יוסף גדיש

יוסף גדיש (1915–21 בנובמבר 1985) היה ראש העיר השני של עכו, סמנכ"ל משרד החינוך והתרבות וסגן ראש עיריית ירושלים.

 ביוגרפיה 
נולד בשם יוסף גרובר ב-1915 ברפליבקה שהייתה אז חלק מפולין, ליעקב ולאה בתיה לבית מניוק, ילד שישי מתוך שבעה.

עלה עם משפחתו לארץ והתיישב בקיבוץ יגור, שם נישא ב-1939 לתרצה לבית פרובוזניק. לאחר קום המדינה היה קצין התרבות והגזבר של משלחת משרד הביטחון למחנות המעצר בקפריסין.

 פעילות ציבורית 
ב-1951 מונה לסגנו של ברוך נוי, ראש העיר הראשון של עכו, מטעם סיעת ההסתדרות, במקביל לעבודתו כמפקח בתי הספר של זרם העובדים בצפון הארץ. ב-1952 התפטר נוי מראשות העירייה, ומועצת מפא"י החליטה להציג את מועמדותו של גדיש להחליפו, ובעקבות כך החליף את שם משפחתו מגרובר לגדיש. גדיש נכנס לתפקידו בינואר 1953 וכיהן כראש העיר במשך 8 שנים. בעקבות הבחירות לכנסת החמישית ב-1961 נתפס גדיש כאחראי לירידת כוחה של מפא"י בעירו אל מול עליית כוחה של מק"י, והוא הודיע על פרישתו ממזכירות סניף מפא"י בעכו, ובדצמבר אותה שנה התפטר מראשות העירייה.

לאחר שישה חודשים, בהם למד ערבית, נכנס לתפקיד ראש המחלקה הערבית במשרד החינוך והתרבות, שהייתה אחראית על החינוך בכפרים הערבים והדרוזים. ב-1964 קודם לתפקיד סמנכ"ל משרד החינוך, תחת גיסו יעקב שריד, ששימש כמנכ"ל. במסגרת תפקידו היה אחראי על החלת חוק חינוך חובה ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים, והכניס לתוכנית הלימודים מעל 130 ספרי לימוד בערבית.

ב-1965, עם הפילוג במפלגת מפא"י הצטרף לרפ"י, והוצע לו על ידי טדי קולק לכהן כמנכ"ל עיריית ירושלים. גדיש סירב למינוי, אך הבטיח כי יצטרף לרשימתו של קולק בעתיד. ב-1969 פרש מתפקידו במשרד החינוך, כדי להתמודד למועצת עיריית ירושלים ברשימת המערך כנציג רפ"י. לאחר הבחירות מונה כסגן בשכר של ראש העיר טדי קולק, ומחזיק תיק החינוך. במשרד החינוך החליף אותו בתפקיד שמעון ברוך, ועם פרישתו קיבל גדיש את אות העדה הדרוזית על פועלו למען החינוך הדרוזי. ב-1975, במקביל לתפקידיו בעירייה, נבחר לכהן כיו"ר ועדת החינוך של מרכז השלטון המקומי.

לאחר הבחירות המקומיות ב-1978 נאלץ לוותר על תפקיד סגן ראש העיר וכן על תיק החינוך לטובת תמר אשל. הוא קיבל לידיו את ראשות ועדת התכנון והבנייה העירונית באופן זמני, אך עם השלמת הקמת הקואליציה העירונית נותר חבר מועצה מן המניין. במקביל לתפקידו זה הקים עם האדריכל משה קוריאט משרד פרטי לתכנון מבני חינוך, ונחשד בניגוד עניינים שכן היה מעורב בפרויקטים שבמסגרת תפקידו הקודם דאג לאישורם וקידומם.

ב-1981, לאחר התפטרותו של אלעד פלד מתפקידו כסגנו של קולק מונה גדיש מחדש לסגן ראש העיר וממלא מקומו, וקיבל לידיו את תיק התברואה, וכן את תפקידי יו"ר מועצת המנהלים של החברה הסוכנותית לשיקום השכונות, ויו"ר הנהלת הגג של חברת המתנ"סים העירונית. גם לאחר הבחירות המקומיות בשנת 1983 המשיך גדיש לשמש כסגנו של קולק, וחזר להחזיק בתיק החינוך ובתיק שיקום השכונות.

בתחילת 1985 עבר אירוע מוחי, בעקבותיו נאלץ לצמצם את פעילותו בעירייה. תחילה ויתר על תיק שיקום השכונות שהועבר לדדה בן-שטרית, וביוני אותה שנה פרש גם מתיק החינוך, שהועבר לרות לב, ומתפקידו כסגן ראש העיר.

 חיים אישיים 
גדיש הלך לעולמו ב-21 בנובמבר 1985 לאחר אירוע מוחי שני. הוא הותיר אחריו את אשתו תרצה, ביתו מיכל רהט ובנו יורם גדיש (1939–2024). ארונו הוצב בפתח עיריית ירושלים טרם הלווייתו.

לאחר מותו הוענק לו פרס השלטון המקומי לשנת 1986, ונקרא על שמו רחוב בעכו.

ב-1968 שכל גדיש את בנו משה (נולד ב-1948) ששירת על סיפון אח"י דקר. אחת מנכדותיו היא אורית זיו, ד"ר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ראשי עיריית עכו
קטגוריה:סגני ראש עיריית ירושלים
קטגוריה:יגור: אישים
קטגוריה:עובדי משרד החינוך, התרבות והספורט
קטגוריה:אבות שכולים: חללי צה"ל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1915
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1985