מחנה הריכוז זנקט פנטלאון-וייר

מחנה הריכוז זנקט פנטלאון-וייר (בגרמנית: St. Pantaleon-Weyer concentration camp) היה מחנה ריכוז נאצי, באזור המוניציפלי של סנט פנטלאון (Sankt Pantaleon), שלאחר מכן נקרא הייגרמוס , באוסטריה עילית. המחנה פעל כמחנה חינוך לעבודה מיולי 1940 עד תחילת 1941 ואז הוסב למחנה מעצר לצוענים עד נובמבר באותה שנה. כיום, ניצב במקום אתר זיכרון.

 היסטוריה 
 מחנה החינוך לעבודה 
מחנה החינוך לעבודה פעל מיולי 1940 עד ינואר 1941. בתחילה (יולי–אוגוסט 1940) פעל המחנה באכסניה בכפר סנט גאורגן ליד זלצבורג ולאחר מכן הועבר המחנה למבנה באחוזה, בווייר, בהפעלת ארגון הרווחה המחוזי, של הנאצים, (Gaufürsorgeverband). האסירים הועסקו בעיקר בהסדרה וויסות מי נהר מוסאך.

במכתביהם של גאולייטר, אוגוסט אייגרובר מיום 31 במאי 1940 ושל הממונה על המחנה, מטעם הנאצים, פרנץ קובינגר (Franz Kubinger), מיום 10 בספטמבר 1941[2] הובהרו תנאי ה"קליטה" למחנה:

“ניתן לקבל אזרחים, שבאופן עקרוני מסרבים לעבוד, או מתחמקים מעבודה, שגורמים כל הזמן להפרעות במקום העבודה... על אף שהם כשירים פיזית... כולם חייבים להיות לפחות בני 18 ובכלל זה גם מנהלים "אנטי-חברתיים". לא ניתן לקבל מקרים בעלי אופי פלילי וכן מקרים חמורים של נכים, שכן יש לבצע עבודות פיזיות קשות.”

בהתאם להנחיות אלה, נשלחו למחנה אנשים שסווגו כ"לא רצויים" – למשל אדם בשם קרל גרומפלמאייר (Karl Grumpelmaier), מנהל מפעל נגרות גדול, שסירב לרכוש דגל של חזית העבודה הגרמנית, או שני נערים שסירבו להשתתף בפעילות ספורטיבית מטעם מפעל הנייר בו עבדו ונכלאו כ"אנטי-חברתיים", על אף שלא הגיעו לגיל 18. במקרים רבים נכלאו גם אנשים שלא היו "אנטי-חברתיים" כלל. לאסירים נודעה סיבת מעצרם רק עם הגעתם למחנה, ללא כל הליכים משפטיים וללא כל בדיקות רפואיות. המנהל אוגוסט שטיינינגר (August Steininger) השתמש באלימות באופן שגרתי. "החינוך" נוהל על ידי אנשי SA-Standarte 159 שהשתמשו בשיטות עינוי סדיסטיות. הראשון שמת היה יוהאן גבאואר מיולבאך, שנשאר שרוע פצוע אנושות לצד עמיתיו. רבים נפצעו קשה ונשלחו לבתי חולים סמוכים. קטע מתיק רפואי של אחד האסירים: “נמצאו חבורות בכל הגוף. א. חזר זמנית להכרה בבית החולים וסיפר שהושלך למים שוב ושוב. הוא מת ב-4 בספטמבר 1940. הרופא הראשי יזם בדיקת נתיחה שלאחר המוות, שבה נמצאו נזקים שטחיים ומדממים לשכבת האפיתל בכל הגב, במיוחד בחלקים הבולטים של הגב, בעורף ובזרוע העליונה. הם כנראה תוצאה של התעללות פיזית.” בחג המולד 1940, שמונה או תשעה אסירים נפצעו קשה ממכות אלות בישבן, לעיני כל המחנה. אסיר אחד מת מ"טיפול" זה, אותו כינו השומרים בציניות "מלקות חג המולד".

רופא המחנה אלויס שטאופר (Alois Staufer) נהג להנפיק תעודות פטירה "תמימות" לקורבנות ההתעללות במחנה. לאחר מותו של האסיר יוזף מאייר (Joseph Mayer), שהגיע מנויקירכן, דיווח הרופא על נסיבות המקרה לבית המשפט המקומי וכתוצאה מכך החלה חקירה שנמשכה שנה וחצי, שבסופה הומלץ להעמיד לדין: המפקח על המחנה (superintendent), הנהלת המחנה, אישים נאצים בכירים וביניהם פרנץ קובינגר וכן ראש המחוז שטפן שאכרמאייר (Stefan Schachermayer). האישומים שאושרו על ידי משרד המשפטים בברלין כללוכללו: הריגה ברשלנות, התעללות פיזית בוטה, כליאה של אנשים מתחת לגיל 18 וכליאה של אנשים שלא היה צריך להגדירם כ"מסתייגים מעבודה",

מחנה החינוך לעבודה בוייר נסגר בתחילת ינואר 1941 לאור המשפט הקרב. חלק מהאסירים שוחררו תמורת שבועת שתיקה ואחרים הועברו למחנות ריכוז. האישומים נגד הנאשמים בוטלו ב-16 באפריל 1942, באישורו של היטלר עצמו.

 מחנה מעצר לצוענים 
החל מ-19 בינואר 1941, לאחר הסגירה החפוזה של מחנה החינוך לעבודה, עצרו רשויות המחוז עצרו יותר מ-350 סינטי וצוענים אוסטרים בשיכנו אותם במחנה ווייר, שכונה כעת "מחנה מעצר צוענים", בדומה למחנה לקנבך בבורגנלנד, שהוקם בערך באותו זמן. השומרים והנהלת המחנה הוחלפו בחוקר פלילי מלינץ שהיה מנהל המחנה, סמל ז'נדרמריה, עשרה אנשי מילואים של המשטרה ורק אזרח איש SA, ששירת גם במחנה החינוך לעבודה, שימש כמנהל המזון. הצוענים הועסקו בתחילה בפרויקט ניקוז. בניגוד למחנה החינוך לעבודה, שבו שוכנו רק גברים, נכלאו במחנה הצוענים גם נשים וילדים, שנאלצו לסייע לחקלאים בעבוודת השדה. לא קיימים דיווחים אמינים ומאומתים בנוגע ליחס ל"צוענים" במחנה. עם זאת, שרדו רישומי הנהלת המחנה ומהם ניתן לשחזר רבות, בעקיפין, כמו: "תפוסה", "ניצול עבודה" "רישומי נפטרים" וניתן להסיק מהם מסקנות. אמנם מות אסיר צועני לא דווח לרשויות המקומיות, אלא רק ברשימותיו של מנהל המחנה או סגנו, ניתן להניח כי הקורבנות לא קיבלו סיוע רפואי. סיבות המוות שנרשמו היו "חולשה" או "קריסת לב" גם אצל ילדים. בעוד שבמקרי מוות, במחנה החינוך לעבודה נקברו המתים בבית הקברות סנט פנטלאון, מקום הימצאם של המתים הצוענים, אינו ידוע.

בנובמבר 1941, פורק מחנה המעצר לצוענים ו-301 האסירים ששרדו, לבושים בבגדים דלים, הועמסו על קרונות בקר, הועברו לבניין הצוענים שבגטו לודז' ומשם אף אחד לא שרד.

 השלכות 
לאחר המלחמה הוגשה תביעה בבית המשפט העממי נגד האחראים, אך הדיון נמשך עד 1952, עקב בריחתם של שניים מהנאשמים העיקריים. התביעות הסתיימו בהרשעה, והעונשים נעו בין 15 חודשים ל-15 שנות מאסר. התביעה נגד מפקד המחנה אוגוסט שטיינינגר הסתיימה בשנת 1952 בשנתיים ושישה חודשי מאסר. "מחנה המעצר הצוענים" אפילו לא הוזכר במשפטים. באפריל 1955 שוחררו כל האסירים במסגרת החנינה לרגל עשר שנות קיומה של הרפובליקה השנייה.

כמו במקרים רבים אחרים באותו נושא, הושכחה תקופה זו בהיסטוריה, במכוון. כך למשל, בכרוניקות של עיריית סנט פנטלאון, שפורסמו בשנת 1979, הוזכרו רק החיילים שנהרגו במלחמה.

 הנצחה 
רק בסוף שנות ה-80 החלו אנשים להתעניין בהיסטוריה של המחנה. לודוויג להר (Ludwig Laher), סופר שחי בסנט פנטלאון ואנדראס מייזלינגר, היסטוריון שנולד בקהילה הסמוכה יזמו את הקמת אתר הנצחה שנחנך ב-24 יוני, 2000. האתר מתוחזק על ידי עיריית סנט פנטלאון ועל ידי אגודת אתר ההנצחה מחנה ויייר.

 אתר ההנצחה 
במקום בו שכן מתקן המעצר, בפאתי העיר, על כר דשא, נבנה עיגול מרוצף ובמרכזו עמוד אבן שעליו הוצב פסל יצוק פליז של חמש דמויות גברים בגבהים שונים, הפונות זו אל זו במעגל, קשורות זו לזו באמצעות צרור חוטים, בגובה החגורות של הדמויות. על העמוד, מתחת לפסל, ישנה גם לוחית פליז, עם כיתובת בגרמנית. העמוד מוקף בשלושה ספסלים עשויים לוחות אבן.

 הכיתוב על האנדרטה 

 גלריה 

 קישורים חיצוניים 

 כתבה וצילומי האתר (באנגלית)

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:מחנות ריכוז באוסטריה
קטגוריה:השמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:אוסטריה עילית