטוסי ליווי היו נחוצים אך למיירטי חיל האוויר המלכותי כמו הסופרמרין ספיטפייר הייתה סיבולת מוגבלת מאוד. פשיטה מוקדמת על חצרות הרכבת רואן-סוטוויל בבריטני ב-17 באוגוסט 1942, דרשה ארבע טייסות ספיטפייר בדרך הלוך וחמש נוספות לדרך חזור.

חיל האוויר האמריקאי בחר לתקוף מפעלי מטוסים ומפעלי רכיבים. ב-17 באוגוסט 1943, 230 מבצרים מעופפים תקפו מפעל מיסבים בשוויינפורט ושוב חודשיים לאחר מכן, עם 291 מפציצים, בפשיטה השנייה על שוויינפורט. המפעל ניזוק קשות אך במחיר עצום: 36 מטוסים אבדו בפשיטה הראשונה, 77 בשנייה. בסך הכל 850 אנשי צוות נהרגו או נשבו; רק 33 מבצרים חזרו מפשיטת אוקטובר ללא נזק.

עם הגעת P-51 מוסטנג והתקנת מכלי דלק נתיקים להגדלת הטווח של הP-47 ת'נדרבולט למתקפת "השבוע הגדול", בין ה-20 ל-25 בפברואר 1944, מפציצים לוו לכל הדרך למטרה ובחזרה. האבדות צומצמו ל-247 מתוך 3,500 גיחות, עדיין הרסני אך התקבל בזמנו.

קונסולידייטד B-24 ליברייטור וגרסאות מאוחרות יותר של המבצר המעופף נשאו חימוש הגנתי נרחב עוד יותר שהותקן בצריח הכדורי. זה היה נשק הגנתי מעולה שהסתובב 360 מעלות אופקית ו-90 מעלות אנכית. צמד מקלעי הבראונינג M2 שלו היו בעלי טווח יעיל של 910 מטרים. הליברייטור היה תוצאה של הצעה להרכיב מבצרים במפעלי קונסולידייטד, כשהחברה חזרה עם תכנון משלה למטוס ארוך-טווח, מהיר וגבוה-טוס יותר שיכול לשאת טון נוסף של פצצות. הזמנות מוקדמות היו עבור צרפת (שנמסרו לחיל האוויר המלכותי לאחר נפילת צרפת) ובריטניה, שכבר הייתה במלחמה, עם מנה של 36 בלבד לחיל האוויר האמריקאי.

לא חיל האוויר האמריקאי ולא חיל האוויר המלכותי שפטו את התכנון הראשוני כמתאים להפצצה והוא שימש תחילה למגוון משימות תובלת אח"מים וסיור ימי. הטווח הארוך שלו, עם זאת, שכנע את חיל האוויר האמריקאי לשלוח 177 ליברייטורים מבנגאזי בלוב להפציץ את שדות הנפט הרומניים ב-1 באוגוסט 1943, במבצע גלי גאות. בשל טעויות ניווט וסוללות נ"מ ומטוסי קרב גרמניים שהיו בכוננות, רק מחצית חזרו לבסיס, אם כי כמה נחתו בבטחה בבסיסי RAF בקפריסין וחלק בטורקיה, שם נכלאו. רק 33 היו ללא נזק. הנזק לבתי הזיקוק תוקן במהרה.

עד אוקטובר 1942, מפעל חדש של פורד בווילו ראן מישיגן הרכיב ליברייטורים. הייצור הגיע לקצב של מעל אחד לשעה ב-1944 ועזר ל-B-24 להפוך למטוס האמריקאי המיוצר ביותר בכל הזמנים. הוא הפך למפציץ הכבד הסטנדרטי באוקיינוס השקט והיחיד ששימש את חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. חיל האוויר הדרום-אפריקאי השתמש בליברייטורים להצנחת נשק ותחמושת במהלך מרד ורשה ב-1944.

האוורו מנצ'סטר היה מפציץ דו-מנועי המונע על ידי מנוע הרולס-רויס וולצ'ר השאפתני בעל 24 הצילינדרים, אך תוכנן מחדש במהירות לארבעה מנועי רולס-רויס מרלין בשל בעיות טכניות עם הוולצ'ר שגרמו למטוס להיות לא אמין, חסר כוח וזירזו את הוצאתו משירות. המפציץ המתוכנן מחדש הגיע לטייסות בתחילת 1942, עם ארבעה מנועי מרלין וכנפיים ארוכות יותר, וקיבל את השם אוורו לנקסטר; הוא יכול היה לשאת מטען של 6.4 טון פצצות או עד 10 טון עם שינויים מיוחדים. תא הפצצות של הלנקסטר היה לא מחולק, כך שניתן היה לשאת פצצות בגודל ומשקל יוצאי דופן כגון פצצת גרנד סלאם במשקל 10 טון.

בארנס וואליס, סגן המעצב הראשי של ויקרס, הקדיש זמן רב למחשבה על נשק שעשוי לקצר את המלחמה. הוא הגה את "הפצצה הכדורית, טורפדו שטח" שלו לאחר שצפה בבתו מקפיצה אבנים על פני המים. שתי גרסאות של פצצה קופצת פותחו: ה-Highball הקטנה יותר נועדה לשימוש נגד ספינות ומשכה מימון חיוני מהאדמירליות הבריטית לפרויקט שלו. טורפדו מעופף במשקל 580 ק"ג, שמחציתו היה חומר נפץ טורפקס, פותח במיוחד להטבעת הטירפיץ שעגנה בפיורד טרונדהיים מאחורי רשתות טורפדו. עיכובים בפיתוח הפצצה הקופצת הביאו לכך שהמצאה אחרת של בארנס וואליס, הטולבוי במשקל 5 טון, נפרסה במקום זאת; שני טולבויים שהוטלו על ידי מטוסי אוורו לנקסטר מגובה 25 אלף רגל (7.6 ק"מ) פגעו במהירות קרובה למהירות הקול והפכו את הטירפיץ ב-12 בנובמבר 1944. Upkeep, הגרסה הגדולה יותר של הפצצה הקופצת, שימשה להשמדת סכרי מוהנה ואדר על ידי לנקסטרים מטייסת 617 שגויסה ואומנה במיוחד, המכונה לעיתים קרובות "פורצי הסכרים", בפיקודו של מפקד הכנף גאי גיבסון.Holland, James Dam Busters Bantam Press, 2012 

במרץ ואפריל 1945, כשהמלחמה באירופה עמדה להסתיים, לנקסטרים הטילו גראנד סלאם וטולבויים על מעגני צוללות וגשרי רכבת ברחבי צפון גרמניה. בבילפלד נהרסו יותר מ-91 מטר של גשר רכבת על ידי גראנד סלאם שיצר אפקט רעידת אדמה, שזעזע את היסודות.

בואינג B-29 סופרפורטרס היה פיתוח של המבצר המעופף, אך תכנון גדול יותר עם ארבעה מנועי רייט R-3350 דופלקס-ציקלון בעלי כוח רב יותר, שאפשרו לו לטוס גבוה יותר, מהר יותר, רחוק יותר ועם מטען פצצות גדול יותר. מנועי הרייט הרדיאליים הענקיים החדשים היו רגישים להתחממות יתר אם משהו השתבש, ובעיות טכניות עם המנועים עיכבו באופן רציני את הבכורה המבצעית של ה-B-29. למטוס היו ארבעה צריחים דו-קניים המופעלים מרחוק על גוף המטוס, שנשלטו באמצעות מערכת כוונות מחשב אנלוגי; המפעיל יכול היה להשתמש בכל אחת משלוש עמדות כדור פרספקס. רק מקלען הזנב שלט ידנית בתחנת הצריח שלו בירכתי המטוס.

מטוסי B-29 נפרסו בתחילה לבסיסים בהודו וסין, שמהם יכלו להגיע ליפן; אך הלוגיסטיקה (כולל הובלת דלק לצי ה-B-29 מעל רכס ההימלאיה) של טיסה משדות תעופה נידחים ופרימיטיביים אלה הייתה מסובכת ויקרה. האי סאיפאן באיי מריאנה הותקף כדי לספק בסיסי אוויר באוקיינוס השקט שמהם ניתן יהיה להפציץ את ערי יפן. פשיטות הפצצה ראשוניות בגובה רב לאור יום באמצעות פצצות נפיצות על ערי יפן עם בתי העץ והנייר שלהן הניבו תוצאות מאכזבות; המפציצים הועברו אז להפצצות אש ליליות בגובה נמוך, שאליהן לא תוכננו במקור (גרסה אחת, B-29B, הותאמה במיוחד למשימות לילה בגובה נמוך על ידי הסרת חימוש וציוד אחר). יפן בערה בעוצמה מפשיטות התבערה של ה-B-29. ב-6 באוגוסט 1945, B-29 אנולה גיי הטיל פצצת אטום על הירושימה. שלושה ימים לאחר מכן, B-29 בוקסקר הטיל אחרת על נגסאקי. המלחמה הסתיימה כשיפן הודיעה על כניעתה לבעלות הברית ב-15 באוגוסט, והממשלה היפנית חתמה לאחר מכן על מסמך הכניעה של האימפריה היפנית ב-2 בספטמבר 1945.

 לאחר מלחמת העולם השנייה 
ממוזער|טופולב Tu-95 של חיל האוויר הסובייטי, מפציץ כבד
ממוזער|200x200 פיקסלים|מסדר של מפציצים כבדים סובייטיים מתקופת המלחמה הקרה מהתעופה האסטרטגית הסובייטית, מ-Tu-4 עד Tu-22M
לאחר מלחמת העולם השנייה, השם מפציץ אסטרטגי נכנס לשימוש, עבור מטוסים שיכלו לשאת חימוש אווירי למרחקים ארוכים מאחורי קווי האויב. הם תוגברו על ידי מפציצי קרב קטנים יותר עם פחות טווח ומטען פצצות קל יותר, לתקיפות טקטיות. מאוחר יותר אלה נקראו מטוס תקיפה, ומטוס קרב רב-משימתי.

כשקוריאה הצפונית תקפה את קוריאה הדרומית ב-1950, ה-USAF הגיב בפשיטות הפצצה לאור יום על קווי אספקה דרך קוריאה הצפונית. מטוסי B-29 סופרפורטרס טסו מיפן בשם האומות המאוחדות, אך קו האספקה לצבא קוריאה הצפונית מברית המועצות היה פיזית ופוליטית מחוץ להישג יד: לקוריאה הצפונית היו חסרות לרוב מטרות אסטרטגיות ראויות. הכוחות הצפוניים בגיבוי סובייטי הביסו בקלות את הצבא הדרום קוריאני.Malkasian, Carter, The Korean War 1950–53. Essential Histories. Fitzroy Dearborn London, Chicago 2001.  המרחק לקוריאה הצפונית היה גדול מדי עבור מטוסי ליווי שבסיסם ביפן, ולכן ה-B-29 טסו לבד. בנובמבר, מטוסי מיג-15 שהוטסו על ידי טייסים סובייטים החלו ליירט את המפציצים האמריקאיים מעל קוריאה הצפונית. המיג-15 תוכנן במיוחד להשמדת מפציצים כבדים אמריקאיים; הוא יכול היה לגבור בביצועיו על כל מטוס קרב שנפרס על ידי כוחות האו"ם עד שה-F-86 סייבר היעיל יוצר בכמויות גדולות יותר והובא לקוריאה. לאחר ש-28 מטוסי B-29 אבדו, המפציצים הוגבלו לאמנעה לילית והתמקדו בהשמדת נתיבי אספקה, כולל הגשרים מעל נהר יאלו לתוך סין.Yefim, Gordon, The Mikoyan-Gurevich MiG-15, Midland Publishing, Leicester, UK 2005 

עד שנות ה-60, מפציצים כבדים מאוישים לא יכלו להתחרות בטיל בליסטי בין-יבשתי בתפקיד הגרעיני האסטרטגי. נשק מונחה, טילי אוויר-קרקע גרעיניים או פצצות מדויקים יותר יכלו להינשא על ידי מטוסים קטנים יותר כגון מפציצי קרב ומטוסי קרב רב-משימתיים. למרות חידושים טכנולוגיים אלה ויכולות חדשות של מטוסים צבאיים עכשוויים אחרים, מפציצים אסטרטגיים גדולים כגון B-1 לנסר, B-52 סטרטופורטרס ו-B-2 ספיריט נשמרו לתפקיד של הפצצת שטיח במספר סכסוכים. הדוגמה הבולטת ביותר (מבחינת סך טונות פצצות) היא B-52 סטרטופורטרס של חיל האוויר של ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, במבצע תפריט, מבצע דיל לחופש ומבצע ליינבקר 2. ב-1987 נכנס לשירות הטופולב Tu-160 הסובייטי, המפציץ העל-קולי הכבד ביותר שנמצא בשירות פעיל; הוא יכול לשאת שנים עשר טילי שיוט ארוכי-טווח.

הסכם סטארט החדש משנת 2010 בין ארצות הברית לרוסיה הגדיר "מפציץ כבד" על פי שני מאפיינים:
 טווח גדול מ-8 ק"מ
 מצויד עם טילי שיוט גרעיניים ארוכי-טווח, המוגדרים כטיל אוויר-קרקע מסוג טיל שיוט שנוסה בטיסה ממטוס או נטען במפציץ לאחר 1986.

 רשימת מפציצים כבדים 
כמה מפציצים כבדים בולטים מפורטים להלן:

 מלחמת העולם הראשונה 
ממוזער|הנדלי O/400 בטיסה
 AEG G.I, II, III, IV, V, R.I
 איירקו DH.10 אמיין
 אלבטרוס G.I, II, III
 בלריו 73
 קאפרוני Ca.1, Ca.3 Ca.4, Ca.5
 קודרון R.11
 פארמן F.50
 פרידריכסהאפן G.II, G.III, G.IV
 גותה G.I, G.II, G.III, G.IV G.V
 הנדלי פייג' טיפוס O/100 ו-O/400
 הנדלי פייג' V/1500
 לטורד Let.3 6 ו-7
 מרטין MB-1
 רומפלר G.I, G.II ו-G.III
 שורט בומבר
 איליה מורומץ
 ויקרס וימי
 צפלין-שטאקן R.VI
 צפלין-שטאקן R.XV
 צפלין-שטאקן R.XVI

 התקופה שבין המלחמות (בין מלחמות העולם הראשונה והשנייה) 
ממוזער|בואינג B-17 מבצר מעופף בטיסה
 ארמסטרונג ויטוורת' וויטלי
 אברו 549 אלדרשוט
 אוורו מנצ'סטר
 בליו 127
 בואינג B-17 מבצר מעופף
 ברגה 410
 בריסטול בומביי
 קרטיס B-2 קונדור
 דורניר דו 11
 דאגלס Y1B-7
 דאגלס B-18 בולו
 פארמן BN.4
 פארמן F.60 גוליית
 פארמן F.120
 פארמן F.220
 פוקר XB-8
 פרידריכסהאפן GV
 הנלי פייג' HP54 הארו
 הנלי פייג' הייפורד
 הנלי פייג' הינאידי
 הנדלי פייג' היידראבאד
 ליורא ואוליבייה ליאו 20
 מרטין NBS-1/MB-2
 מיצובישי Ki-20
 מיצובישי Ki-21
 טופולב TB-1
 טופולב TB-3
 ויקרס וירג'יניה

 מלחמת העולם השנייה 
ממוזער|אוורו לנקסטר במטס זיכרון לקרב על בריטניה
 אוורו לנקסטר
 אוורו לינקולן
 קונסולידייטד B-24 ליברייטור
 בואינג B-29 סופרפורטרס
 קונסולידייטד B-32 דומינייטור
 הנדלי פייג' הליפקס
 היינקל He 177
 פיאג'יו P.108
 סבויה-מרקטי SM.82
 שורט סטרלינג
 ויקרס ווריק
 פטליאקוב Pe-8

 לאחר מלחמת העולם השנייה 
 אוורו וולקן
 B-47 סטרטוג'ט
 בואינג B-50 סופרפורטרס
 B-52 סטרטופורטרס
 קונבאייר B-36 פיסמייקר
 קונבאייר B-58 הסלר
 הנדלי פייג' ויקטור
 מיאסישצ'ב M-4
 נורת'רופ B-2 ספיריט
 נורת'רופ-גראמן B-21 ריידר
 B-1 לנסרממוזער| B-52 סטרטופורטרס של חיל האוויר האמריקאי
 שורט ספרין
 טופולב Tu-4
 טופולב Tu-16
 טופולב Tu-22
 טופולב Tu-22M
 טופולב Tu-95
 טופולב Tu-160
 ויקרס וליאנט
 שיאן H-6

 ראו גם 

 מפציץ טורפדו

 מפציץ

 לקריאה נוספת 
 Ambrose, Stephen E. The Wild Blue: The Men and Boys Who Flew the B-24s over Germany. New York: Simon & Schuster, 2001. p. 299.
 Johnsen, Frederick A. "Ball Turret: Shattering the Myths." Air Power History 1996 43(2): pp. 14–21. 
 Johnson, Robert E. "Why the Boeing B-29 Bomber, and Why the Wright R-3350 Engine?" American Aviation Historical Society Journal 1988 33(3): pp. 174–189. 
 VanderMeulen, Jacob. Building the B-29. Smithsonian Inst. Press, 1995. p. 104.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ארצות הברית: המצאות
קטגוריה:מפציצים