מערך אלכסוני

מערך אלכסוני (נקרא גם "אגף נסוג") הוא מערך טקטי צבאי שבה צבא תוקף מרכז את כוחותיו להתקפה על אגף אחד של האויב. מפקד הכוח מרכז את מרבית כוחו באגף אחד ומשתמש ביתרת הכוח כדי לרתק את קו האויב. הדבר מאפשר למפקד בעל כוחות חלשים או שווים להשיג עליונות מספרית מקומית. לאחר מכן יכול המפקד לנסות להביס את האויב חלק אחר חלק. הטקטיקה הייתה בשימוש על ידי מצביאים מצליחים רבים. מערך אלכסוני דורש כוחות ממושמעים המסוגלים לבצע תמרונים מורכבים בנסיבות משתנות.

 פירוט 
בהתקפה במערך אלכסוני, מפקד הצבא היה מחליש במכוון חלק אחד של הקו כדי לרכז את כוחותיו במקום אחר. לאחר מכן הם היו יוצרים מערך זוויתי או אלכסוני, מסיגים את האגף המוחלש ("מסרבים אגף") ותוקפים את האגף החזק ביותר של האויב באמצעות ריכוז כוחות. ברגע שהאגף הקריטי היה מאובטח, המפקד היה מסובב את הכוחות ב-90 מעלות כדי "לגלגל" את קו האויב, והמערך הזוויתי היה ממשיך להתקדם. הדרגים שלא השתתפו בתקיפה מילאו תפקיד חשוב בריסון צבא היריב על ידי שמירה על עמדה הגנתית ומאיימת, ובכך סיפקו הגנה לדרגים התוקפים על ידי העסקת כוח האויב. לעיתים ניסו שני המפקדים לבצע את אותה טקטיקה (למשל הדיאדוכים שניסו לחקות את הטקטיקות של אלכסנדר). המערך האלכסוני היה טקטיקה אהובה במיוחד על פרידריך השני, מלך פרוסיה.

 דרישות וחסרונות 
ביצוע נאות של המערך האלכסוני של פרידריך היה כרוך בשלוש דרישות עיקריות. ראשית, כל קצין היה צריך לדעת בדיוק כיצד ליצור גדוד מ"קו לטור, לשמור על מקומו בטור, ולאחר מכן להיפרס מחדש, בין אם בצורה רגילה או כמדורג להתקפה הסופית". שני הצרכים הבאים היו שהחיילים יצעדו במבנה צפוף ובצעד אחיד. צעידה בקצב אחיד לא הייתה בשימוש מאז ימי האימפריה הרומית; עם זאת, צעידה לא-קצובה, או "צעד חופשי", דרשה סדר צעידה מרווח כדי להבטיח שהחיילים לא יתקלו זה בזה, ולא ניתן היה ליישם את המערך האלכסוני במבנים לא מובנים כאלה. לבסוף, כדי שהמערך האלכסוני יצליח, מנהיגי הכוחות היריבים היו צריכים להיות לא מודעים לטכניקה הפרידריכית, שכן תגובה מהירה מצדם יכלה לסכל אותה; ההתקפה דרשה צבא אויב מבולבל שאינו מסוגל לשינוי מהיר בפריסתו. המערך האלכסוני של פרידריך נולד מתוך הרצון להכריע נקודת תורפה בקו האויב, ובכך לאפשר לכוח פרוסי קטן יותר עליונות בשדה הקרב.

היו מספר סכנות בניסיון לבצע מערך אלכסוני בקרב, בעיקר הסיכוי לפתיחת פער קטלני בין שני האגפים, או ששני הכוחות יאבדו לחלוטין קשר זה עם זה. יתרה מכך, המערך האלכסוני הפרידריכי דרש צעדה ארוכה, בין אם במהלך הלילה או בשעות המוקדמות של בוקר התקיפה, מה שגרם לכך שהכוחות הפרוסיים המתקדמים היו כמעט תמיד תשושים בזמן שהגיעו למגע עם האויב. היבט מסוכן נוסף של המערך האלכסוני היה שהוא דרש נחישות מוחלטת, שכן ברגע שהוצא לפועל, הדרגים המסתערים נפרסו ללא אפשרות להחזירם.

 היסטוריה 
 העת העתיקה 
השימוש המתועד הראשון בטקטיקה דומה למערך האלכסוני היה בשנת 371 לפנה"ס בקרב לאוקטרה, כאשר התבאים תחת פיקודו של אפמינונדס הביסו את הספרטנים על ידי חיזוק האגף השמאלי שלהם לעומק של חמישים שורות, במקום לפרוס את חייליהם באופן שווה לאורך החזית. מהלך זה עשוי היה לנבוע מקרב טגירה הקודם, שבו התבאים תחת פלופידס, בעל ברית פוליטי לאפמינונדס, הציבו את מיטב חייליהם במערך צפוף באגף השמאלי. פיליפוס השני, מלך מוקדון, למד את הטכניקה של אפמינונדס בעת שהוחזק כבן ערובה בתבאי, ויורשיו, כולל אלכסנדר הגדול, השתמשו בה במסעות המלחמה שלהם.

אסקלפיודוטוס מזכיר את מה שנקרא פלנקס אלכסוני בחיבורו טקטיקה. ידוע כי וגטיוס כתב על הטקטיקה שהפכה למערך הקרב האלכסוני.

 ימי הביניים 
וריאציה של המערך הידועה בשם הפטיש והסדן שימשה בהשפעה הרסנית על ידי ח'אלד בן אל-וליד בקרב הירמוך בשנת 636 לספירה. הוא ריכז את כל פרשיו מאחורי האגף הימני שלו, והוביל הסתערות משולבת של פרשים ורגלים על האגף השמאלי הביזנטי, תוך שהוא מורה למרכז ולאגף השמאלי שלו לבצע התקפות ריתוק קלות כדי להעסיק את המרכז והימין של האויב. כך הושמד לחלוטין האגף השמאלי הביזנטי, וכאשר הפרשים הביזנטים גורשו משדה הקרב, המרכז כותר, מה שהוביל לניצחון ערבי מוחץ.

 העת החדשה המוקדמת 
מפקדים צבאיים מאוחרים יותר בעת החדשה המוקדמת השתמשו שוב בטקטיקות כאלה לאחר שגילו מחדש את כתבי העת העתיקה. בקרב פאביה, המפקד העליון של האימפריה, פרננדו ד'אבאלוס, התקדם במערך אלכסוני. בקרב ברייטנפלד, הגנרל הקיסרי יוהאן ט'סרקלס פון טילי ביצע גם הוא התקדמות אלכסונית נגד הכוחות השוודיים והסקסוניים של גוסטבוס אדולפוס ונהדף רק בזכות טקטיקות שדה הקרב המשולב העדיפות של השוודים. סיימון גודאינף כתב על התמרון של טילי: "זה היה תמרון הראוי לאלכסנדר הגדול ולאפמינונדס, וכזה שעתיד היה לחזור על עצמו בהצלחה מדהימה על ידי פרידריך הגדול."Simon Goodenough. Tactical Genius in Battle. New York: 1979, pp. 74–75 גנרל קיסרי נוסף, ריימונדו מונטקוקולי, שטען כי יש להציב תמיד את הכוחות הטובים ביותר באגפים, כאשר האגף החזק יותר פותח בהתקפה, היה הראשון מבין הגנרלים המודרניים יותר שהשתמש בטקטיקות דומות למערך הקרב האלכסוני, ופרידריך השני מפרוסיה הכיר היטב את הטקסטים של מונטקוקולי.

קרב רוסבאך ב-1757 מדגים את המערך האלכסוני במרעו ובמיטבו. צבא בעלות הברית הגדול, שהיה מאומן באופן שולי ובעל משמעת ירודה, ניסה לבצע התקפה אלכסונית מתוכננת-היטב אך מבוצעת-רע על האגף השמאלי הפרוסי. הצבא הפרוסי הקטן בהרבה אך המאומן להפליא ובעל המשמעת המעולה הגיב בהתקפה אלכסונית מתוכננת היטב ומבוצעת בשלמות משלו על האגף הימני המתקדם של בעלות הברית. הנסיגה הפרוסית המדומה פיתתה את בעלות הברית להתקדם, מה שגרם לחוסר ארגון נוסף בטורים הצפופים שלהם שכבר היו בערבוביה מהצעידה. באמצעות ירי מרוכז של מוסקטים ותותחים מהחזית והסתערות של פרשים מוסתרים באגף ומאחור, הפרוסים השמידו במהירות את האגף הימני של בעלות הברית והניסו את צבאן.

גנרלים פרוסים תחת פרידריך הגדול השתמשו בטקטיקה בדרכם שלהם. הצבא הפרוסי התוקף שלח כוח חלוץ חזק של רגלים ישירות לעבר האויב. כוחות החזית העסיקו את תשומת לב האויב ושאר הכוחות תמרנו מאחוריהם. הם יכלו גם לנצל כל מכשול זמין מקומית, תוך שימוש בשטח מעכב או בעשן התותחים והמוסקטים כדי להסוות תמרונים. הפרשים הפרוסים הוצבו כך שיחפו על האגף של הגוף העיקרי. פרידריך אף הורה לקצינים הבכירים שלו כי נחיתות מספרית היא למעשה יתרון בבואם ליישם את 'המערך האלכסוני שלו', שכן הם יכלו פשוט להחליש אגף אחד תוך חיזוק השני.

הגוף העיקרי של הצבא היה פורס את כוחותיו לצד אחד ונערך במדורג (או ב"מערך אלכסוני"), מפזר את עוצמת האש שלו ותוקף את אגף האויב החזק יותר בלחץ גובר. הפרשים המגנים היו מנצלים כל קריסה של האויב. פרידריך יישם לראשונה את המערך האלכסוני שלו בקרב הוהנפרידברג ב-1745, עם ניצחון גדול נוסף לאחר מכן, למרות נחיתות מספרית, בקרב לויטן ב-1757. היה זה בעשור זה, בין המלחמות השלזיות למלחמת שבע השנים, שפרידריך הביא את צבאו לשכלול כל התמרונים של מערך הקרב האלכסוני.

ניתן לראות את הזרעים התאורטיים של המערך האלכסוני של פרידריך בשתיים מ"הוראות זלוביץ" במרץ 1742. חברי המטה הכללי הגרמני טענו שפרידריך התמסר למערך האלכסוני רק לאחר המלחמה השלזית השנייה, עם יישום מלא של הטקטיקה במלחמת שבע השנים; עם זאת, אוטו הרמן חלק על ההגדרות הלא-מבוססות של ההיסטוריונים של המטה לגבי המערך האלכסוני וטען שפרידריך ביקש להשתמש באלכסון בקרב מולביץ ובקרב צ'וטוסיץ. הטיעונים הסבירים והנוקבים ביותר להופעת המערך האלכסוני הפרידריכי הגיעו מרודולף קייבל, שטען שפרידריך אכן יישם אותו מאז הוהנפרידברג.

מכיוון שהאוסטרים למדו לקחים חשובים במלחמות על שלזיה, הטקטיקות הפרידריכיות היו, כפי שידע פרידריך מהמודיעים שלו, נושא לדיון בקבינט הווינאי, שם העיר פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ש'פריץ הזקן' מעדיף סגנון לוחמה של התקפה באגף אחד המכביד מאוד על חייליו. לאחר מכן, ב-1760, מסמכים רשמיים שהושגו בלכידתו של מייג'ור-גנרל גצטריץ סיפקו תובנה ישירה לטקטיקות האלכסוניות של פרידריך, מה שאמר שפרידריך יכול היה מעתה להתמודד מול צבא מיודע היטב המסוגל להתנגד לטקטיקות שלו. יתרה מכך, הכוחות הפרוסיים, שהיו תשושים מאוד עד שהגיעו ליעדם, חסרו את היכולת להדוף אויב הממוקם היטב, כמו בקרב קונרסדורף, או אויב שביצע פניית פרסה פתאומית, כמו בקרב צורנדורף או בקרב טורגאו.

טקטיקת המערך האלכסוני שימשה את הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה כדי להתעמת עם הצרפתים בקרב טרביה (1799).

 קישורים חיצוניים 

 מקורות 




 הערות שוליים 

קטגוריה:מערכים צבאיים