מספר בלתי מהימן

מְסַפֵּר בלתי מהימן בספרות, בקולנוע, בתיאטרון ובסדרות טלוויזיה, הוא מספר שלא ניתן לסמוך על דבריו. מהימנותו של המספר מושפעת ממידת מעורבותו בסיפור, מרמת השכלתו, מגילו או ממידת השפיות שלו. בדבריו של המספר הבלתי מהימן מתגלות סתירות, והוא נמצא מוסר עובדות ומביע דעות שאינן מוכחות ביצירה. מספרים בלתי מהימנים הם לרוב מספרים בגוף ראשון, אך בספרות ובקולנוע אפשר למצוא גם מספרים בגוף שני ושלישי שאינם אמינים.

המונח "מספר בלתי מהימן" נטבע על ידי וויין קלייסון בות' בספרו משנת 1961, "הרטוריקה של הסיפורת". מספר בלתי מהימן הוא מספר אשר דמותו ודבריו עומדים בניגוד לנורמות שהיצירה מבטאת, או לחלק מהן. רוב המספרים הבלתי מהימנים אינם משקרים ביודעין, אלא טועים או מרמים את עצמם, כאשר מידת אי־המהימנות של המספר שונה בכל יצירה. 

לעיתים, חוסר אמינותו של המספר נחשפת באופן מידי. לדוגמה, המספר פותח את דבריו בטענה שקרית או הזויה בעליל, או בהודעה על כך שהינו סובל ממחלת נפש חמורה. הדבר דומה גם כאשר דמותו של המספר בסיפור המסגרת היא דמות של אדם לא אמין. כאשר אי-מהימנותו של המספר מתגלה רק לקראת סוף הסיפור והקורא נוכח לדעת שבתחילת הסיפור המספר הסתיר או סילף חלקי מידע חיוניים, הוא נאלץ לשקול מחדש את התייחסותו לכל המסופר, או להפוך למעין בלש שמנסה לגלות את הפרטים הנכונים ואת המהלך האמיתי של העלילה. כאשר, חוסר אמינותו של המספר אינה נחשפת באופן מפורש אלא רק במרומז, הדבר מאלץ את הקורא לתהות עד כמה אפשר לתת אמון בדבריו וכיצד נכון לפרש את הסיפור.

 סוגי מספרים בלתי מהימנים 
ויליאם ריגן הגדיר בשנת 1981 ארבעה סוגים של מספרים בלתי מהימנים שהם מספרים בגוף ראשון:

 הפיקרו 
הפיקרו, (מספרדית: picaro, נוכל או נבל) הוא המספר בגוף ראשון של הרומן הפיקרסקי. הרומן הפיקרסקי הופיע לראשונה בספרד של המאה ה-16 ומתאפיין בראייה ביקורתית וסאטירית של מוסכמות התקופה. הביקורת נשמעת במרומז מפיו של הפיקרו, אדם שמשתייך למעמד חברתי נמוך ביותר, החי בשולי החברה ואינו מכבד את קודי הכבוד, העקרונות והמוסכמות החברתיים של המעמד השליט בתקופתו. הפיקרו נודד ממקום למקום והנכנס לשירותם של אדונים ממעמדות שונים, דבר המפגיש אותו עם ההונאה, הצביעות והשקר המאפיינות את התנהגותם, תכונות אותן הוא מבליט ומבקר בצורה חריפה.

הרומן הראשון בסגנון זה, חיי לסריו איש טורמס, קורותיו ותלאותיו, הופיע בשנת 1554. לסריו, הגיבור הראשי של היצירה והמספר בגוף ראשון, הוא ילד ממעמד נמוך שאביו החורג נאשם בגניבה. הוא מתחנך אצל קבצן עיוור ומגיע במרוצת הזמן למעמד של משרת של ארכיבישוף. באמצעות סיפורו האוטוביוגרפי הבלתי סביר בעליל, הוא מעביר ביקורת חריפה על הכנסייה הקתולית.

 הליצן 
מספר זה נוהג במסורת השוטה או ליצן החצר. סיפוריו הם סאטירה חברתית מוסווית הבנויה על אירוניה, דו משמעות, משחקי מילים, אבסורד ונונסנס. טריסטרם שנדי, ברומן חייו ודעותיו של טריסטרַם שנדי, ג'נטלמן מאת הסופר האנגלי לורנס סטרן, הוא דוגמה קלאסית של מספר "ליצן" שחורג כל העת מהעלילה כדי לספר בדיחות, להתפלסף או לפנות ישירות לקורא, דבר שהופך את סיפורו לבלתי שיגרתי ובלתי מהימן.

 המספר הנאיבי 
מספר נאיבי אינו מסוגל להבין את משמעותם של העיוותים המתרחשים לנגד עיניו משום שתפיסת העובדות והמציאות שלו אינה בשלה, נאיבית, או מוגבלת, בהשוואה לנקודת המבט של הקורא. לדוגמה הולדן קולפילד ברומן התפסן בשדה השיפון מאת גיי.ד. סלינג'ר והאקלברי פין בספר הרפתקאותיו של האקלברי פין מאת מארק טויין. הולדן הוא נער בן שש עשרה שנבדל מהמחבר המרומז בגילו, ברגשותיו ובחוסר הידע שלו לגבי העולם הסובב אותו. הוא מודיע לקורא כבר בתחילת סיפורו שאין לסמוך על פרשנותו לגבי האירועים השונים. האקלברי פין, יתום בן שתים עשרה או שלוש עשרה, מתלבט אם לדווח לרשויות על ג'ים, העבד הנמלט, אך בסופו של דבר הוא משכנע את עצמו ברוב תמימותו שהמעשה הנכון הוא לא לבגוד בחברות שנוצרה ביניהם.

 המספר המשוגע 
המספר המשוגע הוא אדם נוירוטי, שקרן, הסתגלותו לחברה היא בעייתית ואינה תואמת את הנורמות המקובלות. הוא מצטייר לעיתים קרובות בעיני הקורא כחסר חשיבות, קטנוני, מסוגר, מתגונן, חולם, זדוני או הגיוני בצורה מעוותת.

המספרת הבלתי מהימנה, חנה גונן, ברומן מיכאל שלי מאת עמוס עוז היא אשה שנפשה שסועה בין המציאות האפורה (לפי דעתה) לבין חלומותיה והזיותיה על עולם ססגוני רווי אלימות. היא נוירוטית, שקרנית ואגוצנטרית.

בספרו של רון ברקאי "האישה שאהבה סיפורים", הקורא פוגש את ההיסטוריון של מלחמת האזרחים בספרד, המאושפז בבית חולים לחולי נפש בתל אביב, המעורר בקורא את התחושה כי רבים מסיפורי הרפתקאותיו הם הזיות היסטוריות-ספרותיות של גבר בודד שאיבד את שפיותו.

 הגדרות וגישות תאורטיות 
ויין קלייסון בות' היה בין המבקרים הראשונים שניסח גישה ממוקדת קורא לעניין אמינותו של המספר, תוך ביצוע הבחנה בין מספר מהימן למספר בלתי מהימן על סמך מידת התאימות בין אמירות המספר לבין הנורמות והערכים הכלליים.

חוקרי ספרות נוספים, ביניהם פיטר ג'. רבינוביץ , תמר יעקבי , אנסגר נונינג (גר') וגרטה אולסון בחנו את סוגיית הגדרתו של המספר הבלתי מהימן והציעו כלים שונים לביצוע ההבחנה בין מספר מהימן למספר בלתי מהימן.

רבינוביץ' הגדיר לצורך כך ארבעה סוגי קהלים: הקוראים בשר ודם, הקהל הספציפי אליו מתייחס המחבר, הקהל הדמיוני אליו פונה המספר בעולם היצירה והקהל האידיאלי אליו פונה המספר והציע לבחון את מהימנותו של המספר ביחס לקהלים אלה.

תמר יעקבי הגדירה חמישה קריטריונים להגדרת מהימנותו של המספר, בעוד שגרטה אולסון הציעה לבנות סולמות של דרוג טעויות וחוסר מהימנות באמצעותם הקורא יוכל לאמוד את מידת המהימנות של המספר.

 גילוי רמזים לסיפור בלתי מהימן 
לצורך גילוי רמזים לסיפור בלתי מהימן מציע אנסגר נונינג להסתמך על:
 רמזים המופיעים בתוך הטקסט, כגון סתירות בתוך דברי המספר, אמירת דברים שקריים לדמויות אחרות
 סתירות שמתגלות בין דברי המספר לבין הידוע לקורא על העולם החיצוני, או אמירת דברים הנראים בלתי אפשריים מבחינה לוגית
 בקיאות הקורא במוסכמות ובאמצעים הסגנוניים של סוגות ספרותיות שונות.

הערות שוליים

קטגוריה:טכניקות ספרותיות
קטגוריה:מונחים ספרותיים
קטגוריה:תורת הספרות