בית אריזה

250px|ממוזער|שמאל|בית אריזה מודרני בדרום אפריקה
250px|ממוזער|שמאל|בית האריזה "תפוחי הגליל", באזור התעשייה בקרית שמונה ב-1986 - עובדות ממיינות ואורזות תפוחים
בית אריזה הוא מתקן בו מתקבלים ומעובדים פירות וירקות לפני הפצתם לשוק.
היסטוריה
הצורך בהקמת בתי אריזה עלה עם התפתחות החקלאות התעשייתית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, במטרה לטפל באופן יעיל בכמויות היבול הגדולות. עד אז היה נהוג לרוב שהאיכרים היו מפיצים בעצמם את היבול לשווקים או באמצעות סוחרים זעירים. תחילה הייתה הפעילות מבוצעת באופן ידני, אך עם התפתחות הטכנולוגיה הפכה הפעילות בבתי אריזה לממוכנת ברובה.
התהליך המתבצע בבית אריזה
התהליך המתבצע בבית אריזה כולל מספר שלבים, בהם גם פעולות לשמירה על איכות המזון והארכת חיי המדף שלו:
 קבלת התוצרת: קליטה של הפירות או הירקות, ששונעו מהשדות בארגז רכין של משאית, בארגזים או בצוברים על עגלות טרקטור וכדומה. פריקה ורישום המלאי.
 ניקוי וחיטוי: שטיפת הלכלוך, הסרת שאריות חומרי הדברה או שרף (כמו במנגו ובננות), ולעיתים חיטוי במים עם כלור למניעת ריקבון.
 מיון וסיווג: הפרדת התוצרת לפי גודל, צבע ואיכות. בשלב זה מוציאים פירות פגומים או רקובים. פירות שאינם מתאימים למכירה לאכילה, לרוב עקב פגמים קוסמטיים, מוסרים מהתהליך ונמכרים לייצור מיץ או לשימושים אחרים.
 טיפולים מיוחדים: ישנם פירות שעוברים תהליך של הברקה בשעווה (כמו תפוחים או הדרים) או טיפולים נגד פטריות. במקרה של הדרים, פירות בשלים בעלי גוון ירקרק מוכנסים לחדרי אחסון מיוחדים שבהם משתמשים באתילן כדי לזרז את שינוי צבע הקליפה מירוק לכתום/צהוב, ובכך להקדים את שיווק הפרי (תהליך הנקרא "הבחלה")., אתילן הוא הורמון הבשלה טבעי, והשימוש בו מאפשר לקטוף פירות שעדיין ירוקים (אך בשלים מבפנים) ולהביא אותם למראה אטרקטיבי עבור הצרכנים.
 אריזה: הפירות או הירקות מוכנסים לאריזותיהם הסופיות – בין אם אלו קרטונים גדולים המיועדים לשווקים סיטונאיים ובין אם אריזות קמעונאיות קטנות (סלסלות, רשתות או שקיות) שיימכרו ישירות לצרכן.
 תיוג ומיתוג: הדבקת מדבקות הכוללות מידע חיוני: סוג התוצרת, גודל, איכות, תאריך אריזה, שם המגדל וברקוד למעקב.
 קירור מוקדם: שלב שבו מורידים במהירות את טמפרטורת הפרי (לרוב בחדרי קירור עם זרימת אוויר מאולצת) כדי לעצור את תהליך ההבשלה והריקבון לפני היציאה לדרך.
 בקרת איכות סופית: נציגי בקרת איכות (או מפקחים ממשלתיים במקרה של ייצוא) בודקים מדגמית את המשטחים המוכנים כדי לוודא שהם עומדים בתקנים הנדרשים.
 משלוח: העמסה על משאיות קירור להפצה לרשתות השיווק המקומיות או למכולות קירור המיועדות למשלוח דרך נמלי ים או נמלי האוויר, לרוב לייצוא בין מדינות.
בישראל
בתי האריזה הראשונים
250px|ממוזער|שמאל|לוגו המותג "Jaffa Orange" בו הטמפלרים השתמשו לשיווק התוצרת שלהם
בתי האריזה הראשונים בארץ ישראל הוקמו על ידי ערביי יפו, כשהחלו לפתח את ענף הפרדסנות לייצוא, בעיקר של תפוזי ג'אפה, כבר מאמצע המאה ה-19. תחילה נהגו לארוז את הפרי בתיבות בתוך הפרדס, מיד לאחר הקטיף, ולשלוח אותו לייצא דרך נמל יפו. אולם עם גידול בסחר ב לאחר פתיחת תעלת סואץ ב-1869, תנועת האוניות גדלה וניתן היה לשלוח פרי למרחק רב יותר, בעלות זולה יחסית, עד לשוקי אירופה. כדי להבטיח שהפרי לא ינזק בדרך הארוכה, מהמטע ועד לצרכן האירופאי, התחילו לעטוף כל תפוז בנייר משי עם חומר כימי המנוע ריקבון ולארוז בתיבות עץ, בדרך כלל במבנה שהיה חלק ממתחם של בית באר, או במחסנים סביב הנמל. היקף הפעילות של פרדסני יפו והסביבה הגיע לשיא שנות ה-30 של המאה ה-20, כך לדוגמה, בנובמבר 1931⁩ דווח על ארבע ספינות משא העוגנות בנמל יפו לקראת תחילת עונת הייצוא.

הטמפלרים במושבה שרונה הביאו לארץ ישראל שיטות חקלאיות מודרניות וכלים חקלאיים מודרניים, נטעו פרדסים החל משנות ה-70 של המאה ה-19, והחלו למתג ולשווק את הפרי תחת השם "Jaffa Oranges", כך שמיון הפרי והבטחת איכותו לפני המשלוח הפכה חשובה עוד יותר. לקראת סוף המאה ה-19 גדל היקף הפרדסים והייצוא באופן משמעותי, בית מסחר בלונדון שרכש כמות גדולה של תפוזים מיפו אף היה נוהג לשלוח נציג לבדיקה ובחירת הפרי לפני האריזה לייצוא.
בענף הפרדסנות ביישוב היהודי
ענף הפרדסנות ב היהודי החל להתפתח באופן משמעותי בתחילת המאה ה-20, ב-1900 הוקמה אגודת "פרדס", שביקשה לסייע לפרדסנים קחת אחריות מהקטיף והאריזה ועד הטעינה ומשלוח פרי ההדר. עז אז פרי ההדר של הפרדסנות העברית היה נמכר לרוב "על העץ" לסוחרים ערבים, שהיו קטופים, אורזים ומשווקים אותו. "פרדס" סייע להפוך את ענף הפרדסנות לאחד המרכזיים ביישוב, והתמקדה בהמשך בשיווק ומכירה של הפרי ברחבי המזרח התיכון ואירופה באופן מרוכז עבור הפרדסנות העברית.

בית האריזה הממוכן המודרני הראשון בארץ ישראל הוקם בפתח-תקווה, והיה ידוע בשם "בית האריזה האמריקאי". הוא הוקם בתחילת 1921, בעלות של כ־150 אלף דולר, סכום עצום באותה עת, על ידי "החברה האמריקאית-הארץ-ישראלית לאריזת פירות" (The American Palestine Fruit Growers Association). חברה שהוקמה שנה קודם על ידי קבוצה של משקיעים יהודים מבוסטון, בהם סוחר פירות ואגרונום יהודי שעבד בפרדסי קלפורניה ופלורידה. החברה רכשה חלקת קרקע בת 6.5 דונם ליד תחנת הרכבת ההיסטורית של פתח תקווה, שגם הוקמה באותה עת, ושלחה מארצות הברית ציוד אריזה מתקדם שהיה בשימוש בפרדסים שם. בנוסף תכננו להקים בסמוך מפעל לעיבוד הפרי שנפסל למשלוח בתהליך המיון. פעילות בית האריזה החלה בעונת הקטיף של חורף 1921, אך עד מהרה התברר שמערכת המיון אינה מותאמת לפרי המקומי: בעוד שזני פרי ההדר האמריקאי הם עגולים, פרי השמוטי הארץ ישראלי סגלגל, והדבר פגע ביכולת המיון שלו. בנוסף, רוב פרדסני פתח-תקווה החזיקו בפרדסים קטנים, והעדיפו למיין ולארוז את הפרי בעצמם או למכור אותו לסוחרים ערבים בעודו על העצים. כמות הפרי הקטנה שהגיעה לבית האריזה, לצד קשיי הקשיים הטכניים, הביאו להפסדים והחברה הודיע על פירוק בקיץ 1924, וכונס נכסים מכר את הציוד והרכוש שלה. בשנת 1929 הוחל שוב בבנית בית אריזה ממוכן עם ציוד מארצות הברית, ליד תחנת הרכבת רחובות, אך הפעם הובא מראש מומחה להתאים את הציוד לפרי הארץ-ישראלי.
התארגנות עובדי האריזה
250px|ממוזער|שמאל|קבוצת אורזים בחדרה בשנות ה-30 של המאה ה-20
250px|ממוזער|שמאל|קבוצת אורזים בבית האריזה בכפר סבא ב-1937
250px|ממוזער|נגר מכין תיבות תפוזים בחוות קלמניה ב-1941
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הרוב המוחלט של תהליך האריזה היה ידני והועסקו בו אלפי עובדים, המאורגנים בקבוצות אריזה של כ-15 איש, שבראש כל אחד אורז מומחה ועוזר, מספר עובדים העוסקים במיון ועטיפת הפרי. יחד עם נגר או שניים המכינים וסוגרים את ארגזי העץ.
על בסיס כיבוש העבודה ועקרון עבודה עברית נעשו מאמצים במושבות להעסיק פועלים יהודים בעבודה זו, בעיקר במושבות הצעירות בשרון (רעננה, מגדיאל, רמתיים והרצליה), אך גם במושבות הוותיקות (פתח-תקווה, רחובות, ראשון לציון וכו'). הפועלים היהודים החלו לעבוד בתחום באופן מאורגן החל מהעשור השני של המאה ה-20, עד אז, הפרדסנים היהודים היו מוכרים בדרך כלל, בתחילת העונה, את התפוזים על העצים לסוחרים הערבים, שהביאו את הפועלים שלהם לעבודת האריזה והקטיף; או שהעדיפו להעסיק פועלים ערבים מיומנים, שהיו זמינים במספר גדולים (מספר הפועלים החקלאיים במושבות עדיין היה נמוך יחסית באותן השנים). כך לדוגמה כתב, באפריל 1911⁩, הסופר והעיתונאי יעקב רבינוביץ, איש "הפועל הצעיר", מאמר ביקורת על בעלי פרדס בחריה (אז הפרדס הגדול ביותר בארץ ישראל בבעלות יהודית), על שהם מספקים פרנסה בעיקר לפועלים ערבים, הוא כתב:.

הפועלים היהודים בתחום הגיעו משתי קבוצות, בני האיכרים הוותיקים בעלי הפרדסים וצעירים עולים בעלי שאיפות סוציאליסטיות תומכי תנועת העבודה, שהיו פועלים חסרי רכוש והתפרנסו אך ורק משכר עבודתם. העבודה בענף הייתה עונתית ולא יציבה; ובמטרה להבטיח שכר נאות ותנאי עבודה הולמים הם הקימו איגודי עובדים. בני האיכרים הקימו ב-1929 את "אגודת האורז - אגודה הדדית של האורזים העבריים בא"י" בפתח תקווה שנתמכה בידי התאחדות האיכרים; ואנשי תנועת העבודה הקימו אחר כך את "אגודת עובדי האריזה", שהייתה מסונפת ל. ארגונים אלו עסקו גם בהדרכה והכשרה של פועלים חדשים בענף. באפריל 1939⁩ התאחדו שני הארגונים, תחת השם ארגון "האורז", כדי לחזק את כוח המיקוח של העובדים בענף, אך חצי שנה אחר כך, עם פתיחת עונת הקטיף, פרץ סכסוך עם האיכרים עקב ניסיון לעקוף את הארגון ולהעסיק עובדים שבחרו באופן ישיר; זאת על רקע ירידה בפעילות הייצוא עם פתיחת מלחמת העולם השנייה.

ב-1952 נחתם הסכם להצטרפות ארגון "האורז" לסתדרות הכללית, מאז פעל במסגרת הסתדרות הפועלים החקלאיים והיה חותם על הסכם עבודה קיבוצי מדי שנה עם התאחדות האיכרים.

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:מבנים חקלאיים