ויליאם בנטינק (מושל הודו)

לוטננט-גנרל לורד וִילִיאָם הֶנְרִי קָוֶנְדִישׁ-בֶּנְטִינְק (באנגלית: William Henry Cavendish-Bentinck), בעל אות מסדר האמבט, מסדר הגואלפים המלכותי וחבר המועצה המלכותית (), שנודע בשם לורד ויליאם בנטינק, היה מפקד צבאי ופוליטיקאי בריטי שכיהן כמושל  מ-1828 עד 1834 וכ הראשון מ-1834 עד 1835.

נזקפות לזכותו רפורמות חברתיות וחינוכיות משמעותיות בהודו, כולל ביטול הסאטי, איסור על נשים לצפות בשרפת גופות בגהאטות של ואראנסי, ודיכוי רצח תינוקות בנות וקורבן אדם.

בנטינק ציין את "האחריות הנוראה המרחפת מעל ראשו בעולם הזה ובבא... אם יסכים להמשך הפרקטיקה הזו (סאטי) ולו רגע אחד נוסף". לאחר התייעצות עם הצבא ועם פקידי ממשל, העביר בנטינק את תקנות הסאטי בבנגל, 1829. הדבר נתקל בהתנגדות מצד ה שערערה ל, אולם האיסור על הסאטי אושרר.

הוא זכה להערכה על צמצום ההפקרות על ידי חיסול ה לכאורה, בעזרת הקפטן הראשי שלו, . יחד עם תומאס בבינגטון מקולי הוא הנהיג את האנגלית כשפת ההוראה בהודו.

ממלכת מייסור סופחה לשלטון הבריטי תחת נשיאותו.

רקע
בנטינק נולד בבקינגהמשייר, בנו השני של ראש הממשלה ויליאם קוונדיש-בנטינק, דוכס פורטלנד השלישי, וליידי דורותי (לבית קוונדיש), בתו היחידה של ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר. עם הנישואים הפך שם המשפחה לקוונדיש-בנטינק. הוא התחנך ב, פאבליק סקול לבנים בווסטמינסטר, לונדון.

קריירה מוקדמת
ב-1783, בגיל 9, קיבל משרה ללא עבודה בצידה (sinecure) של  לכל חייו. בפועל היה ויליאם בנטינק האחרון שנשא במשרה זו והיא בוטלה ב-1843.

בנטינק הצטרף למשמר קולדסטרים ב-28 בינואר 1791 בגיל 16, לאחר שרכש דרגת קצונה (Ensign). הוא קודם לדרגת קפטן-לוטננט (לוטננט) ב ב-4 באוגוסט 1792, ולדרגת קפטן ב ב-6 באפריל 1793. הוא קודם לדרגת מייג'ור ברגימנט הרגלים ה-28 ב-29 במרץ 1794 וללוטננט קולונל ב ביולי של אותה שנה. ב-9 בינואר 1798 קודם בנטינק לדרגת קולונל. ב-1803 מונה, למרבה ההפתעה, למושל נשיאות מדראס, וקודם לדרגת מייג'ור גנרל ב-1 בינואר 1805. אף על פי שכהונתו הייתה מוצלחת במידה סבירה, היא באה אל קצה בעקבות  ב-1806, שפרץ בעקבות הוראתו של בנטינק לאסור על החיילים הילידים ללבוש את לבושם המסורתי. הסדר הושב על כנו רק לאחר אלימות קשה והמדיניות הפוגענית בוטלה, ובנטינק הוחזר לארצו ב-1807.

לאחר שירות במלחמת חצי האי האיברי, כולל כמפקד בריגדה ב, מונה בנטינק למפקד הכוחות הבריטיים בסיציליה. הוא קיבל מינוי זמני (brevet) של לוטננט גנרל ב-3 במרץ 1811. כאיש המפלגה הוויגית, השתמש בנטינק בתפקיד זה כדי להתערב בעניינים הפנימיים של סיציליה, והביא לפרישתו מהממשל של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות לטובת בנו, פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, להדחתה בבושה של המלכה הריאקציונרית, ולניסיון לכונן ממשל חוקתי באי המסוכסך, שנגמר לבסוף בכישלון. כתוצאה מחישוב מוטעה שלו, כוחותיו האנגלו-בריטיים הובסו ב (1813) בצפון ספרד. ב-1814 נחת בנטינק עם כוחות בריטיים וסיציליאניים בג'נובה, והחל לפרסם הכרזות ליברליות על סדר חדש באיטליה, שהביכו את הממשלה הבריטית (שכוונתה הייתה למסור חלקים נרחבים מאיטליה לאוסטריה), והובילו, שוב, להחזרתו ב-1815.

בנטינק בסיציליה
כאשר התנאים בסיציליה החלו להידרדר בתחילת המאה ה-19, אנגליה החלה לחשוש לאינטרסים שלה בים התיכון. מחלוקות פנימיות בממשל הסיציליאני, וחשד גובר והולך שהמלכה מריה קרולינה מתכתבת עם הצרפתים במטרה להביא לכיבוש צרפתי של סיציליה, הובילו למינויו של בנטינק כנציג הבריטי לחצר המלוכה של פלרמו ביולי 1811. בראשית כהונתו כאחראי על הטיפול בסיציליה, פוליטיקאים בלונדון התנגדו לשלטון בית בורבון וקראו לסיפוח סיציליה. בנטינק אהד את המטרה ואת מצוקתם של הסיציליאנים ו"שוכנע במהרה בצורך של בריטניה להתערב בעניינים הסיציליאניים, לא כל כך למען בריטניה כמו למען רווחתם של הסיציליאנים". הוא היה גם אחד החולמים הראשונים שראו חזון של איטליה מאוחדת.

האנגלים, לעומת זאת, הסתפקו בתמיכה בבורבונים אם אלו יסכימו לתת לסיציליאנים יותר שליטה שלטונית וכבוד רב יותר לזכויותיהם. בנטינק ראה בכך הזדמנות מושלמת להחדיר את רעיונותיו בדבר חוקה סיציליאנית. ההתנגדות לכינון החוקה המשיכה לצוץ, ומריה קרולינה התגלתה כאחת הקשוחות שבהם. את יחסיה עם בנטינק ניתן לסכם בכינוי שהעניקה לו: La bestia feroce (החיה הפראית). בנטינק, עם זאת, היה נחוש לראות בכינון חוקה סיציליאנית וזמן קצר לאחר מכן הגלה את מריה קרולינה מפלרמו. ב-18 ביוני 1812 התכנס הפרלמנט בפלרמו וכחודש לאחר מכן, ב-20 ביולי 1812, התקבלה החוקה ונכתבה על בסיס 15 סעיפים, על פי טיוטות שהכינו  ואצילים סיציליאנים אחרים. עם כינון החוקה זכו הסיציליאנים לאוטונומיה שלא חוו מעולם. החוקה קבעה הפרדה בין הרשות המחוקקת למבצעת וביטלה את הפרקטיקות הפיאודליות שהיו נהוגות ומוכרות במשך 700 השנים שקדמו לכך.

הצלחתו של בנטינק בכינון חוקה סיציליאנית נמשכה שנים ספורות בלבד. ב-8 בדצמבר 1816, שנה לאחר שפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, חזר לכס המלוכה של ממלכת שתי הסיציליות, בוטלה החוקה וסיציליה אוחדה מחדש עם נאפולי. הניסוי החוקתי נחשב לכישלון, אם כי לא ניתן לומר שזו אשמתו הבלעדית. האצילים הסיציליאנים היו חסרי ניסיון ומול הקשיים של 1814 ו-1815 לא יכלו לתחזק חוקה ללא תמיכה בריטית, שהופסקה בעקבות סיום המלחמות הנפוליאוניות. לבריטים לא היה עוד אינטרס מובהק בענייניה הפנימיים של סיציליה כעת, משהוסר איום הפלישה הצרפתית. כינון החוקה הסיציליאנית בסיועו של בנטינק לא נשכח במהרה. הרעיונות שנמצאו בה וטעם החופש הקטן נותרו בזיכרונם של הסיציליאנים והשפיעו על השאיפה לאוטונומיה שעמדה בבסיס המהפכה הסיציליאנית של 1820 והמהפכה הסיציליאנית של 1848.

הרפתקה איטלקית
שמאל|ממוזער|200px|; שבנטינק סירב לאפשר את המשך החזקתה ב, שהוענקה לה לראשונה על ידי נפוליאון ב-1805.
שמאל|ממוזער|200px|שטח הדוכסות הגדולה של טוסקנה ב-1796
שמאל|ממוזער|200px|צפון איטליה ב-1814
שמאל|ממוזער|200px|דיוקן נפוליאון כמלך איטליה. הוא ויתר על כס המלוכה האיטלקי, יחד עם הצרפתי , ב-11 באפריל 1814.
לאחר שהפליג מסיציליה ב-30 בינואר 1814, פנה בנטינק תחילה לנאפולי. שם חתם באי-רצון על שביתת נשק עם ז'ואקים מירא, שאותו תיעב באופן אישי כאדם ש"כל חייו היו פשע", אך בריטניה מצאה לנכון לנתק אותו מגיסו, נפוליאון, על ידי הבטחת ממלכת נאפולי שלו בתמורה לברית. לאחר שהורה לכוחות תחת פיקודו בסיציליה לבצע נחיתה בליבורנו, בנטינק נסע צפונה, עם עצירה של יום ברומא, כדי להצטרף אליהם. הנחיתה בליבורנו החלה ב-9 במרץ ונדרשו שלושה ימים להשלימה, שכן הנפוליטנים של מירא כבר כבשו את הנמל לפני כן.

אחותו של נפוליאון, , אף שנטשה כעת את הדוכסות הגדולה של טוסקנה, עדיין לא ויתרה לחלוטין על הניסיון להציל דבר מה מקריסת האימפריה של אחיה. לאחר שהשיגה ממירא – בעלה של אחותה קרולינה – ערובה לכך שישיג את הסכמת הקואליציה שאליה הצטרף זה עתה להשארתה ב בתמורה למסירת טוסקנה ללא קרב, היא פרשה ללוקה עד להופעתו של בנטינק בליבורנו. כששמעה על נחיתתו, שלחה משלחת לקבלת הבטחות שהסכם מירא יכובד. בנטינק השיב שלא. אם לא תעזוב מיד, אמר, היא תיעצר. עם 2,000 חיילים בריטים שנשלחו לעבר העיר כדי לממש איום זה, לאליזה, שהייתה בהריון מתקדם, לא הייתה ברירה אלא לנטוש את אחרון שטחיה ולברוח צפונה, שם נפלה לבסוף לידי בעלות הברית בבולוניה.

אליזה עזבה את לוקה ב-13 במרץ. למחרת, פרסם בנטינק מליבורנו כרוז הקורא לאומה האיטלקית לקום בתנועת שחרור. "איטלקים!" הצהיר, "בריטניה הגדולה הנחיתה את כוחותיה בחופיכם; היא מושיטה לכם יד לשחרר אתכם מעול הברזל של בונפרטה... אל תהססו עוד... תבעו את זכויותיכם ואת חירותכם. קראו לנו, ואנו נחוש אליכם, ואז, כשכוחותינו מאוחדים, נגרום לכך שאיטליה תוכל להיות מה שהייתה בימיה הטובים ביותר". בניסיונו זה להגשים את חלומו רב-השנים למדינת לאום איטלקית עצמאית בצפון ובמרכז (הוא לא החשיב את הנפוליטנים והסיציליאנים כ'איטלקים'), בנטינק התכחש בפומבי למדיניות של ממשלתו שלו – שהתכוונה בעיקר להשיב את המצב לקדמותו באיטליה; עם אוסטריה השולטת בלומברדיה ומלך סרדיניה מושב לכסאו בפיימונטה. במשך החודש הבא פעל בנטינק למעשה כגורם עצמאי המייצג את בריטניה רק במובן הרחב ביותר: בכך שראה את עצמו כמקדם את האינטרסים ה"אמיתיים" של בריטניה, בין אם הממשלה הנוכחית הכירה בהם ובין אם לאו.

לאחר שהורה לכוחותיו לנוע צפונה כדי להטיל מצור על ג'נובה, יצא בנטינק עצמו לרג'ו אמיליה לוועידה עם מירא. בוועידה זו ב-15 בחודש, דרש בחוצפה שטוסקנה תימסר לידיו ותפונה על ידי הכוחות הנפוליטניים שהחזיקו בה אז. היה הכרח, הוא טען, שטוסקנה תהיה תחת שיפוט בריטי, אחרת לא יהיה לו בסיס לוגיסטי שממנו יוכל לנהל מבצעים עתידיים – ועל כך השיב מירא כי אותו טיעון מצד צוותו הוא שמכתיב את החזקתו שלו בה. כשהוא מאיים לפתע להפנות את כוחותיו נגד נאפולי עצמה ולהשיב את פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות החוקי, אם מירא לא ייסוג, ננזף בנטינק במהירות באיגרת תקיפה מקאסלריי שהזכירה לו כי הונחה לשתף פעולה בכל דרך עם מירא ועם אוסטריה. בעקבות זאת משך באי-רצון את תביעתו לטוסקנה – שאותה קיווה ככל הנראה להפוך לגרעין של מדינה איטלקית חופשית תחת חסותו – ויצא לג'נובה. בכל מקרה, לא הייתה תגובה ניכרת מצד הטוסקנים לכרוז של בנטינק, ואילו בג'נובה הוא עתיד היה למצוא סוף סוף קהל אוהד.

בנטינק נצטווה לכבוש ולהחזיק בג'נובה בשם מלך סרדיניה. אך כאשר העיר נכנעה לו ב-18 באפריל 1814, הוא הכריז במקום זאת – בניגוד לכוונות הקואליציה – על שחזור הרפובליקה של ג'נובה ועל ביטול כל החוקים שנחקקו מאז 1797, לתשואות הגנואים. במקביל, שיגר כוח משלוח לקורסיקה בניסיון להחיות את הממלכה האנגלו-קורסיקאית של 1794–1796 ולהשיג לבריטניה בסיס שימושי נוסף ב. בינתיים בג'נובה, ב-24 בחודש, קיבל פניות מהממשלה הזמנית במילאנו שהתחננה לתמיכת בריטניה בקיום ממלכת איטליה עצמאית במקום החזרת שלטון אוסטריה על לומברדיה. עם התפטרותו של נפוליאון משני הכתרים, הצרפתי והאיטלקי, ב-11 באפריל, הממשלה במילאנו חיפשה ריבון חדש שיחזק את סיכויי הישרדותה, ובניסיון לקשור את בריטניה למטרתם, הועלתה בפני בנטינק ההצעה שהנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג', בנו השביעי של ג'ורג' השלישי, יהיה מועמד רצוי. בנטינק המליץ להם לפנות לארכידוכס פרנץ מאסטה כמועמד ריאלי יותר כדי לפייס את האוסטרים.

עם זאת, בעקבות התפטרותו הכפולה של נפוליאון ב-11 באפריל – אף על פי שלחדשות לקח זמן לחצות את האלפים – יכולתו של בנטינק להשפיע על האירועים בשטח, בעוד שהמלחמה נגד הקיסר עדיין משתוללת והכל עדיין תלוי באוויר, הגיעה במידה רבה לקיצה. כך גם המניע של ממשלתו לגלות סובלנות כלפיו. התנהגותו הבלתי צפויה בחודשים האחרונים הובילה את ראש הממשלה לורד ליברפול לתייג אותו פשוט כ"משוגע", וסמכויותיו צומצמו בחדות; אם כי הוא לא פוטר סופית מתפקידו הרם כמפקד העליון בים התיכון עד אפריל בשנה שלאחר מכן.

המושל הכללי האחרון של בנגל
שמאל|ממוזער|200px|ליידי ויליאם קוונדיש-בנטינק (סביבות 1783–1843) (אלן שארפלס)
לורד ויליאם בנטינק היה המושל הכללי הראשון של הודו תחת הכיבוש הבריטי. כל קודמיו היו  (פורט ויליאם). עם שובו לאנגליה, שירת בנטינק בבית הנבחרים הבריטי במשך מספר שנים לפני שמונה למושל הכללי של בנגל ב-1828. דאגתו העיקרית הייתה להבריא את חברת הודו המזרחית הבריטית שהייתה בהפסדים, כדי להבטיח שהצ'ארטר שלה יחודש על ידי הממשלה הבריטית.

בנטינק נקט בשורה נרחבת של צעדים לקיצוץ בעלויות, וקנה לו את איבתם המתמשכת של אנשי צבא רבים ששכרם קוצץ. אף על פי שהיסטוריונים מדגישים את הניהול הפיננסי היעיל יותר שלו, מיזמי המודרניזציה שלו כללו גם מדיניות של התמערבות, בהשפעת התועלתנות של ג'רמי בנת'ם וג'יימס מיל, שהייתה שנויה יותר במחלוקת. הוא גם ביצע רפורמה במערכת המשפט.

רפורמות חינוכיות
בנטינק הפך את האנגלית לשפת ההוראה לאחר העברת . אנגלית החליפה את הפרסית כשפת בתי המשפט הגבוהים. הוא ייסד את  לאחר שוועדה שמינה מצאה כי "המוסד הרפואי הילידי שהוקם ב-1822... בבירור מתחת לסטנדרטים" והמליצה על סגירתו. בנטינק קיבל זאת ופתח את הקולג' הרפואי של כלכותה שהציע חינוך רפואי מערבי; פתיחת קולג' זה נתפסת כהחדרת המדע המערבי להודו. היה זה הקולג' הרפואי המערבי הראשון באסיה והוא היה פתוח לכל ללא אפליה של קאסטה או אמונה.  משווה את ייסוד הקולג' הזה למעשהו המוערך האחר של בנטינק – ביטול הסאטי.

רפורמות חברתיות
ביטול הסאטי
בנטינק החליט לשים סוף מיידי למנהג הסאטי לאחר בדיקה מדוקדקת תוך שנה מהגעתו לכלכותה.  וראג' רמוהון ראי הזהירו את בנטינק מפני סיום פתאומי של המנהג והציעו כי ניתן יהיה להפסיקו בהדרגה על ידי הגברת הפיקוח. לאחר שהבחין כי השופטים בבתי המשפט תומכים פה אחד באיסור, המשיך בנטינק להניח את הטיוטה בפני המועצה שלו. , היועץ הבולט ביותר של המושל, הביע חשש שאיסור הסאטי עלול "לשמש בידי הממורמרים והזוממים" כ"מנוע לייצור התקוממות". עם זאת, חששות אלו לא הרתיעו אותו מלגבות את החלטת המושל "בדיכוי המנהג המחריד שבו חיים רבים כל כך מוקרבים באכזריות".

כך, בבוקר יום ראשון של 4 בדצמבר 1829, הוציא לורד בנטינק את תקנה XVII המכריזה על הסאטי כבלתי חוקי ובר-ענישה בבתי משפט פליליים. התקנה הוצגה למיסיונר  לתרגום. תגובתו תועדה כדלקמן: "הוא קפץ על רגליו, השליך את מעילו השחור וקרא, 'אין כנסייה בשבילי היום... אם אתעכב שעה בתרגום ופרסום זה, חיי אלמנה רבים עלולים להיות מוקרבים'". עד הערב המשימה הושלמה.

ב-2 בפברואר 1830 הורחב החוק למדראס ולבומביי. האיסור נתקל בערעור באמצעות עצומה שנחתמה על ידי "כמה אלפי אנשים, בהם  (בעלי אדמות), תושבים הינדים נכבדים ואחרים מבנגל, ביהר, אוריסה וכו'", והעניין הגיע ל בלונדון. יחד עם תומכים בריטים, הגיש ראג' רמוהון ראי עצומות נגדיות לפרלמנט לתמיכה בסיום הסאטי. המועצה המלכותית דחתה את העתירה ב-1832, והאיסור על הסאטי אושרר.

איסור על רצח תינוקות וקורבן אדם
בנטינק אסר על רצח תינוקות בנות ועל המנהג להרוג ילדות שזה עתה נולדו, וכן על קורבן אדם. אף שהרפורמות שלו נתקלו בהתנגדות מועטה בקרב ההודים הילידים באותה עת, אויבים הודים חזרו על סיפור שלפיו הוא תכנן פעם להרוס את הטאג' מהאל ולמכור את השיש. לפי הביוגרף של בנטינק, ג'ון רוסלי, הסיפור צמח ממכירה שביצע בנטינק לגיוס כספים של שיש שנזרק ממצודת אגרה וממתכת מ"התותח הגדול של אגרה", התותח הגדול ביותר שנוצק אי פעם, חפץ היסטורי שתוארך לימי שלטונו של אכבר. בנטינק ביטל את הענישה במלקות בצבא ההודי.

חוק סנט הלנה 1833
חוק סנט הלנה 1833, הנקרא גם חוק הצ'ארטר 1833, עבר בתקופת כהונתו של בנטינק, ובהתאם לכך בוטל המונופול של חברת הודו המזרחית בסין, בעוד שבהודו הוא הוארך ל-20 שנים נוספות. המושל הכללי של בנגל הפך למושל הכללי של הודו. חוק זה הוסיף חבר משפטן למועצה המבצעת של המושל הכללי. הבישופים של בומביי, מדראס וכלכותה מונו לרווחתם של הנוצרים בהודו.

בנטינק חזר לממלכה המאוחדת ב-1835 וסירב לקבל תואר אצולה, חלקית משום שלא היו לו ילדים וחלקית משום שרצה להתמודד שוב לפרלמנט. הוא נכנס שוב לבית הנבחרים כחבר מטעם גלאזגו.

חיים אישיים, מוות ומורשת
באוגוסט 1791 שיחק בנטינק במשחק משני עבור  נגד  בקינגס מדו, נוטינגהאם.

שמאל|ממוזער|200px|לוח הנצחה באחוזת הקבר של משפחת בנטינק ב, לונדון
בנטינק נישא לליידי מרי, בתו של , ב-18 בפברואר 1803. הנישואים היו ללא ילדים. היא הייתה ציירת בצבעי מים, והאלבום שלה ובו 61 ציורים של ציפורי ההימלאיה, מסביבות 1833, שמור במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון. הוא מת בפריז ב-17 ביוני 1839, בגיל 64. מרי מתה במאי 1843. הם קבורים יחד באחוזת הקבר של משפחת בנטינק ב, לונדון.

החוקר מתיו פלינדרס, אשר ב-1802 מיפה את  במפרץ קרפנטאריה, אוסטרליה (כיום חלק ממדינת קווינסלנד), העניק את השם  לכבודו של לורד בנטינק, ואת קבוצת האיים (ולסלי) והאי הגדול ביותר () לכבודו של . ב-1803 תיווכו שני הגברים למען פלינדרס כדי לשכנע את הצרפתים לשחררו לאחר שנכלא על ידם במאוריציוס.

לקריאה נוספת
 Rulers of India: Lord William Bentinck – available at the Internet Archive


 Wiskemann, Elizabeth, "Lord William Bentinck Precursor of the Risorgimento", History Today (1952) 2#7 pp 492–499 online.

קישורים חיצוניים



ביאורים

הערות שוליים

ויליאם
קטגוריה:המושלים הכלליים של הודו
קטגוריה:מפקדי צבא הודו הבריטית
קטגוריה:חברי המועצה המלכותית
קטגוריה:מסדר האמבט: אבירים וגבירות הצלב הגדול
קטגוריה:בוגרי כרייסט צ'רץ' (אוקספורד)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1801–1802)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1802–1806)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1812–1818)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1818–1820)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1820–1826)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1826–1830)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1835–1837)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1837–1841)
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1774
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1839