ריבונות דיגיטלית

הצורך בריבונות דיגיטלית התחדד בעשור השלישי של המאה ה-21, לאור התובנה כי סמכות משפטית ללא יכולת טכנולוגית מובילה ל"כישלון ביצועי". דוגמה לכך היא חוסר היכולת של מדינות אירופה לפתח אפליקציות עצמאיות לאיתור חולים במגפת הקורונה, בשל תלותן במערכות ההפעלה של גוגל ואפל.

השיח המחקרי בנושא משקף מעבר מגישה שראתה באינטרנט מרחב ללא גבולות בשנות ה-90 (סייבר-ליברטריאניזם) לתהליך החלת גבולות לאומיים על הרשת. תהליך זה מונע מהמאבק הגאופוליטי בין ארצות הברית לסין ("המלחמה הקרה הטכנולוגית"), שבו חברות ענק (כגון NVIDIA, מיקרוסופט ווואווי) משמשות כזרועות אסטרטגיות של מדינות האם שלהן. מציאות זו, שבה רוב מדינות העולם נטולות תשתית עצמאית ותלויות במעצמות העל, מוגדרת לעיתים על ידי חוקרים ביקורתיים כ"קולוניאליזם דיגיטלי".

בישראל, המתח בין הצורך בקדמה טכנולוגית לבין השאיפה לריבונות בא לידי ביטוי בפרויקט נימבוס. במסגרת הפרויקט, מעבירים צה"ל ומשרדי הממשלה את תשתיות המחשוב וה-AI לעננים הציבוריים של חברות אמריקאיות (גוגל ואמזון). מהלך זה מדגים את "פרדוקס התלות": הוויתור על בעלות מלאה בתשתית לטובת עליונות טכנולוגית מבצעית.

 מודלים גלובליים של ריבונות דיגיטלית 
המחקר העכשווי מזהה שלושה מודלים מרכזיים ליישום ריבונות דיגיטלית, המשקפים תפיסות עולם פוליטיות וכלכליות שונות:

 סין ורוסיה: המודל המדינתי-סמכותני 
ממוזער|250x250 פיקסלים|מניסיון לשיתוף פעולה לבידוד דיגיטלי: מארק צוקרברג ודמיטרי מדבדב במוסקבה, 2012. בעשור השני של המאה ה-21 ניסתה רוסיה לשלב בין פלטפורמות מערביות לחדשנות מקומית, אולם עשור לאחר מכן, זנחה גישה זו לטובת מודל של "אינטרנט ריבוני" (Runet) המבוסס על ניתוק מהרשת הגלובלית והגדרת חברת Meta כארגון קיצוני.מודל זה, המכונה לעיתים "ריבונות סייבר", רואה באינטרנט שלוחה טבעית של הטריטוריה הלאומית, שעליה חלים חוקי המדינה וסמכותה באותו אופן שבו הם חלים על גבולותיה הפיזיים. מבחינה נורמטיבית, סין ורוסיה מובילות גישה משותפת המתנגדת למודל המערבי, ומקדמות במוסדות בינלאומיים תפיסה לפיה הממשלה היא הסמכות העליונה לניהול הרשת בתוך גבולותיה. עם זאת, המחקר המעודכן מבחין בין המודלים על בסיס הפער בין "יכולת" ל"מגננה": בעוד שהריבונות הסינית היא "יצרנית" ומתבססת על בניית תשתית עצמאית מלאה, הריבונות הרוסית היא בעיקרה "מגננתית" ונסמכת על ניסיונות ניתוק מהרשת הגלובלית.

סין נחשבת למדינה שהצליחה ליישם את המודל בצורה המקיפה ביותר בעולם. הריבונות הסינית נשענת על 'חומת האש הגדולה' (GFW) ועל דומיננטיות של ענקיות טכנולוגיה מקומיות המעניקות למדינה 'עצמאות תשתיתית' מלאה. לצד הגנה על גבולותיה הדיגיטליים, המודל הסיני מאופיין בגישה אקטיבית של איסוף נתונים חוצה-גבולות; חוקרים מצביעים על תופעת סחר בנתונים, במסגרתה חברות סיניות מנצלות פרצות רגולטוריות במדינות המערב כדי להעביר מידע חזרה לסין, ובכך מחזקות את הריבונות הדיגיטלית הסינית על חשבון האוטונומיה הלאומית של מדינות אחרות.

מנגד, המודל של רוסיה התפתח כגישת "מבצר דיגיטלי" הממוקדת ביכולת הישרדות, ניתוק ושליטה ריכוזית במידע. נדבך מרכזי במודל זה הוא חוק האינטרנט הריבוני (2019), המעניק לממשלה סמכויות נרחבות לניתוק ה-Runet (האינטרנט הרוסי) מהרשת הגלובלית בעת חירום, ולהפעלתו כרשת עצמאית המנוהלת על ידי הרגולטור הממשלתי (רוסקומנדזור). לצד השליטה בתשתית הפיזית, רוסיה פועלת לביסוס ריבונותה דרך הכפפת פלטפורמות זרות לסמכות השיפוט המקומית; בשנת 2021 נכנס לתוקף חוק פעילות חברות טכנולוגיית מידע זרות (המוכר כ"חוק הנחיתה"), המחייב תאגידי ענק עם מעל חצי מיליון משתמשים יומיים ברוסיה להקים נציגות משפטית פיזית במדינה. חוק זה נועד להבטיח למשטר מנופי לחץ ישירים על החברות (כגון קנסות, הגבלות פרסום וחסימה) ולאפשר אכיפה של צנזורה ודרישות להסרת תכנים המנוגדים לאינטרס הלאומי.

נקודת המפנה המרכזית במימוש המודל חלה בשנת 2022, עם הפלישה לאוקראינה והטלת הסנקציות המערביות, שהפכו את ה"בידוד הטכנולוגי" מחזון פוליטי לצורך קיומי עבור המשטר. המחקר מצביע על כך שהחל משנה זו, תהליך ה"סיניזציה" של הרשת הרוסית הפך מחיקוי אידאולוגי לתלות אסטרטגית; רוסיה מאמצת חומרה ותשתיות ענן סיניות כדי להבטיח את רציפות התפקוד של ה-Runet מול החרם המערבי. תהליך זה מוביל לתופעה המכונה במחקר "התערערות העצמאות בתוך הציר הסמכותני", מצב שבו רוסיה משיגה חוסן מול המערב אך במחיר של יצירת תלות גוברת בטכנולוגיה ובסטנדרטים של בייג'ינג.
 המודל האמריקאי 
ביסודו, המודל האמריקאי לריבונות דיגיטלית נשען על שלילה היסטורית של עצם המושג "ריבונות" בהקשר המקוון. במשך עשורים, קידם הממשל בוושינגטון את גישת "ריבוי בעלי העניין" (Multi-stakeholderism), תפיסה הגורסת כי על האינטרנט להתנהל כמרחב מבוזר שבו חברות פרטיות, גורמים טכניים וארגוני חברה אזרחית קובעים את הכללים, תוך מעורבות ממשלתית מזערית. גישה זו לא נבעה רק מאידיאליזם ליברלי, אלא שירתה אינטרס אסטרטגי מובהק: במציאות של רשת חסרת גבולות, ענקיות הטכנולוגיה האמריקאיות יכלו להתפשט גלובלית באין מפריע ולהפוך לזרוע של "עוצמה רכה". בעידן זה (1990–2016), הריבונות האמריקאית לא התבטאה בביצור גבולות, אלא בהגמוניה, מצב שבו רוב תעבורת הנתונים בעולם עברה בשרתים אמריקאיים ונשלטה על ידי קוד שנוצר בעמק הסיליקון.

התפנית החדה במדיניות האמריקאית, שהגיעה לשיאה בשנים 2024–2026, נולדה מתוך"התפכחות גאופוליטית אל מול שלושה איומים מרכזיים: נסיקתה של סין בתחומי ה-5G והבינה המלאכותית, הניסיונות להתערבות זרה בתהליכים דמוקרטיים, והחשיפה של פגיעות שרשראות האספקה העולמיות (בדגש על משבר השבבים). אירועים אלו הובילו להבנה כי האינטרנט אינו עוד "מרחב נייטרלי", אלא זירה למאבק עוצמה שבה היעדר ריבונות רשמית מהווה חולשה ביטחונית. שינוי זה התגבש לכדי מודל "היברידי", המשלב בין עוצמה מדינתית אקטיבית ובין המשך הדומיננטיות של הסקטור הפרטי.

 ביצור הריבונות והמעבר לעצמאות תשתיתית 
שמאל|ממוזער|הנשיא ג'ו ביידן חותם על "חוק השבבים והמדע" (2022). החוק מסמל תפנית אסטרטגית במודל האמריקני, מגישה של שוק חופשי לביצור אקטיבי של הריבונות הטכנולוגית והתשתיתית של ארצות הברית.
בעשור השלישי של המאה ה-21, הפנתה ארצות הברית משאבים חסרי תקדים לביצור יכולותיה הריבוניות. בשנת 2022, מיסד הממשל את התחום באמצעות הקמת "הלשכה למדיניות סייבר ודיגיטל" (Bureau of Cyberspace and Digital Policy) במחלקת המדינה, צעד שסימן את הפיכת הטכנולוגיה לנושא ליבה במדיניות החוץ, בדומה לסוגיות ביטחוניות קלאסיות. כיום, המודל האמריקאי נשען על שלושה נדבכים עיקריים:
 ריבונות חומרה (CHIPS Act): הכרה בכך שריבונות דיגיטלית אינה אפשרית ללא שליטה בייצור הפיזי. באמצעות "חוק השבבים והמדע" (2022), הזרים הממשל מעל 50 מיליארד דולר במטרה להשיב את ייצור המוליכים למחצה לשטח ארצות הברית ולצמצם את התלות הקריטית במפעלי ייצור במזרח אסיה.
 ריבונות אלגוריתמית וביטחון נתונים: החקיקה נגד חברת ByteDance (בעלת טיקטוק) בשנת 2024, לצד צווים נשיאותיים מחמירים בנושא בינה מלאכותית (2023), משקפים את התפיסה כי שליטה זרה באלגוריתמים המעצבים את תודעת הציבור היא איום ישיר על הריבונות. ארצות הברית הגדירה את ה"שכבה הקוגניטיבית" כנכס לאומי שיש להגן עליו מפני השפעה של "יישויות זרות עוינות".
 אכיפה חוץ-טריטוריאלית: למרות הביצור המקומי, ארצות הברית מוסיפה להקרין עוצמה החוצה דרך חוק הענן (CLOUD Act), המאפשר לה גישה משפטית לנתונים המוחזקים בידי חברות אמריקאיות ברחבי העולם.

בעוד שממשל טראמפ התמקד במהלכים חד-צדדיים וסנקציות נקודתיות, ממשל ביידן מיסד את הריבונות דרך חקיקה תעשייתית רחבה ובריתות טכנולוגיות עם שותפות אסטרטגיות (דוגמת ה-TTC עם האיחוד האירופי). מנגד, זרם ביקורתי במחקר טוען כי מודל זה אינו אלא "קולוניאליזם דיגיטלי" בלבוש חדש, המנציח את תלותן של מדינות העולם בתשתיות ובאלגוריתמים אמריקאיים.
 המודל האירופי: ריבונות רגולטורית וזכויות הפרט 
שמאל|ממוזער|350x350 פיקסלים|מליאת הפרלמנט האירופי בשטרסבורג. כאן מתקבלות ההחלטות וההצבעות הסופיות על חקיקה דיגיטלית מכוננת, דוגמת ה-GDPR וחוק הבינה המלאכותית, המהוות את עמוד השדרה של המודל האירופי לריבונות רגולטורית.
הגישה של האיחוד האירופי לריבונות דיגיטלית, המכונה לעיתים "הדרך השלישית", מבקשת להציב חלופה הן למודל השוק החופשי האמריקאי והן למודל השליטה המדינתית הסיני. מודל זה מבוסס על התפיסה כי ריבונות אינה נמדדת רק בבעלות על חומרה, אלא ביכולת להכתיב את הערכים והכללים שיחולו במרחב הדיגיטלי, תוך הגנה על זכויות היסוד של האזרח.

בהיעדר חברות טכנולוגיה רב-לאומיות בסדר הגודל של "ענקיות הטכנולוגיה", האיחוד האירופי פיתח אסטרטגיה של ריבונות באמצעות אסדרה (רגולציה). המושג "אפקט בריסל", שטבעה פרופ' אנו ברדפורד, מתאר מצב שבו האיחוד האירופי מכתיב דה-פקטו סטנדרטים עולמיים: מכיוון שחברות טכנולוגיה מעדיפות לפעול לפי מערכת כללים אחידה כדי להבטיח גישה לשוק האירופי, הן מחילות את התקנות האירופיות המחמירות על פעילותן בכל העולם.

האיחוד קידם בשנים האחרונות שורה של חוקים המהווים את התשתית לריבונותו הדיגיטלית:
 תקנות הגנת הפרטיות (GDPR): תקנות אלו ביססו את העיקרון של "הגדרה עצמית אינפורמטיבית", לפיו המידע האישי שייך לאדם ולא לתאגיד. זהו הבסיס לריבונות ברמת האינדיבידואל.
 חוק השירותים הדיגיטליים (DSA) וחוק השווקים הדיגיטליים (DMA): חקיקה זו נועדה להגביל את כוחן של הפלטפורמות הגדולות ("שומרי הסף"), למנוע מונופוליזציה ולהטיל עליהן אחריות לתכנים המופצים בהן.
 חוק הבינה המלאכותית (AI Act): זהו הניסיון המקיף הראשון בעולם להסדיר את תחום ה-AI באמצעות מסגרת משפטית מחייבת. החוק, שאומץ סופית בשנת 2024, מבוסס על "גישה מבוססת סיכון", המדרגת מערכות AI לארבע רמות:
 סיכון בלתי קביל: מערכות המהוות איום ברור על זכויות יסוד (כגון דירוג חברתי ממשלתי או מניפולציה התנהגותית) נאסרו לשימוש לחלוטין.
 סיכון גבוה: מערכות המשמשות בתחומי תשתית קריטית, חינוך, תעסוקה ואכיפת חוק. מערכות אלו מחויבות בעמידה בסטנדרטים מחמירים של איכות נתונים, תיעוד טכני ובקרה אנושית.
 סיכון מוגבל: מערכות כגון צ'אטבוטים, המחויבות בשקיפות כך שהמשתמש ידע שהוא מנהל אינטראקציה עם מכונה.
 סיכון מינימלי: יישומים כמו מסנני דואר זבל או משחקי וידאו, עליהם לא חלות מגבלות מיוחדות.

שאיפת החוק היא להבטיח "בינה מלאכותית מרוכזת-אדם" (Human-centric AI) – תפיסה הגורסת כי הטכנולוגיה צריכה לשמש ככלי להרחבת היכולת האנושית ולא כתחליף לאוטונומיה של הפרט, תוך הכפפת האלגוריתמים לערכי הדמוקרטיה ושלטון החוק.

בעשור השלישי של המאה ה-21, התחדדה באירופה ההבנה שרגולציה לבדה אינה מספיקה. תלות מוחלטת בתשתיות ענן אמריקאיות ובשבבים מהמזרח הרחוק נתפסת כאיום על הריבונות. כמענה לכך, האיחוד מקדם יוזמות לביסוס עצמאות טכנולוגית:

 GAIA-X: ניסיון ליצור תשתית ענן אירופית משותפת שתבטיח ניידות של נתונים ותמנע "נעילת סַפָּק" (Vendor Lock-in).
 חוק השבבים האירופי (European Chips Act): תוכנית השקעות שמטרתה להכפיל את נתח השוק של אירופה בייצור שבבים עולמי עד שנת 2030.

מבקרי המודל האירופי טוענים כי הנטייה לרגולציה עודפת מדכאת חדשנות מקומית ומקשה על צמיחתן של חברות סטארט-אפ אירופיות. לפי גישה זו, אירופה הפכה ל"מעצמת רגולציה" דווקא בשל כישלונה להפוך ל"מעצמה טכנולוגית", וכי ללא יכולת פיתוח עצמאית של מודלי שפה ותשתיות מחשוב-על, הריבונות הרגולטורית תישאר מוגבלת ביכולתה לעצב את העתיד.

 ריבונות במרחב המקוון והרשתות החברתיות 

המאבק על הריבונות הדיגיטלית אינו מוגבל לתשתיות פיזיות, אלא מתקיים בראש ובראשונה בשכבת המידע והיישומים. בראשית ימי הרשת, בשנות ה-90 של המאה ה-20, רווחה גישת הסייבר-ליברטריאניזם. תפיסה זו, שבוטאה בין היתר ב"הצהרת העצמאות של הסייברספייס" מאת ג'ון פרי בארלו ב-1996, גרסה כי האינטרנט הוא מרחב חופשי, חסר גבולות גאוגרפיים ואוטונומי, שאינו כפוף לסמכותן של מדינות הלאום ("אין לכם ריבונות עלינו... אין לכם סמכות מוסרית לאכוף עלינו חוקים"). אולם, עם צמיחתן של ענקיות הטכנולוגיה בעשור השני של המאה ה-21, התברר כי הריבונות לא נעלמה, אלא הועברה מהמדינות לידי תאגידים רב-לאומיים. תופעה זו כונתה במחקר ריבונות תאגידית, שכן פלטפורמות כמו פייסבוק, גוגל ו-X החלו לקבוע דה-פקטו את גבולות חופש הביטוי, לצנזר תכנים ולנהל את הדיון הציבורי הגלובלי על פי "תנאי שימוש" פנימיים, שלעיתים עמדו בסתירה לחוקי המדינות שבהן פעלו.

בעשור השלישי של המאה ה-21 חלה תפנית חדה, כאשר מדינות הלאום החלו לפעול באופן אקטיבי, כדי להשיב לעצמן את הריבונות על המרחב המקוון. האיחוד האירופי הוביל מגמה זו באמצעות חוקים כגון ה-GDPR וחוק השירותים הדיגיטליים (DSA), המכפיפים את האלגוריתמים של התאגידים לפיקוח רגולטורי מחמיר. המתח הריבוני הגיע לשיאו בשנים 2024–2025 סביב המאבק בדיסאינפורמציה וביישומי בינה מלאכותית יוצרת. דוגמה בולטת לכך היא העימות בין ממשלת ברזיל לרשת החברתית X בשנת 2024, שהסתיים בחסימת הפלטפורמה במדינה לאחר שזו סירבה לציית לצווים שיפוטיים להסרת תכנים, צעד שהמחיש את יכולתה של המדינה לכפות את ריבונותה על תאגיד גלובלי.

אירוע מכונן נוסף בהקשר זה הוא החקיקה בארצות הברית ב-2024, שנועדה לאלץ את חברת ByteDance הסינית למכור את אפליקציית טיקטוק או לעמוד בפני חסימה. מהלך זה שיקף את התפיסה ששליטה זרה בנתונים של אזרחים ובאלגוריתם המעצב את תודעתם מהווה איום ישיר על הריבונות הלאומית. המאבק הנוכחי מתמקד ב"ריבונות אלגוריתמית" ובמדיניות של "לוקליזציה של נתונים", הדרישה לאחסן מידע בשרתים מקומיים כדי למנוע את זליגתו למעצמות זרות ולהבטיח שליטה מדינתית ב"חומר הגלם" הנחוץ לאימון מודלי בינה מלאכותית. חוקרים מזהירים כי תהליך זה מוביל ל"ספלינטרנט" (Splinternet), מונח שטבע מילטון מולר לתיאור פיצול האינטרנט העולמי לרשתות לאומיות סגורות ומנותקות. בעוד שבעבר נתפס הפיצול כסכנה תאורטית, אירועי העשור השלישי של המאה ה-21, בראשם החרמת פלטפורמות על רקע גאופוליטי (כגון מקרה טיקטוק ו-X) והדרישה לריבונות על משאבי מחשוב עבור בינה מלאכותית – הפכו את ה"ספלינטרנט" למציאות טכנולוגית קיימת המאיימת על החזון המקורי של רשת גלובלית אחודה.

 תשתיות חומרה ובינה מלאכותית 
בעשור השלישי של המאה ה-21 חל שינוי נוסף במיקוד הריבונות הדיגיטלית: משאלות של רגולציה במרחב המקוון, לשאלות הנוגעות לשליטה פיזית בחומרה, בשבבים ובמשאבי מחשוב עתירי אנרגיה. שינוי זה נובע מההבנה כי בינה מלאכותית אינה יכולה להתקיים ללא תשתית פיזית מסיבית, שרוב מדינות העולם חסרות את היכולת לייצרה באופן עצמאי.

בניגוד לטכנולוגיות מידע מסורתיות שניתן להריץ על חומרה גנרית, הפיתוח וההפעלה של מודלים מתקדמים של בינה מלאכותית מחייבים כוח חישוב ייעודי. תלות זו יצרה צוואר בקבוק אסטרטגי, שכן שרשרת האספקה של המעבדים הגרפיים המתקדמים (GPU) נשלטת כמעט בלעדית על ידי מספר מצומצם של חברות (בעיקר Nvidia האמריקאית ו-TSMC הטאיוואנית). משמעות הדבר היא שמדינה שאין לה גישה למעבדים אלו – בין אם בשל מחסור במשאבים ובין אם בשל סנקציות בינלאומיות – מאבדת את היכולת לפתח עצמאות טכנולוגית והופכת תלויה בשרשרת אספקה זרה.

ההכרה בסיכוני התלות הובילה לצמיחת מושג ה"בינה המלאכותית הריבונית" (Sovereign AI). לפי תפיסה זו, ריבונות מחייבת שליטה ב"אמצעי הייצור" של הבינה המלאכותית: הנתונים, התשתית וההון האנושי. חשיבותה של גישה זו נובעת משני גורמים עיקריים:

 חוסן אסטרטגי: מניעת מצב שבו המדינה הופכת ל"לקוחה" התלויה ב"מוח" חיצוני לקבלת החלטות קריטיות, ללא יכולת פיקוח על האלגוריתם וללא שליטה על זמינותו בעת משבר.
 עצמאות תרבותית: מניעת דומיננטיות של מודלים המאומנים על בסיס ערכים ושפות של מעצמות זרות (בעיקר אנגלית), תופעה המכונה לעיתים במחקר "קולוניאליזם אלגוריתמי".
ייתכן כי המגמה העולמית הנוכחית מצביעה על תהליך של "היפרדות טכנולוגית" בין המעצמות, בעיקר בין ארצות הברית לסין. תהליך זה מתבטא ביצירת שרשראות אספקה נפרדות לחלוטין לחומרה ולתוכנה. ארצות הברית מקדמת מדיניות של חסימת ייצוא שבבי AI לסין (למשל באמצעות "חוק השבבים"), בעוד סין ומדינות נוספות (כגון האיחוד האירופי) משקיעות בפיתוח יכולות ייצור עצמאיות ("אוטונומיה אסטרטגית") כדי להבטיח גישה רציפה לחומרה גם במחיר של פיצול הכלכלה הגלובלית.
 ביקורת ומחיר הריבונות 
החתירה לריבונות דיגיטלית אינה מהלך נטול מחיר. השיח המחקרי והכלכלי מצביע על כך שריבונות אינה מושג בינארי (יש או אין), אלא ספקטרום של החלטות הגובה מחירים כבדים – כלכליים, פוליטיים וטכנולוגיים.

ביקורת מרכזית, המובלת על ידי כלכלנים וארגוני סחר, גורסת כי המושג "ריבונות דיגיטלית" משמש לעיתים ככסות לפרוטקציוניזם (מדיניות סחר מגוננת). לפי גישה זו, חוקים הדורשים "לוקליזציה של נתונים" (החובה לשמור מידע בשרתים מקומיים) מוצגים כהגנה על פרטיות האזרחים, אך בפועל מתפקדים כחסמי סחר שנועדו לחסום תחרות בינלאומית ולסבסד חברות מקומיות נחשלות. המחיר של מדיניות זו גבוה במיוחד עבור מדינות קטנות (כדוגמת ישראל או מדינות אירופה הקטנות). בניגוד למעצמות ענק כמו סין או הודו, שיש להן שוק פנימי המצדיק הקמת תשתיות עצמאיות, מדינות קטנות המציבות דרישות ריבונות נוקשות מסתכנות בנטישה של חברות טכנולוגיה ובניתוק מחדשנות גלובלית.

בשנת 2025 זיהה המחקר תופעה חדשה המכונה "ריבונות כְּשֵׁרוּת". כתגובה ללחץ הרגולטורי מצד מדינות, ענקיות הטכנולוגיה (כגון מיקרוסופט, גוגל ואמזון) החלו לשווק את הריבונות כ"מוצר מדף". החברות מציעות לממשלות חבילות "ענן ריבוני", המבטיחות כביכול שליטה מלאה בנתונים ובהצפנה.

מבקרים טוענים כי מדובר באחיזת עיניים. שהרי בפועל, למדינה רק תחושת הריבונות; בעוד שהתשתית הפיזית, הקוד והשליטה המעשית נותרים בידי התאגיד האמריקאי. מודל זה מנציח את התלות הטכנולוגית תחת מסווה של עצמאות, ומרוקן את מושג הריבונות מתוכנו הפוליטי המקורי.

הניסיון לייצר "אוטרקיה דיגיטלית" (עצמאות מוחלטת) בתחומים מורכבים כמו ייצור שבבים מתקדמים או אימון מודלי בינה מלאכותית, עלול להוביל לפיגור טכנולוגי. המורכבות של שרשראות האספקה המודרניות היא כזו ששום מדינה, אפילו לא ארצות הברית, אינה יכולה לייצר את כל שרשרת הערך בגפה. מדינות שתתעקשנה על "ריבונות מלאה" עלולות למצוא את עצמן עם טכנולוגיה מיושנת ויקרה, בעוד המדינות המשתפות פעולה בבריתות טכנולוגיות ייהנו מיתרון לגודל ומחדשנות מהירה.

 תלותיות בהיעדר ריבונות 
מול הביקורת על המחיר הכלכלי של הריבונות, מצביעים חוקרים ואסטרטגים על המחיר האלטרנטיבי, והכבד לעיתים יותר, של היעדר ריבונות. ויתור על עצמאות דיגיטלית חושף מדינות ואזרחים לסיכונים אסטרטגיים, לניצול כלכלי ולשחיקת הסמכות המדינתית.

הסכנה המידית ביותר בהיעדר ריבונות היא אובדן החוסן הלאומי. מדינה המבססת את תשתיותיה הקריטיות (חשמל, בריאות, צבא) על ספקים זרים, נמצאת בסיכון מתמיד לשיבוש השירות עקב החלטה עסקית, לחץ פוליטי או סנקציות בינלאומיות. מצב זה מכונה "כשל יכולת הביצוע": הרגע שבו המדינה רוצה לפעול למען אזרחיה (למשל, בעת מגפה או מלחמה) אך מגלה כי הכלים הטכנולוגיים אינם בשליטתה.במקרי קיצון, התלות מעניקה לחברות הטכנולוגיה או למדינות האם שלהן מעין "מתג כיבוי" על הכלכלה המקומית.

חוקרים ביקורתיים, ובראשם רנאטה אבילה פינטו, טוענים כי המודל הנוכחי של האינטרנט משחזר דינמיקות קולוניאליות היסטוריות. בתהליך המכונה "קולוניאליזם דיגיטלי", מעצמות הטכנולוגיה (בעיקר ארצות הברית וסין) מתייחסות למדינות הדרום הגלובלי ולשווקים מתעוררים כאל מאגרי משאבים לניצול. במודל זה מתקיימת זרימה חד-כיוונית:
 משאב הגלם: נתונים נשאבים מהאזרחים במדינות הפריפריה ללא תמורה.
 המוצר המוגמר: הנתונים מעובדים במרכזים של ענקיות הטכנולוגיה, ונמכרים בחזרה למדינות המקור כשירותי בינה מלאכותית יקרים.

תהליך זה, המכונה "דאטה אקסטרקטיביזם" (Data Extractivism), מנציח את הנחשלות הכלכלית של מדינות חלשות ומונע מהן לפתח תעשייה מקומית עצמאית.

היעדר ריבונות על המרחב המקוון מוביל לכך שלעיתים חוקי השיח הציבורי נקבעים בחברות הטכנולוגיה הגדולות ולא בפרלמנט הנבחר. כאשר פלטפורמות זרות קובעות את גבולות חופש הביטוי (מה מותר לומר, אלו פוליטיקאים יחסמו ואלו תכנים יקודמו באלגוריתם), המדינה מאבדת את יכולתה להגן על התהליך הדמוקרטי מפני מניפולציות זרות, קיטוב והסתה. חוקרים מזהירים כי ללא ריבונות דיגיטלית, היכולת של אזרחים לעצב את גורלם הפוליטי נפגעת אנושות.

 ריבונות דיגיטלית בישראל 
ישראל מהווה מקרה בוחן ייחודי במחקר הריבונות הדיגיטלית, המדגים דואליות בין עוצמה טכנולוגית עולמית ובין תלות עמוקה בתשתיות זרות. המחקר האסטרטגי מבחין בישראל בין "ריבונות מבצעית" גבוהה ובין "ריבונות תשתיתית" מוגבלת, תוצר היות המדינה קטנה בעלת מגזר טכנולוגי דומיננטי, אך נטולת יתרון גודל בייצור חומרה וענן. מוקד העוצמה המרכזי של הריבונות הישראלית טמון בתחום הגנת הסייבר; בניגוד למודל האירופי הנשען על רגולציה משפטית, ישראל מבססת את ריבונותה על יכולת פיתוח עצמאית של כלי הגנה ותקיפה המאפשרים לה "חופש פעולה דיגיטלי" במרחב המקוון. עוצמה זו נשענת על הון אנושי ייחודי שנבנה ברצף שבין יחידות הצבא הטכנולוגיות (כגון יחידה 8200) לאקדמיה ולתעשיית ההייטק, דבר שמאפשר למדינה לפתח פתרונות תוכנה מותאמים לצרכיה הביטחוניים והאזרחיים. לצד זאת, ישראל פועלת לביצור ריבונותה דרך שליטה בקישוריות הפיזית; מיקומה הגאוגרפי כצומת המחבר בין אירופה, אסיה ואפריקה מנוצל להקמת כבלי תקשורת בינלאומיים המעניקים לה "נכסיות דיגיטלית" גאופוליטית מול מדינות האזור.

עם זאת, האיום על הריבונות החריף עם הפיכת הבינה מלאכותית לתשתית לאומית קריטית המקבילה לחשמל ולמים. כיום, חלק ניכר מכלי הפיתוח והתפעול הממשלתיים והביטחוניים נסמכים על מודלי שפה (LLMs) ויכולות חישוב המנוהלים על ידי תאגידי ענק זרים. מצב זה מייצר חשיפה ל"מתג כיבוי" דיגיטלי, היכולת התאורטית של תאגיד או מדינה זרה להשבית שירותי ענן או רכיבי AI חיוניים עקב לחצים פוליטיים, שינויי רגולציה במדינת האם או מחאות עובדים בחו"ל. חוקרים מזהירים כי תלות זו אינה מתמצה רק באחסון מידע, אלא חודרת לליבת תהליכי קבלת ההחלטות והיכולת המבצעית; מצב שבו פלטפורמה עסקית הופכת למנוף לחץ אסטרטגי המגביל את סמכות המדינה ומעניק לתאגידים עוצמה רגולטורית המתחרה בזו של הריבון הפוליטי. פרדוקס זה בולט במיוחד בפרויקט נימבוס, שם נאלצת ישראל לאזן בין היתרון הטכנולוגי של הענן הציבורי ובין הכפיפות לחוק האמריקאי (כגון ה-CLOUD Act), המאפשר לרשויות זרות גישה לנתונים המאוחסנים בשרתים מקומיים.

בתגובה לסיכוני התלות הללו, החלה ישראל לקדם אסטרטגיה של "בינה מלאכותית ריבונית" (Sovereign AI) במטרה לבנות את ה-"National AI Stack", תשתית לאומית עצמאית הכוללת כוח חישוב, נתונים והון אנושי בשליטה מקומית. במסגרת פורום תל"ם והמיזם הלאומי לבינה מלאכותית, הושק פרויקט להקמת מחשב-על (Supercomputer) המבוסס על מעבדי GPU מתקדמים, שנועד לאפשר לחברות ולאקדמיה הישראלית לאמן מודלים גדולים ללא תלות בתורים או במגבלות פוליטיות של תשתיות ענן זרות. המטרה היא להבטיח שגם בעת משבר גאופוליטי או "הפרדות טכנולוגית" בין המעצמות, ישראל תשמר יכולת פיתוח עצמאית ותמנע "קולוניאליזם אלגוריתמי", מצב שבו המערכות הלאומיות מופעלות על ידי מודלים המאומנים על בסיס ערכים ושפות זרים שאינם תואמים את האינטרס הלאומי והתרבותי המקומי. יוזמות אלו משקפות את ההבנה המחקרית העדכנית כי במאה ה-21, ריבונות אינה נמדדת רק בשליטה בטריטוריה הפיזית, אלא ביכולת של מדינה להבטיח את רציפות התפקוד של "המוח הדיגיטלי" שלה במרחב גלובלי של תלות הדדית.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:צנזורה באינטרנט
קטגוריה:המרחב הקיברנטי