דצ'יה מראיני

דצ'יה מראיני (באנגלית: Dacia Maraini, נולדה ב-13 בנובמבר 1936) היא סופרת ומחזאית איטלקייה. יצירותיה מתרכזות בנושאי נשים, והיא כתבה מספר רב של רומנים ומחזות. זכתה בפרסים על עבודותיה, ביניהם פרס פורמנטור על "L'età del malessere" משנת 1963, פרס פריג'נה על "Isolina" משנת 1985, פרס קמפיאלו ופרס ספר השנה על "La lunga vita di Marianna Ucrìa" משנת 1990 ופרס סטרגה על "Buio" משנת 1999. בשנת 2013, במאי הסרטים התיעודיים אייריש בראסקי הפיק סרט ביוגרפי על חייה של מראיני, על תקופת מאסרה במחנה ריכוז ביפן במהלך מלחמת העולם השנייה ועל מסע חובק העולם שלה ושל שותפה לחיים אלברטו מורביה יחד עם חבריה הקרובים פייר פאולו פאזוליני ומריה קאלאס.

 ביוגרפיה 
 תחילת חייה 
מראיני נולד בפייזולה, עיירה עתיקה במחוז טוסקנה שמצפון-מזרח לפירנצה, לאצילה הסיציליאנית והאמנית טופזיה אליאטה די סאלאפארוטה, ולפוסקו מראיני - אנתרופולוג, אתנולוג, מטפס הרים וסופר אשר הגיע ממוצא טוצ'יני, אנגלי ופולני וכתב מחקרים תיעודיים על טיבט ויפן. כשהייתה ילדה, משפחתה עברה לגור ביפן בשנת 1938 כדי להימלט מפשיזם. הם נכלאו במחנה ריכוז בנגויה בין השנים 1943 ל-1946 אחרי שסירבו להכיר ברפובליקה הסוציאלית האיטלקית של בניטו מוסוליני, שכרתה ברית עם האימפריה היפנית. אחרי המלחמה, המשפחה חזרה לאיטליה והתגוררה בבית משפחת אמה בעיירה באגרה שבפלרמו, סיציליה.

מעט זמן לאחר מכן, הוריה נפרדו, ואביה עבר לרומא. בהגיעה לגיל 18, מראיני הצטרפה אליו. היא התחנכה באינסטיטוטו סטאטלה ד'לה סנטיסימה אנואנזיאטה , פנימיה יוקרתית בפירנצה. מראיני, שכתבה בנושאי נשים, הושפעה רבות מהוריה ומהתפקיד אותו מילאו בחייה. בשל עיסוקם של הוריה - אב הרפתקני ואם טרודה ועסוקה, שקראה ספרים בהם רק הגברים יוצאים למסעות והרפתקאות, היא הצטערה על כך ש"אף מסע לא נעשה בידי אשה".

היא נישאה ללוצ'יו פוזי, צייר ממילאנו, אך שניהם נפרדו לאחר ארבע שנים של חיים משותפים. לאחר מכן, נישאה בנישואין אזרחיים לאלברטו מורביה, עמו חייתה משנת 1962 ועד לשנת 1983.

 קריירה 
בשנת 1966, מראיני ייסדה יחד עם אנצו סיציליאנו את חברת התיאטרון "Porcospino" (קיפוד), במטרה להפיק מחזות איטלקיים חדשים. החברה הפיקה את "La famiglia normale" ("המשפחה הנורמלית") - מחזה בכתיבתה של מראיני, כמו את "L'intervista" ("הראיון") של מורביה, "Tazza" ("ספל" או "גביע") של סיציליאנו, כמו גם יצירות של קרלו אמיליו גאדה , ג'ופרדו פאריצה , ז'ואן רודולפו וילקוק  וטורנבואוני. בשנת 1973, היא עזרה בהקמת תיאטרו ד'לה מדלנה, שנוהל בידי נשים בלבד.

כתיבתה הקולנועית של מראיני הייתה התסריט לעיבוד קולנועי לספרה "L'età del malessere" ("גיל המועקה", 1963); תסריט לסרט האיטלקי "Uccidete il vitello grasso e arrostitelo" (ביטוי שמשמעו "הביאו את העגל המפטם וטבחו אותו" מתוך הבשורה על-פי לוקאס) משנת 1970; תסריט לסרטו של פייר פאולו פאזוליני "אלף לילה ולילה" משנת 1974. בשנת 1967, מראיני פרסמה את אוסף הסיפורים הקצרים "Le ragazze di Capoverde" ("הנערות מכף ורדה"), שעוסק בדמויות נשיות ובנושאים של חופש, מיניות ומאבקים חברתיים, וכן כתבה תסריט לסרט התיעודי "אברמי באפריקה"; בשנת 1970, מראיני ביימה את "L'amore coniugale" ("אהבה זוגית" או "אהבת נישואין"), סרט הקולנוע האיטלקי הראשון שלה באורך מלא. בשנת 1976, היא ביימה שני סרטים תיעודיים: "Mio padre amore mio" ("אבא שלי אהובי", 1976) ו-"Aborto: parlano le donne" ("הפלה: נשים מדברות"). בשנת 1977 ביימה סדרה דוקומנטרית בת שלושה חלקים בשם "Ritratti di donne africane" ("דיוקנאות של נשים אפריקאיות"). בשנת 1983, מראיני כתבה את התסריט לסרט "Storia di Piera" ("הסיפור של פיארה"), ובשנת 1990 את התסריט לסרט "La bocca".

בנוסף לעבודת הבימוי והתסריטאות, מראיני השתתפה גם בסרטים, בין היתר הסרט התיעודי-ביוגרפי "Io sono nata viaggiando" ("נולדתי לטייל", 2013) בבימויו של אייריש בראסקי, וכן עבודת קריינות בסרט "Caro Paolo" מאותה שנה. הופיעה בתפקיד עצמה בסרט התיעודי של אלסנדרו קוליצי "הנשים הרבות של פאסבינדר" (1997), תוכנית התחקירים הבריטית "Midnight Journal" מ-1990, הסרט התיעודי "Sophia: Ieri, oggi, domani" ("סופיה: היום, אתמול, מחר", 2007), מגזין התרבות היומי "Kulturzeit" משנת 2012 וכן הסרט התיעודי "Tutte le storie di Piera" ("כל הסיפורים של פיארה", 2013).

 יצירותיה 
 La vacanza ("החופשה", 1963)
 L'età del malessere ("עידן המועקה", 1963, זוכה פרס פורמנטור; פורסם גם בשם The Age of Malaise)
 Il Manifesto ("המניפסט", 1972)
 Memorie di una ladra ("זכרונותיה של גנבת", 1973)
 Short Play (1973, בהופעות התיאטרליות Wicked Women Revue שהוצגו בידי הקולקטיב הפמיניסטי "ווסטבת' מחזאות", ארצות הברית)
 Donne mie ("נשים שלי", 1974, שירה)
 Mio marito ("בעלי", 1974, 17 סיפורים קצרים)
 Donna in guerra ("אשה במלחמה", 1975)
 Maria Stuarda ("מריה סטוארדה", 1975, תיאטרון)
 Dialogo di una prostituta col suo cliente ("דיאלוג של פרוצה עם הלקוח שלה", 1978, תיאטרון)
 Mangiami pure ("פשוט תאכל אותי", 1978, שירה)
 Stravaganza ("סטרווגנזה", 1978)
 Isolina ("איזולינה", 1985, רומן היסטורי זוכה פרס פרגנה)
 La lunga vita di Marianna Ucrìa ("חייה הארוכים של מריאנה אוכריה", 1990, רומן היסטורי זוכה פרס קמפיאלו)
 Viaggiando con passo di volpe: Poesie, 1983–1991 ("בצעד של שועל", 1991, קובץ שירים זוכה פרסי מדיטראנו וסיטה דלה פנה)
 Veronica, meretrice e scrittora ("ורוניקה, זונה וסופרת", 1991, תיאטרון)
 Bagheria ("באגריה", 1993)
 Voci ("קולות", 1994)
 Dolce per sé ("מתוק כשלעצמו", 1997)
 Se amando troppo ("אם אוהבים יותר מדי", 1998)
 Buio ("חושך", 1999, 12 סיפורי פשע, זוכה פרס סטרגה)
 Fare teatro (1966–2000) ("לעשות תיאטרון", 2000, אוסף מחזות)
 Veronica, meretrice e scrittora; La terza moglie di Mayer; Camille ("ורוניקה, זונה וסופרת", "אשתו השלישית של מאייר", "קמילה", 2001, 3 מחזות)
 Colomba ("קולומבה", 2004)
 Il treno dell'ultima notte ("הרכבת של הלילה האחרון", 2008)
 La ragazza di via Maqueda ("הנערה מוויה מאקדה", 2009)
 La grande festa ("המסיבה הגדולה", 2011)
 L'amore rubato ("אהבה גנובה", 2012)
 Chiara d'Assisi: Elogio della disobbedienza ("קלרה מאסיזי: שבח לאי-ציות", 2013)
 La bambina e il sognatore ("הילדה והחולם", 2015)
 La mia vita, le mie battaglie ("חיי, מאבקיי", 2015)
 Onda Marina e il Drago Spento ("אונדה מרינה והדרקון הכבוי", 2019)
 Sguardo a Oriente ("מבט למזרח", 2022)
 Vita mia ("חיי", 2023)

 קישורים חיצוניים 

 דצ'יה מראיני, באתר אנצ'יקלופדיה איטליאנה


 הערות שוליים 

מ
מ
מ
מ
מ
מ