אנמה

ממוזער|אנמה עיוור ואישה. בנוסף למוזיקאים, מתרגלי ה"אנמה" היו עיסוק פופולרי בקרב עיוורים עד להקמתם של מוסדות לחירשים ועיוורים בשנות ה-70 של המאה ה-19, מה שהעניק להם תחומי תעסוקה רחבים יותר.
אָנְמַה (ביפנית: 按|摩) היא שיטת עיסוי יפנית מסורתית; המילה מתייחסת גם למטפלים באומנות זו. שיאצו מודרני נגזר ברובו מ"אנמה".

 היסטוריה 
מקובל לראות את מקורו של ה"אנמה" מטכניקת "טְוֵויְנָה". טכניקות "טווינה" הגיעו ליפן בתקופת נארה (710–793 לספירה), יחד עם טכניקות אחרות של הרפואה הסינית המסורתית, ונהגו בבתי חולים בחסות הממשלה. "אנמה", כשיטה ייחודית, נוסדה בשנת 1320 על ידי אקאשי קאן איצ'י.
ממוזער|138x138 פיקסלים|העטיפה של "אנמה טביקי"
"אנמה" זכתה לפופולריות במאה השבע עשרה על ידי המטפל בדיקור סיני סוגיאמה ווייצ'י, ובערך באותו הזמן הופיעו הספרים הראשונים בנושא, כולל "אנמה טביקי" (按摩手引 – "מדריך אנמה") מאת פוג'יבאיאשי ריוהאקו (藤林良伯). אסכולת פוג'יבאיאשי היא הבסיס לאנמה המודרנית. "אנמה" (מעסים) היו לעיתים קרובות נוודים, התפרנסו מתפקידי עיסוי ניידים ושילמו עמלות למפנים אליהם. במאה התשע עשרה, דימוי ה"אנאמה" סבל במידה מסוימת מקשר עם אורח החיים המיתרני "האוקיו" של יפן העירונית, ובהמשך הוא נחשב פחות לתרפיה.

בתקופת מייג'י, הופעתה של הרפואה המערבית הפחיתה עוד יותר את בולטותה של ה"אנמה". רבות מהטכניקות שלה שולבו בשיאצו ובפרקטיקות עיסוי מערביות, אם כי המחקר על "אנמה" למטרות רפואיות נמשך באוניברסיטת טוקיו קיויקו. "אנמה" עדיין נהוגה באופן נפרד משיאצו ביפן, כאשר המטפלים מוסמכים על ידי מועצת הבריאות של המחוז המקומי שלהם.

 מתרגלים עיוורים 
מאז ימי סוגיאמה, "אנמה" מקושרת באופן הדוק עם עיוורים. סוגיאמה, שהיה עיוור בעצמו, ייסד מספר בתי ספר לרפואה לעיוורים שלימדו פרקטיקה זו. בתקופת טוקוגאווה נחקקו צווים שהפכו את תרגול ה"אנמה" לנחלתם הבלעדית של עיוורים – נאסר על אנשים שאינם עיוורים לעסוק באומנות זו. כתוצאה מכך, ה"אנמה העיוורת" הפכה לדימוי פופולרי בתרבות היפנית. דבר זה נמשך גם בעידן המודרני, כאשר חלק גדול מהקהילה העיוורת היפנית ממשיכה לעבוד במקצוע.

במהלך כיבוש יפן על ידי בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, נאסר תרגול ה"אנמה" (יחד עם היבטים אחרים של התרבות היפנית המסורתית) על ידי הגנרל מקארתור. האיסור מנע מחלק גדול מקהילת העיוורים ביפן להתפרנס. הסופרת והפעילה למען זכויות עיוורים, הלן קלר, כשנודע לה על האיסור, התערבה בפני ממשלת ארצות הברית; בדחיפתה, האיסור בוטל.

בשנים האחרונות, הדמות הבדיונית של זטואיצ'י, הסייף העיוור, הביאה את מושג "האנמה העיוורת" לתודעת הציבור במערב. "אנמה עיוורת" משמשת בדרך כלל גם לאפקט קומי בקולנוע היפני .

 טכניקות 
תרגול "אנמה" משתמש בטכניקות עיסוי נפוצות כגון לישה, שפשוף, הקשה וניעור. פעילויות אלו מכוונות לנקודות חיוניות ומרידיאנים ספציפיים בגוף. שבע הטכניקות המסורתיות הן: לחיצה/ליטוף, אחיזה/לישה, חיזוק, דחיסה, רטט, הקשה ו"מוזיקת ידיים". בנוסף, ישנן שיטות של דפיקות על הבטן ( – "אנפוקו"), שפותחה על ידי שינסאי אוטה במאה השבע עשרה. היא נחשבת לצורת עיסוי נמרצת למדי, עם תנועות אחיזה שמטרתן להגביר את זרימת הדם לשרירים ולרקמות העמוקות, וטכניקות אקופרסורה חזקות המיושמות באמצעות פרקי האצבעות. הטיפול מתבצע בדרך כלל דרך הבגדים, ולא ישירות על העור.

הערות שוליים

קטגוריה:עיסוי
קטגוריה:יפן