מיכאיל פוקרובסקי

מִיכַאִיל נִיקוֹלַיֶובִיץ' פּוֹקְרוֹבְסְקִי (ברוסית: Михаи́л Никола́евич Покро́вский; ) היה היסטוריון מרקסיסטי רוסי, מהפכן ואיש ציבור ופוליטיקאי סובייטי. כאחד ההיסטוריונים הראשונים בעלי הכשרה מקצועית שהצטרפו לתנועה המהפכנית ברוסיה, פוקרובסקי נחשב להיסטוריון הסובייטי המשפיע ביותר בשנות ה-20 של המאה ה-20, ונודע כ"ראש האסכולה ההיסטורית המרקסיסטית בברית המועצות".

פוקרובסקי לא היה בולשביק ואף לא מנשביק במשך כעשור שקדם למהפכת אוקטובר של 1917; תחת זאת חי בגלות באירופה כרדיקל עצמאי, שהיה מקורב לפילוסוף אלכסנדר בוגדנוב. בעקבות תפיסת השלטון על ידי הבולשביקים, הצטרף פוקרובסקי מחדש למפלגה הבולשביקית ועבר למוסקבה, שם מונה לסגן ראש מחלקת החינוך החדשה של הממשל הסובייטי,  (Наркомпрос).

פוקרובסקי מילא תפקיד מוביל בביסוס הממסד החינוכי הסובייטי המוקדם, ערך כמה מכתבי העת ההיסטוריים החשובים של התקופה, והוביל את הארגון מחדש של מערכת ההשכלה הגבוהה והסגל שלה מתוקף תפקידו כראש . הוא גם חיבר יצירות חלוציות ומשפיעות על ההיסטוריה של רוסיה, שהציגו פרשנות מחודשת רשמית למחצה של העבר הרוסי דרך העדשה של מלחמת מעמדות והתקדמות ההיסטוריה באמצעות שלבי התפתחות מוגדרים. פוקרובסקי היה ביקורתי מאוד כלפי אופייה של האימפריה הצארית הרב-לאומית, והמעיט בחשיבות התפקיד האישי שמילאו יחידים, כדוגמת הצאר המודרניסט פיוטר הגדול.

קורות חיים
שנותיו הראשונות
מיכאיל פוקרובסקי נולד ב-29 באוגוסט 1868 במוסקבה למשפחה של פקיד מדינה שזכה באצולה תורשתית מן הצאר. הוא זכה לחינוך טוב בילדותו, והשלים את לימודיו בגימנסיה קלאסית לפני שנרשם לפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת מוסקבה בגיל 19, שם למד תחת הנחייתם של וסילי קליוצ'בסקי ו, שניים מההיסטוריונים הידועים ביותר באותה תקופה. הוא סיים את לימודיו במוסד זה ב-1891, והמשיך ללימודי תואר שני אצל קליוצ'בסקי; עבודה זו לא הושלמה בשל חילוקי דעות אישיים.

אף על פי שלא החזיק בתואר אקדמי מתקדם, לא אמר פוקרובסקי נואש והחל ללמד בבתי ספר תיכוניים ובתוכניות ללימודי חוץ של האוניברסיטה, כשהוא דבק בשאיפתו להפוך להיסטוריון מקצועי. עם זאת, הוא לא הצליח להשיג משרת הוראה באוניברסיטה, ונאלץ להסתפק בהעברת קורסים בהיסטוריה בבתי ספר תיכוניים, בקורסי ערב ובקורסים לנשים מחוץ למסגרת האוניברסיטאית. כצעיר בעל נטיות פרוגרסיביות, נאסר על פוקרובסקי לבסוף להעביר הרצאות פומביות בשנת 1902 בשל דעותיו הרדיקליות.

הפרטים על פעילותו הפוליטית המוקדמת של פוקרובסקי מועטים, אם כי פוקרובסקי עצמו הודה שנים רבות לאחר המעשה כי היה חבר ב, ארגון של מעמד הביניים שפעל לכינון חוקה לרוסיה והיווה את המבשר של המפלגה הדמוקרטית החוקתית (הקדטים).

מ-1905 עד 1917
שמאל|ממוזער|250px|הפילוסוף והסופר הבולשביקי אלכסנדר בוגדנוב (1873–1928), עמו היה פוקרובסקי קשור בקשר הדוק במהלך שנות גלותו באירופה.
פוקרובסקי הפך למרקסיסט במהלך מהפכת 1905, והצטרף למפלגה הבולשביקית. מנהיג המפלגה, ו"י אוליאנוב (לנין), הזמין אותו לכתוב בביטאון הרשמי של המפלגה שיצא לאור בגלות, "הפרולטרי" (Пролетарий).

בתוך הארגון הבולשביקי, היה פוקרובסקי מקורב לפלג הרדיקלי שהתגבש סביב אלכסנדר בוגדנוב, קבוצת  ("קדימה"). עם חברי מפתח נוספים בפלג זה נמנו מי שיהיה לימים שר החינוך הבולשביקי, , והסופר הנודע מקסים גורקי.

כישלון מהפכת 1905 אילץ את פוקרובסקי להגר; תחילה לפינלנד, וב-1908 עבר לצרפת. פוקרובסקי נותר בגלות בצרפת עד פרוץ מהפכת אוקטובר ב-1917. בתקופת גלותו בצרפת כתב את חיבורו ההיסטוריוגרפי המרכזי הראשון, "היסטוריה של רוסיה מהזמנים הקדומים ביותר", שיצא לאור בחמישה כרכים בין השנים 1910 ל-1913.

בראשית 1909 הקימו בוגדנוב ואנשי "וְפֶּרְיוֹד" בית ספר מפלגתי מרקסיסטי באי האיטלקי קאפרי, במטרה לחנך ולהכשיר פועלים רוסים מן השורה לשמש כמנהיגי מפלגה בעתיד. הפרויקט נועד להיות פתוח לתומכי הבולשביקים והמנשביקים כאחד. פוקרובסקי זומן, מתוקף מעמדו כאיש האקדמיה של המפלגה, להרצות בבית הספר בקאפרי על ההיסטוריה של רוסיה.

אנשי "וְפֶּרְיוֹד" הגולים הקימו בית ספר מפלגתי נוסף בבולוניה שבאיטליה, שפעל בין השנים 1910–1911, ושוב ביקשו לשתף בו את שני האגפים – הבולשביקי והמנשביקי – של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. גם בפרויקט זה השתתף פוקרובסקי כמרצה להיסטוריה, לצד לונצ'רסקי, בוגדנוב ואחרים. אולם מנהיגי הפלגים העיקריים, לנין וגאורגי פלחנוב, גילו עוינות כלפי הפרויקט, ובעקבות זאת התפרק בית הספר בבולוניה – ויחד עמו קבוצת "וְפֶּרְיוֹד" כולה.

לאחר סילוקו של בוגדנוב מהסיעה הבולשביקית של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית ב-1909, פרש פוקרובסקי מן הארגון בעקבותיו. הוא נותר רדיקל עצמאי (שאינו בולשביק) עד לשנת המהפכה, 1917. באוגוסט של אותה שנה שב לרוסיה, בעקבות מהפכת פברואר שהביאה להדחת הצאר ניקולאי השני. בחודש שלאחר מכן התקבל מחדש רשמית לשורות המפלגה הבולשביקית, ובמהרה תפס עמדת כוח ואמון כעורך העיתון היומי של הסובייט של מוסקבה, "איזבסטיה". כמו כן, מונה לחבר ב.

שנים לאחר מהפכת אוקטובר
בעקבות מהפכת אוקטובר, שהעלתה את המפלגה הבולשביקית לשלטון, מונה פוקרובסקי לקומיסר לענייני חוץ של הסובייט של מוסקבה. הוא גם כיהן בסוף 1917 ותחילת 1918 כראש עיריית מוסקבה. הוא נבחר גם לוועדה שניסחה את ה ב-1918, ובמרץ 1918 נבחר ליושב ראש מועצת הקומיסרים העממיים של מחוז מוסקבה.

כאשר איש "וְפֶּרְיוֹד" לשעבר, אנטולי לונצ'רסקי, מונה לעמוד בראש  (הגוף שירש את משרד החינוך הציבורי הרוסי), הציע לו לנין ישירות כי אשתו שלו, נאדז'דה קרופסקיה, ופוקרובסקי יצורפו כמארגנים ראשיים לצדו של לונצ'רסקי בגוף הממשלתי החדש. פוקרובסקי מונה לסגן הקומיסר במשרד החינוך שעבר רפורמה במאי 1918, ופיקח על ניהול הגוף במהלך היעדרויותיו התכופות של לונצ'רסקי ממוסקבה במהלך שארית שנת 1918.

ב-1919 שוב הואשם פוקרובסקי באופוזיציוניות, כאשר העניק את תמיכתו לניקולאי בוכארין ול בהתנגדותם לחוזה ברסט-ליטובסק – סוגיה שעוררה מחלוקת מרה ומפלגת בתוך המפלגה הקומוניסטית הרוסית.

השפעה על מוסדות סובייטיים
מספר גופים חינוכיים סובייטיים נזקפים במידה מסוימת לזכות השפעתו של פוקרובסקי. אלה כוללים את "הפקולטות לפועלים" (רבפק), שהוקמו כדי לספק חינוך מכין לפועלי המפעלים ולהקנות להם כניסה להשכלה גבוהה מבלי שהשלימו השכלה תיכונית פורמלית. ב-1918 היה הרקטור המייסד של , ששמה שונה מאוחר יותר ל. פוקרובסקי היה גם גורם מכריע בהקמת  (ИКП), ששימש בפועל כבית ספר ללימודים מתקדמים להכשרת היסטוריונים, כלכלנים, פילוסופים, משפטנים ומדעני טבע. הוא עמד בראש המכון מ-1921 ועד 1931.

פוקרובסקי כתב גם את "היסטוריה קצרה של רוסיה", שפורסמה ב-1920 וזכתה לשבחים רבים מוולדימיר לנין, שציין בהקדמה למהדורה הראשונה כי הוא "אהב את הספר עד מאוד".

פוקרובסקי היה גם ממייסדי "האיגוד הרוסי של מכוני מחקר במדעי החברה" (РАНИОН), מעין צוות חשיבה שאפשר לחוקרים לא-מרקסיסטיים לעסוק בפרויקטים של מחקר סוציולוגי. פוקרובסקי דגל בעקביות בשילוב מבקרים מתונים של המשטר בתוך הממסד החינוכי, וניסה ללא הצלחה להשיג משרות הוראה באוניברסיטת מוסקבה עבור אינטלקטואלים מנשביקים בולטים כיולי מרטוב ו.

ב-1925 נבחר פוקרובסקי לנשיא הראשון של "אגודת ההיסטוריונים המרקסיסטים", ובמשך תקופה מסוימת היה גם עורך כתב העת שלה, "היסטוריק-מרקסיסט" ("Историк-марксист"). הוא היה גם ממייסדי הארכיון המרכזי של המדינה של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (РСФСР) ועורך כתב העת שלו, "קראסני ארכיב" ("Красный архив"; "הארכיון האדום"), אחד הפרסומים ההיסטוריים המדעיים החשובים של שנות ה-20 בברית המועצות.

השפעתו הגיעה לשיאה במהלך הוועידה הכלל-סובייטית הראשונה והיחידה של היסטוריונים מרקסיסטים שנערכה בדצמבר 1928 ובינואר 1929. כפי שציין ההיסטוריון :

ב-1929 נבחר פוקרובסקי ל. הוא הגיע למעמדו הגבוה ביותר במנגנון המפלגה הקומוניסטית בשנה שלאחר מכן, כאשר מונה לחבר בנשיאות הוועדה המרכזית לביקורת, גוף משמעתי שנבחר ופעל במקביל לוועד המרכזי המנהל של המפלגה. פוקרובסקי היה גם חבר בוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות וברוסיה, גופים שאינם מפלגתיים לכאורה שחשיבותם דעכה עם הזמן.

רעיונות היסטוריים
בכתביו ההיסטוריוגרפיים הדגיש פוקרובסקי את התאוריה המרקסיסטית ואת האכזריות של המעמדות העליונים. הוא תיאר שוב ושוב את האימפריה הרוסית כ"בית כלא לעמים". בחיבורו "היסטוריה רוסית מהזמנים הקדומים ביותר" (1910–1913), כתב כי "רוסיה הגדולה נבנתה על עצמותיהן של האומות הלא-רוסיות... בעבר, אנו הרוסים היינו השודדים הגדולים ביותר עלי אדמות".

הוא גם המעיט בחשיבות התפקיד של האישיות לטובת הכלכלה ומלחמת המעמדות ככוח המניע של ההיסטוריה. דוגמה לכך הייתה ניתוחו את חיסול מעמד הבויארים, בעלי האחוזות הפאודליות הגדולות, בתקופת שלטונו של איוואן האיום. פוקרובסקי ייחס זאת להתפתחות של כלכלת שוק שהעדיפה אחוזות קטנות ויעילות יותר, שבעליהן כרתו ברית עם אנשי הערים ב-1564 כדי להפיל את הבויארים – מהלך שלטענתו היה מתרחש ללא קשר לזהות האדם שישב על הכס.

על פיוטר הגדול כתב פוקרובסקי: "פיוטר, שהיסטוריונים מתרפסים כינוהו 'הגדול'... דרדר את רווחת (האוכלוסייה) באופן נורא והוביל לעלייה קולוסאלית בשיעור התמותה".

מותו ומורשתו
מיכאיל פוקרובסקי נפטר מסרטן ב-10 באפריל 1932. אפרו נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין. למרות ביקורת מסוימת שנמתחה עליו בתחילת שנות ה-30, המשיכו לחלוק לו כבוד במשך שנתיים לאחר מותו. שמו ניתן למכון הפדגוגי של לנינגרד ולמכון האגרו-פדגוגי של נובגורוד. כמו כן, מ-20 באוקטובר 1932 ועד 11 בנובמבר 1937, נקראה אוניברסיטת מוסקבה על שמו. שמו ניתן גם לבית הספר הפדגוגי בוולוגדה. בערים מסוימות (בפרט באיז'בסק), קיימים עד היום רחובות הקרויים על שמו.

אולם "תקופה חדשה בהתפתחות ההיסטוריוגרפיה הסובייטית החלה ב-16 במאי 1934", עם פרסום צו שביקר את האופן שבו נלמדה היסטוריה בבתי הספר ובאוניברסיטאות בברית המועצות. עשרות חוקרים הוטלו למשימה של כתיבת ספר לימוד היסטוריה סטנדרטי חדש ב-1934 וב-1935. הצו הגיע בעקבות דיון שנערך במרץ בפוליטבירו של המפלגה הקומוניסטית הרוסית, שעסק בשאלת ספרי הלימוד בהיסטוריה לאומית, ובו הביע המזכיר הכללי יוסיף סטלין את דעתו הנחרצת כי השפעתו של פוקרובסקי הייתה מכרעת בהפצת הצגה מופשטת וסכמטית מדי של ההיסטוריה הלאומית.

אף שהצו לא הזכיר את פוקרובסקי בשמו, השפעתו הביאה לערעור אמינותה של אסכולת ההיסטוריה כולה שהוביל. בינואר 1936 הוקמה ועדה נוספת לספרי לימוד בהיסטוריה, הפעם בראשות אנדריי ז'דאנוב ובכיכובם של פקידי מפלגה בכירים, בהם ניקולאי בוכארין, קארל ראדק,  ו. במקביל לעבודת הוועדה, חיבר בוכארין ביקורת ארוכה על פוקרובסקי והמתודולוגיה שלו, בה האשים את ההיסטוריון המנוח בדבקות מכניסטית בנוסחאות סוציולוגיות מופשטות, בכישלון להבין וליישם כראוי את השיטה הדיאלקטית, ובנטייה לתאר את ההיסטוריה כתהליך אוניברסלי גס. ועדת ז'דאנוב, בהתייעצות עם סטלין, פרסמה הודעה רבת-השפעה שסיווגה את ההיסטוריונים מאסכולת פוקרובסקי כצינורות לרעיונות מזיקים שהיו ביסודם "אנטי-מרקסיסטיים, אנטי-לניניסטיים, מחבלים רעיוניים במהותם ואנטי-מדעיים". התקפתו הבלתי נלאית של פוקרובסקי על המשטר הצארי הישן כ"בית כלא לעמים" ו"ז'נדרם בינלאומי" נחשבה מעתה ל"ניהיליזם לאומי" אנטי-פטריוטי, וכוננה דוקטרינה היסטורית חדשה ברוח הלאומנות הרוסית. דוקטרינה חדשה רשמית זו נותרה על כנה למשך שארית חייו של סטלין.

מפעל חייו של פוקרובסקי הושמץ באופן מקיף בשני קובצי מאמרים, "נגד התפיסות ההיסטוריות של מ"נ פוקרובסקי" ו"נגד התפיסות האנטי-מרקסיסטיות של מ"נ פוקרובסקי", שפורסמו ב-1939 וב-1940 בהתאמה, כאשר האסכולה ההיסטורית החדשה העלתה על נס גיבורים צבאיים מהעבר והדגישה את ההשפעות החיוביות של התפשטות השלטון הרוסי. בכרך של 1939, כתבה , שהסתמנה כאחת ההיסטוריוניות הסטליניסטיות הסמכותיות:

ב-1942, במהלך המלחמה עם גרמניה, בכרך נוסף בשם "עשרים וחמש שנים של מחקר היסטורי בברית המועצות", סיכם אחד הכותבים את הטעויות לכאורה של פוקרובסקי:

רק לאחר מותו של המנהיג הסובייטי וההתנערות ממדיניותו על ידי המפלגה הקומוניסטית, זכתה עבודתו של פוקרובסקי מחדש להשפעה מסוימת בקרב היסטוריונים אקדמיים בברית המועצות. אף על פי שהוא נחשב לפולמוסן מרקסיסטי דוגמטי על ידי מבקריו, פוקרובסקי מוכר גם כ"חוקר מצפוני שלא הקריב את היושרה האינטלקטואלית לטובת דרישות התעמולה" על ידי אחרים, מה שמותיר אחריו מורשת שנויה במחלוקת.

כתביו
 "Русская история с древнейших времен" (היסטוריה רוסית מהזמנים הקדומים ביותר), * 5 כרכים. הוצאת "מיר", מוסקבה, 1910–1913.
 "Очерк истории русской культуры" (מתווה להיסטוריה של התרבות הרוסית), 2 חלקים, הוצאת "מיר", מוסקבה, 1914–1918.
 "Русская история в самом сжатом очерке" (היסטוריה רוסית בתיאור תמציתי ביותר), הוצאת גוסיזדאט (ההוצאה הממלכתית), מוסקבה, 1920.
 "Дипломатия и войны царской России в XIX столетии" (הדיפלומטיה והמלחמות של רוסיה הצארית במאה ה-19), * הוצאת "קראסניה נוב", מוסקבה, 1923.
 "Внешняя политика России в XX веке" (מדיניות החוץ של רוסיה במאה ה-20), הוצאת האוניברסיטה הקומוניסטית על שם סברדלוב, מוסקבה, 1926.

 "Империалистическая война" (המלחמה האימפריאליסטית), אוסף מאמרים, הוצאת "סוציאל-דמוקרט", מוסקבה, 1928.
 "Октябрьская революция" (מהפכת אוקטובר), אוסף מאמרים, הוצאת האקדמיה הקומוניסטית, מוסקבה, 1929.

לקריאה נוספת
 John F. Barber, Soviet Historians in Crisis, 1928-1932. London: Palgrave Macmillan, 1981.
 David Brandenberger, "Politics Projected into the Past: What Precipitated the Anti-Pokrovskii Campaign?" in Ian D. Thatcher (ed.), Reinterpreting Revolutionary Russia: Essays in Honour of James D. White. Houndmills, England: Palgrave, 2006; pp. 202–214.
 David Brandenberger, "Who Killed Pokrovsky (the Second Time)? The Prelude to the Denunciation of the Father of Soviet Marxist Historiography, January 1936," Revolutionary Russia, vol. 11, no. 1 (1998), pp. 67–73.
 D.Dorotich, Disgrace and Rehabilitation of M.N.Pokrovsky, Canadian Slavonic Papers, v.8 (1966), pp. 169 – 181
 Bernard W. Eissenstat, "M.N. Pokrovsky and Soviet Historiography: Some Reconsiderations," Slavic Review, vol. 28, no. 4 (Dec. 1969), pp. 604–618. In JSTOR
 George M. Enteen, "Soviet Historians Review their Own Past: The Rehabilitation of M.N. Pokrovsky," Soviet Studies, vol. 20, no. 3 (1969).
 George M. Enteen, The Soviet Scholar Bureaucrat: M.N. Pokrovskii and the Society of Marxist Historians. University Park, PA: Pennsylvania State University Press, 1978.
 Jonathan Frankel, "Party Genealogy and the Soviet Historians (1920-1938)," Slavic Review, vol. 25, no. 4 (Dec. 1966), pp. 563–603. In JSTOR
 Boris Dmitrievich Grekov, Против исторической концепции М.Н. Покровского; сборник статей. (Against the Historical Conceptions of M.N. Pokrovsky: Collection of Articles). In two volumes. Moscow: Izdatel'stvo Akademii nauk SSSR, 1939–1940.
 John Keep, "The Rehabilitation of M.N. Pokrovskii," Power and the People: Essays on Russian History. Boulder, CO: Eastern European Monographs, 1995; pp. 383–404.
 Alexandr Mazour, Modern Russian Historiography. Princeton, NJ: D. Van Nostrand Company, 1958.
 M.V. Nechkina, "Vopros o M.N. Pokrovskom v postanovleniiakh partii i pravitel'stva 1934-1938 gg." (The question of M.N. Pokrovsky in the regulations of the party and government 1934–1938), Istoricheskie zapiskie, no. 118 (1990), pp. 232–246.
 Konstantin Shteppa. Russian Historians and the Soviet State. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press, 1962.
 Oleg Dmitrievich Sokolov, М.Н. Покровский и советская историческая наука (M.N. Pokorovsky and Soviet Historical Science). Moscow: Misl', 1970.
 Roman Szpoluk, "Pokrovsky and Russian History," Survey, October 1964.

קישורים חיצוניים



 Literature by and about Mikhail Nikolayevich Pokrovsky in the catalog of the German National Library

הערות שוליים

קטגוריה:היסטוריונים רוסים
קטגוריה:מדענים רוסים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מוסקבה
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות של חומת הקרמלין
קטגוריה:קומוניסטים רוסים
קטגוריה:חברי האקדמיה למדעים של ברית המועצות
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1868
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1932