הוויכוח האנטישמי בברלין

הוויכוח האנטישמי בברלין היה פולמוס ציבורי בקיסרות הגרמנית בין השנים 1879–1881 סביב השפעת היהדות, כלומר "השאלה היהודית". באותה תקופה, כונה הוויכוח על שמו של ההיסטוריון הפרוסי הנודע וחבר הרייכסטאג היינריך פון טרייצ'קה, שמאמר שלו הצית תגובות של פוליטיקאים ואינטלקטואלים רבים, ובכללם זאת של מתנגדו ההיסטוריון, פוליטיקאי וזוכה פרס נובל בספרות תאודור מומזן, בשנת 1880.

המחלוקת הביאה את המונח "אנטישמיות", שטבע משה שטיינשניידר בשנת 1860, ואשר העיתונאי וילהלם מאר הפיץ בציבור בשנת 1879, למונח מוכר בכל רחבי המדינה, והכניס את הדיון בה אל תוך הבורגנות המשכילה הגרמנית  ואל האוניברסיטאות. המחלוקת סיפקה במה לדרישות התנועה הברלינאית  ובראשה אדולף שטקר, להגביל את האמנציפציה ליהודים. המחלוקת אפשרה לפטיציה האנטישמית שהוגשה באוגוסט 1880, ששאפה להדיר יהודים מכל משרות המדינה הבכירות ולעצור את ההגירה היהודית, לזכות בתשומת לב ותמיכה.

 ראשית הפולמוס 
ב-15 בנובמבר 1879 פרסם טרייצ'קה מאמר בכתב העת השנתונים הפרוסיים , שאותו ערך. רוב המאמר, ששמו "הסיכויים שלנו", עסק בסקירה שנתית של מדיניות החוץ והפנים של האימפריה הגרמנית. הוא בירך על התנהלותו של אוטו פון ביסמרק בקונגרס ברלין באותה שנה. האחדות החיצונית, כך טען, דורשת את "ייסודו הפנימי של הרייך", כלומר "רגש לאומי מחוזק", וכדי להגן על "המונרכיה החוקתית" יש לתקוף את "האויבים הפנימיים של הרייך" (Reichsfeinde).

חמשת העמודים האחרונים של המאמר עסקו בסכנות שלדעתו איימו על האחדות הלאומית. הוא ראה אותה נתונה בסכנה מצד "הפילנתרופיה הרכרוכית של תקופתנו" ו"קיום לאומי נבדל" של יהודי גרמניה, וטען שהם מתנגדים לאיחוד הלאומי הגרמני ולא מוכנים להיטמע חברתית. עם זאת, לדבריו, הם חייבים לגרמניה חוב של הכרת תודה על האמנציפציה. בדומה למה שעשה לפניו ארנסט מוריץ ארנדט, הוא תיאר חזון מאיים של זרם הגירה יהודי מן האזורים הפולניים של האימפריה הרוסית או של אוסטרו־הונגריה:

"מעבר לגבולנו המזרחי חודרת שנה אחר שנה, מן העריסה הפולנית הבלתי־נדלית, חבורה של צעירים שאפתנים, מוכרי מכנסיים, אשר ילדיהם וילדי־ילדיהם עתידים לשלוט בבוא היום בבורסות ובעיתונים של גרמניה; ההגירה הולכת וגוברת, והולכת ונעשית חמורה יותר ויותר השאלה כיצד נוכל למזג את העם הזר הזה עם עמנו שלנו."

הוא דרש מה"אזרחים היהודים שבקרבנו": "עליהם להיעשות גרמנים, לחוש בפשטות ובהגינות כגרמנים – מבלי לפגוע באמונתם ובזיכרונותיהם הקדושים העתיקים, היקרים לכולנו; שכן אין אנו רוצים שלאחר אלפי שנים של תרבות גרמאנית יבוא עידן של תרבות כלאיים גרמנית־יהודית."

את האקלים החברתי של אותה תקופה סיכם במשפט: "עד למעגלי ההשכלה הגבוהים ביותר, בקרב אנשים שהיו דוחים בשאט נפש כל מחשבה של אי־סובלנות כנסייתית או יהירות לאומית, נשמע כיום בפה אחד: היהודים הם אסוננו!"

קישורים חיצוניים

 'היסטוריה של רדיקליזציה מצטברת', באתר יד ושם
 'היהודים בחיי העמים', מאמר של שולמית וולקוב באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית (ראה בפרק ד' והערת שוליים מספר 50)

הערות שוליים

קטגוריה:גרמניה: אנטישמיות
קטגוריה:ויכוחי יהודים–נוצרים
קטגוריה:הרייך הגרמני
קטגוריה:ברלין: היסטוריה