אידה מט

אידה מט (20 ביולי 1901 – 27 ביוני 1973) הייתה רופאה, סופרת ואקטיביסטית אנרכיסטית ממוצא בלארוסי, שפעלה בעיקר באירופה במאה ה־20. היא נודעה במיוחד בזכות תרומתה לפיתוח רעיונות הפלטפורמיזם בתנועה האנרכיסטית. ערכה את המגזין Delo Truda וכתבה ספרים, בין היתר כתבה ספר על מרד קרונשטאדט בשם "The Kronstadt Commune". דגלה בגישת האנרכו-סינדיקליזם. בעקבות המהפכה הרוסית, מט נמלטה לגלות בצרפת, שם הייתה פעילה בקבוצה אנרכיסטית רוסית בשם "דלו טרודה" (Delo Truda) ובכינון הפלטפורמיזם. לאחר מכן היא השתתפה בתנועות אנרכו-סינדיקליסטיות בבלגיה, ספרד וצרפת, לפני שהדיכוי על ידי משטר וישי הפשיסטי אילץ אותה להפסיק את פעילותה. בעשורים האחרונים לחייה עבדה כאחות וכמחברת של ספרי היסטוריה.

 ביוגרפיה 
נולדה בשם אידה מרקובנה גילמן, למשפחת סוחרי בדים בעיירה סמרגון בבלארוס. רוב תושבי העיירה אז היו יהודים, ואידה נחשפה לרעיונות רדיקליים מגיל צעיר. בעקבות המהפכה הרוסית, היא עברה למוסקבה כדי ללמוד רפואה והפכה למשתתפת פעילה בתנועה האנרכיסטית הרוסית. היא נישאה לדוד טננבאום, בשנת 1924 היא נעצרה באשמת הסתה אנטי-סובייטית וביחד עם טננבאום גורשה מרוסיה.

 פעילה בקבוצה אנרכיסטית רוסית בגלות 
לאחר הגירוש מרוסיה, מט ברחה תחילה לפולין ולאחר מכן לפריז. בפריז היא הייתה פעילה בקבוצה האנרכיסטית הרוסית בגלות, דלו טרודה (=מטרת העבודה) בשנים 1925-1927. במסגרת זו היא פגשה את הליברטריאן הבלגי ניקולא לזרביץ' והשניים נישאו.

היא אימצה את שם העט "אידה מט" והייתה שותפה בעריכת המגזין האנרכיסטי הרוסי של הקבוצה בשם דלו טרודה. היא שיתפה פעולה עם האנרכיסטים האוקראינים פיטר ארשינוב ונסטור מאכנו שהיו גם הם חברים בדלו טרודה וביחד הם כתבו את "המצע הארגוני של האיגוד הכללי של האנרכיסטים", המסמך המייסד של המגמה האנרכיסטית שכונתה פלטפורמיזם. היא התרשמה מהכישרון של מאכנו ובמשך שלוש שנים עזרה לערוך את זיכרונותיו, אך במהלך התהליך השניים הסתכסכו. בשנת 1928 היא גורשה מקבוצת דלו טרודה בשל מנהגיה הדתיים היהודיים. (הדלקת נר זיכרון ביום מותו של אביה, מאיר גילמן).

ביחד עם ניקולא לזרביץ', היא ארגנה סדרה של קמפיינים אנטי-בולשביקיים שבגינם גורשה מצרפת ב-25 בנובמבר 1928. השניים עברו להתגורר בבלגיה-ארץ הולדתו של לזרביץ'. בשנת 1931 השניים חצו בסתר את הגבול לספרד ונפגשו עם בואנוונטורה דורוטי ופרנסיסקו אסקסו שהזמינו אותם לקטלוניה בעקבות הכרזת הרפובליקה הספרדית השנייה. עם השיבה לבלגיה מט נידונה שוב ושוב לעונשי מאסר קצרים בגין פעילות אנטי-מיליטריסטית. בשנת 1932 נולד בנה, מארק.

 החזרה לצרפת 
בשנת 1936 מט ולזרביץ' חזרו לצרפת. הם חיו ללא מעמד חוקי מלא ומעמדם היה מעורער עקב סירוב שיטתי לאזרחות צרפתית וקיבלו אישורי שהייה זמניים בלבד.

לאחר החזרה לצרפת מט עבדה כמזכירה של איגוד עובדי הגז. היא גם עבדה ככתבת במכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית וחזרה לכתוב. היא כתבה בעיתון הסינדיקליסטי "La Revolutión Proletariane" אך בשנת 1938 החליטה לעזוב אותו לאחר שפורסם בו מאמר אנטישמי.

לאחר קרב המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בשנת 1940, מט ובנה הצעיר נכלאו במחנה ריוקרוס, שם היו עצורים במשך שנה. גם בעלה, ניקולא לזרביץ', נעצר ב-8 ביוני 1940 ונשלח למחנה לה ורנה (Camp du Vernet) למשך שלושה חודשים.

הטרוצקיסט היהודי- צרפתי בוריס סוברין סייע להם לאורך השנים בהסדרת מעמדם החוקי. לאחר השחרור מריוקרוס באפריל 1941, המשפחה עברה להתגורר במארסיי. הם ניסו להגר לארצות הברית אך הניסיון נכשל. בסיועו של סוברין המשפחה עברה להתגורר בלה גארד-פרנה, סמוך לחוף הדרומי של צרפת, שם היו במעצר בית לאחר שסוברין סייע להמיר את העונש שקיבלו במעצר בית.

 לאחר תום מלחמת העולם השנייה 
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בשנים 1947-1952, מט עבדה כעוזרת רפואית בבית ההבראה לילדים יהודים בברינואה. במקביל, היא עבדה כמתרגמת עבור הלשכה ללימודים כלכליים וחברתיים ותיעוד. למרות שהייתה בעלת דיפלומה לרפואה, הכשרתה הרפואית כרופאה לא הוכרה על ידי הרפובליקה הצרפתית הרביעית והיא לא הורשתה לעסוק במקצוע הרפואה.

 עבודה היסטורית 
שמאל|ממוזער|האנרכיסט האוקראיני נסטור מאכנו, אשר הביוגרפיות שלו נכתבו על בסיס מקורות ראשוניים שסיפקה מט
שמאל|ממוזער|הלינה קוזמנקו, אותה תיארה מט באור שלילי בכתיבתה
עם תחילת המלחמה הקרה מט פרסמה סדרת עבודות היסטוריות על ברית המועצות, שעסקו בנושאים שונים: מחקר על תולדות מרד קרונשטאדט ומצבם של האיכרים הרוסים לפני ואחרי המהפכה, מבט על התפתחויות הקומוניזם לאחר מות סטלין, ההיסטוריה של מערכת החינוך הסובייטית. היא גם כתבה ספר על מערכת הבריאות הסובייטית, בו תיארה את עליית האנטישמיות בברית המועצות. במכתבים שכתבה מט להיסטוריון ויקטור פיטרס היא דחתה את הטענות שמאכנו היה אנטישמי ולא הסכימה עם הקביעה שהוא אלכוהוליסט. מט ביקרה גם את ספר ההיסטוריה של וולין "המהפכה הלא ידועה", ציינה את היעדר הערות שוליים ודחתה את טענות המחבר לאובייקטיביות.

מט תיארה את אלמנתו של מאכנו, הלינה קוזמנקו, באור שלילי מאוד. היא טענה שקוזמנקו ניסתה להרוג את מאכנו, ניהלה רומן עם וולין וששניהם יחד גנבו את יומנו של מאכנו בזמן שנטה למות. מט גם בדתה סיפור על כך שקוזמנקו נישאה לקצין נאצי ונהרגה בתקיפה אווירית של בעלות הברית על ברלין. הדברים שכתבה מט על מאכנו ועל אלמנתו זכו לביקורת חריפה, בין היתר נאמר שהדברים שכתבה מט הם בחזקת לשון הרע. למרות הדברים שכתבה עליה, מאוחר יותר מט תמכה בהלינה קוזמנקו וטענה שהאחרונה הייתה "מגינת נשים", עקב הוצאות להורג של אנסים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.

מאוחר יותר, מט ובעלה השתתפו באירועי מרד הסטודנטים במסגרת מאי 68 והעבירו את סיפורי חוויותיהם לדור הבא. אידה מט נפטרה בפריז ב-27 ביוני 1973, בגיל 71.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:סובייטים במלחמת האזרחים בספרד
קטגוריה:מהגרים מברית המועצות לצרפת
קטגוריה:סופרים כותבי רוסית
קטגוריה:היסטוריונים יהודים
קטגוריה:אנרכיסטים יהודים
קטגוריה:סופרים כותבי צרפתית
קטגוריה:יהודים בלארוסים
קטגוריה:ילידי 1901
קטגוריה:נפטרים ב-1973