יחזקאל פרק א

יחזקאל פרק א הוא הפרק הפותח את ספר יחזקאל בתנ"ך. הפרק מתאר את ההקדשה לנבואה של הנביא יחזקאל, המכונה במסורת היהודית "מעשה מרכבה". בחזון זה נגלה אלוהים לנביא מתוך סערה, כשהוא נישא על גבי מרכבה שמימית המורכבת מיצורים חיים ("חיות") ואופנים.

הפרק נחשב לאחד הטקסטים המורכבים והחידתיים ביותר במקרא, והוא משמש יסוד לתורת הסוד היהודית (קבלה) ולמוטיב מרכזי באמנות ובתאולוגיה הנוצרית. בשל מורכבותו התאולוגית, הטילו חז"ל הגבלות על לימוד הפרק ודרשתו בפומבי.

 תוכן הפרק והחזון 
הפרק נפתח בכותרת המציבה את האירוע בנקודת זמן ומקום ספציפיים: בשנה השלושים (למניין לא ידוע), בחמישה לחודש הרביעי, בעת שהנביא נמצא בתוך קהל הגולים על גדות נהר כבר בבבל. הפסוק השני מבהיר כי מדובר בשנה החמישית לגלות יהויכין (שנת 593 לפנה"ס לערך). שם, "נפתחים השמיים" ויחזקאל רואה "מראות אלוהים".

 התגלות החיות 
החזון מתחיל בתיאור: רוח סערה מגיעה מן הצפון, מלווה בענן כבד ואש מתלקחת המפיצה נגה סביב. במרכז האש נראה זוהר המכונה "חשמל". מתוך האש מתגבשת דמותן של ארבע "חיות". מראן הכללי הוא דמות אדם, אך הן בעלות מאפיינים פלאיים:
 הפנים: לכל חיה ארבע פנים – פני אדם מלפנים, פני אריה מימין, פני שור משמאל, ופני נשר מאחור.
 הכנפיים והידיים: לכל חיה ארבע כנפיים. שתיים פרושות למעלה ונוגעות בכנפי החיות האחרות, ושתיים מכסות את גופן. מתחת לכנפיים מבחין הנביא ב"ידי אדם".
 הרגליים: רגליהן ישרות, וכף רגלן ככף רגל עגל, הנוצצת כנחושת מלוטשת ("נְחֹשֶׁת קָלָל").

תנועת החיות מתוארת כמהירה ותזזיתית ("רָצוֹא וָשׁוֹב") כמראה הבזק הברק. הן נעות יחד לכיוון פניהן מבלי להסתובב.

 האופנים והמרכבה 
לצד כל אחת מהחיות, על הארץ, רואה יחזקאל "אופן" (גלגל) אחד. מראה האופנים הוא כגוון "תרשיש" (אבן יקרה), ומבנהם ההנדסי מתואר כ"אופן בתוך אופן", מה שמאפשר להם לנוע לכל עבר ללא צורך בסיבוב ציר. גב האופנים (החישוקים) מתואר כגבוה ומעורר אימה, והוא מלא ב"עיניים" סביב. ישנו קשר סימביוטי בין החיות לאופנים: כאשר החיות מתרוממות מהקרקע, מתרוממים איתן האופנים, וכאשר הן עומדות – עומדים האופנים, שכן "רוח החיה באופנים".

 הרקיע וכיסא הכבוד 
מעל ראשי החיות פרוש "רקיע" שצבעו כ"קרח הנורא" (קריסטל בוהק ומטיל אימה). כאשר החיות נעות, משק כנפיהן משמיע רעש עצום המדומה לקול מים רבים, לקול האל ("קול שדי") או להמולת מחנה צבאי. בעת עמידתן, משתרר שקט והן מרפות את כנפיהן.

בשיא החזון, מביט יחזקאל אל מעל לרקיע. שם הוא רואה "דמות כיסא" במראה אבן ספיר (כחול עמוק). על הכיסא יושבת "דמות כמראה אדם". תיאור הדמות מחולק לשניים: ממותניה ומעלה היא זוהרת כחשמל, וממותניה ומטה כמראה אש. הדמות מוקפת בנגה צבעוני המזכיר את הקשת בענן ביום גשום. יחזקאל מזהה את המראה כ"דְּמוּת כְּבוֹד ה'", נופל על פניו מאימת ההתגלות, ושומע קול המדבר אליו ושולח אותו לשליחותו הנבואית.

 המילה "חשמל" 
בתיאור האש המקיפה את המרכבה, משתמש הנביא במילה היחידאית "חשמל": "וּמִתּוֹכָהּ כְּעֵין הַחַשְׁמַל מִתּוֹךְ הָאֵשׁ". משמעות המילה המקורית עמומה. תרגום השבעים תרגם אותה למילה היוונית "אלקטרון" (ήλεκτρον), שמשמעותה הייתה תערובת טבעית של זהב וכסף (Electrum) או אבן ענבר, המתאפיינת בצבע צהוב בוהק.

בתקופת ההשכלה והתחייה, הציע המשורר יהודה לייב גורדון (יל"ג) להשתמש במילה המקראית המסתורית כתרגום למונח המדעי המודרני Electricity (שנגזר אטימולוגית גם הוא מהמילה היוונית "אלקטרון"). הצעתו התקבלה, והמילה הפכה למונח התקני בשפה העברית.

 נוסח וכתבי יד 
הטקסט המקורי של הפרק נכתב בעברית מקראית. לאורך השנים נשתמר הטקסט באמצעות מספר מסורות העתקה וממצאים ארכאולוגיים, המכונים במחקר הנוסח "עדי נוסח".

 נוסח המסורה 
הנוסח העברי המקובל כיום ביהדות הוא "נוסח המסורה". עדי הנוסח המרכזיים המייצגים מסורת זו הם כתבי יד שנכתבו בימי הביניים ושימרו את הטקסט בדייקנות. בין החשובים שבהם ניתן למנות את:
 כתב יד קהיר (משנת 895 לספירה).
 כתר ארם צובא (המאה ה-10).
 כתב יד לנינגרד (1008 לספירה), המשמש כבסיס למהדורת Biblia Hebraica Stuttgartensia ולרוב המהדורות המודרניות של התנ"ך.

 מגילות מדבר יהודה 
במהלך המאה ה-20 התגלו במערות קומראן מגילות עתיקות, ששפכו אור על נוסח המקרא בתקופת בית שני. בין הממצאים התגלו קרעים של מגילות המכילות קטעים מפרק א' ביחזקאל. ממצאים אלו מעידים על יציבותו היחסית של הטקסט לאורך אלפי שנים:
 4Q74 (4QEzekb): מגילה המתוארכת לתקופה שבין 50 לפנה"ס ל-50 לספירה. מכילה קטעים מפסוקים י'–י"ג, ט"ז–י"ז, ו-י"ט–כ"ד.
 11Q4 (11QEzek): מגילה מאותה תקופה, המכילה שרידים מפסוקים ח'–י'.

 תרגומים עתיקים 
עדות נוספת לנוסח הפרק מצויה בתרגומים עתיקים של המקרא. החשוב שבהם הוא תרגום השבעים (הספטואגינטה), תרגום התורה והנביאים ליוונית שנערך במצרים במאות שלפני הספירה. עותקים של תרגום זה נשתמרו בכתבי יד נוצריים קדומים, כגון קודקס ותיקנוס (המאה ה-4) וקודקס אלכסנדרינוס (המאה ה-5). השוואה בין התרגום היווני לבין הנוסח העברי מצביעה לעיתים על הבדלי נוסח; כך למשל, בפסוק י"ד המילים "וְהַחַיּוֹת רָצוֹא וָשׁוֹב" אינן מופיעות בתרגום השבעים, ויש חוקרים המשערים כי זוהי תוספת מאוחרת או הערת שוליים שנכנסה לטקסט.

 פרשנות ותכנים מרכזיים 
 סוגיית "השנה השלושים" (פסוק א') 
הפסוק הראשון מציין: "וַיְהִי בִּשְׁלֹשִׁים שָׁנָה". הביטוי הסתום עורר מחלוקת נרחבת בקרב פרשנים וחוקרים לאורך הדורות:
 בפרשנות המסורתית: רש"י, המסתמך על הכרונולוגיה של חז"ל בחיבור "סדר עולם" (פרק כ"ו), מפרש שהכוונה היא לשנה השלושים של מחזור היובל. הוא מחשב זאת החל מהשנה ה-18 למלכות יאשיהו, השנה בה נמצא ספר התורה במקדש והחלה הרפורמה הדתית. תרגום יונתן מפרש באופן דומה, שהכוונה היא ל-30 שנה מאז מציאת הספר.
 במחקר המודרני: קיימות שתי גישות עיקריות:
 גיל הנביא: חוקרים רבים סבורים שהכוונה היא לשנתו השלושים של הנביא יחזקאל עצמו. גיל 30 הוא הגיל שבו כהנים (ויחזקאל היה כהן) נכנסים באופן רשמי לעבודתם, וכך מודגש כי אף שנמנע ממנו לשרת במקדש החרב, הוא "הוסמך" לכהונה נבואית שמימית.
 מניין הרפורמה: חוקר המקרא משה גרינברג ביסס את הדעה (התואמת את תרגום יונתן) כי הכוונה היא למניין שנים שנהג בקרב הגולים מאז הרפורמה של יאשיהו ומציאת ספר התורה (622 לפנה"ס). לפי חישוב זה, שנת ה-30 לרפורמה היא בדיוק שנת ה-5 לגלות יהויכין (593 לפנה"ס), מועד הנבואה. בכך מדגיש הנביא את הקשר בין הברית המחודשת של יאשיהו לבין שליחותו בגלות.

 המרכבה והאיקונוגרפיה המזרח-קדומה 
תיאור "ארבע החיות" (בעלות פני אדם, אריה, שור ונשר) והכנפיים נחקר רבות בהשוואה לאמנות של מסופוטמיה העתיקה. חוקרים מצביעים על דמיון חזותי לפסלי ה"כרובים" (Karibu) וה"למסו" (Lamassu) – יצורי כלאיים ששמרו על פתחי ארמונות ומקדשים באשור ובבבל, ותוארו לעיתים כשוורים או אריות בעלי כנפיים ופני אדם. הטענה המחקרית היא שיחזקאל משתמש בדימויים המוכרים לגולים מהסביבה הבבלית, אך יוצר להם היררכיה חדשה: היצורים שנחשבו לאלוהיים בבבל, הופכים בחזונו לנושאי כסאו של האל הישראלי, ובכך מדגישים את עליונותו על פני האימפריה הבבלית.

 דמות האל: פילוסופיה ומיסטיקה 
שיא החזון מופיע בפסוק כ"ו, בו מתאר יחזקאל "דְּמוּת כְּמַרְאֵה אָדָם" היושבת על כיסא הכבוד. תיאור זה עורר מתח תאולוגי עצום ביהדות לדורותיה, בשל האיסור החמור על הגשמת האל ("כי לא ראיתם כל תמונה").

 רמב"ם והרחקת ההגשמה 
בפילוסופיה היהודית של ימי הביניים, הפך הפרק למוקד לדיון על גבולות ההשגה האנושית. הרמב"ם, בספרו "מורה הנבוכים", הקדיש את פתיחת החלק השלישי בספר לביאור "מעשה מרכבה". לשיטתו, התיאור של יחזקאל אינו מיסטי אלא מדעי-אלגורי:
 החיות והאופנים: מייצגים את הגלגלים השמימיים, את ארבעת היסודות ואת חוקי הפיזיקה של העולם התחתון.
 הדמות על הכיסא: אינה האל עצמו (שהוא מופשט ואינסופי), אלא ייצוג של ההשגחה או ה"שכל הפועל" – הכוח המתווך בין האל לבין העולם.
הרמב"ם מדגיש שיחזקאל נקט בזהירות לשונית מופלגת והשתמש במילים מסייגות כגון "דְּמוּת", "כְּמַרְאֵה" ו"כְּעֵין", כדי ליצור חיץ ברור בין המהות האלוהית לבין התפיסה האנושית המוגבלת.

 חז"ל: סכנה וגניזת הספר 
בשל הנועזות של החזון, חששו חז"ל שקריאה לא נכונה בו תוביל לכפירה או לפגיעה פיזית. התלמוד בבלי מספר על חנניה בן חזקיה ש"גנז" (הציל מגניזה) את ספר יחזקאל לאחר שהוכיח כי דבריו אינם סותרים את התורה. עם זאת, הוטלו מגבלות חמורות על הלימוד: המשנה קובעת ש"אין דורשין... במרכבה ביחיד", והתלמוד מביא אגדה על ילד (תינוק) שהיה קורא בבית רבו בספר יחזקאל, וכשהגיע למילה "חשמל" יצאה אש ושרפה אותו. סיפור זה נועד להמחיש את הסכנה הטמונה בעיסוק בטקסט ללא הכנה ראויה.

 מיסטיקה: יורדי המרכבה 
למרות הסכנות, הפרק הפך לטקסט המכונן של הזרם המיסטי היהודי הקדום (מאות 1–6 לספירה) המכונה "ספרות ההיכלות והמרכבה". המיסטיקנים של תקופה זו, שכינו עצמם "יורדי המרכבה", השתמשו בתיאורי הפרק לא כחומר עיוני אלא כ"מפה" למסע אקסטטי-חוויתי. הם חיברו המנונים (כגון אלו שנמצאו בספרות ההיכלות) שנועדו לאפשר לנשמת המיסטיקן לעבור דרך שבעה היכלות עליונים, להתגבר על המלאכים השומרים בפתחים, ולחזות לבסוף במלך יושב על הכיסא רם ונישא, כפי שחזה יחזקאל.

 בליטורגיה היהודית 
במסורת היהודית, פרק א' ביחזקאל (יחד עם פסוקים מפרק ג') נקרא כהפטרה בחג השבועות. הבחירה בפרק זה נובעת מההקבלה בין מעמד הר סיני (מתן תורה) לבין התגלות יחזקאל, שכן שניהם מתארים התגלות אלוהית באש ובקולות שופר. המנהג לקרוא את "מעשה מרכבה" ביום חג מתן תורה מדגיש את הקשר בין התורה הגלויה (שבכתב) לבין סודות התורה והמיסטיקה (הנסתר).

 בנצרות 

החזון של יחזקאל תופס מקום מרכזי בתאולוגיה הנוצרית, בעיקר בשל הזיקה ההדוקה בינו לבין "חזון יוחנן" בברית החדשה (חזון יוחנן, פרק ד'). יוחנן מתאר חזון דומה של כיסא כבוד וחיות סביבו, אך בעוד שאצל יחזקאל לכל חיה יש ארבע פנים, אצל יוחנן כל חיה היא בעלת פנים אחת ייחודית. פרשני הכנסייה איחדו בין שני התיאורים הללו ליצירת מערכת סמלים אחודה.

 הטטרמורף וארבעת האוונגליסטים 
המוטיב המזוהה ביותר עם הפרק באמנות הנוצרית הוא ה"טטרמורף" (מיוונית: ארבע צורות). החל מהמאה השנייה לספירה, אבות הכנסייה פירשו את ארבע פני החיות כסמלים לארבעת "האוונגליסטים".

המונח אוונגליון (מיוונית: εὐαγγέλιον, "בשורה טובה") מתייחס לארבעת הספרים הראשונים בברית החדשה, המתארים את חייו, מותו ותחייתו של ישו. כותבי ספרים אלו (מתי, מרקוס, לוקאס ויוחנן) מכונים "אוונגליסטים" (מבשרי הבשורה).

על פי הפרשנות הנוצרית (כדוגמת זו של הירונימוס), כל אחת מחיות המרכבה מייצגת היבט אחר בדמותו של ישו כפי שהוא משתקף באחד מארבעת הספרים הללו:
 פני אדם (מתי): מסמלים את האוונגליון של מתי, הנפתח בפירוט השושלת האנושית של ישו ("ספר תולדות ישוע המשיח בן דוד"). הדמות האנושית מייצגת את ההתגלמות (אינקרנציה) של האל בבשר.
 פני אריה (מרקוס): מסמלים את האוונגליון של מרקוס, הנפתח בקריאתו של יוחנן המטביל במדבר ("קול קורא במדבר"), המדומה לשאגת אריה. האריה מייצג גם את תחיית המתים ואת מלכותו של ישו.
 פני שור (לוקאס): מסמלים את האוונגליון של לוקאס, הנפתח בסיפורו של זכריה הכהן המקריב קורבנות במקדש. השור, בהיותו בהמת הקרבה, מייצג את הקורבן והכפרה של ישו על הצלב.
 פני נשר (יוחנן): מסמלים את האוונגליון של יוחנן. בשורה זו נחשבת לרוחנית, פילוסופית וגבוהה ביותר, והיא מדמה את רוח הקודש הממריאה כנשר אל על, אל עבר ה"לוגוס" האלוהי.

 ישו במלכותו (Maiestas Domini) 
הדמות אותה מתאר יחזקאל כ"דְּמוּת כְּמַרְאֵה אָדָם" היושבת על כיסא הספיר, מזוהה בנצרות באופן מובהק עם ישו. על פי התפיסה הנוצרית, האל האב הוא מופשט ובלתי נראה, ולכן כל התגלות של דמות אנושית בתנ"ך היא למעשה התגלות מוקדמת של "הבן" (פרה-פיגורציה).
מוטיב זה, המכונה בלטינית Maiestas Domini (ישו במלכותו/הדרתו), הפך לאחד הדימויים הנפוצים ביותר באמנות הרומנסקית והגותית. בטימפנום (הקשת המעוטרת) מעל שערי כנסיות וקתדרלות רבות (כגון בקתדרלת שארטר), מוצג ישו יושב על כיסא כבוד, מוקף בארבע החיות של יחזקאל, כביטוי לשליטתו ביקום כולו וכהכרזה על חזרתו הצפויה ביום הדין.

 בתרבות הפופולרית 
תיאור המרכבה, הכולל אופנים בתוך אופנים, אש, עשן ותנועה אנכית ואופקית, הצית את דמיונם של סופרים וחובבי תעלומות במאה ה-20. המפורסם שבהם הוא הסופר השווייצרי אריך פון דניקן, שבספרו רב-המכר "מרכבות האלים" (1968) טען כי יחזקאל לא חזה בהתגלות אלוהית אלא במפגש עם חוצנים ובנחיתה של חללית טכנולוגית מתקדמת. מהנדס נאס"א, יוזף בלומריך (Josef F. Blumrich), אף ניסה לשרטט דגם הנדסי של החללית על בסיס הפסוקים בספרו "The Spaceships of Ezekiel".

טענות אלו נדחו מכל וכל על ידי חוקרי מקרא, ארכאולוגים והיסטוריונים. הם הצביעו על הכשל שבקריאת טקסט תאולוגי עתיק כתיאור טכני-מודרני, ועל ההתעלמות מההקשר התרבותי של התקופה (הדמיון לפסלי כרובים אשוריים המוכרים למחקר). עם זאת, הפרשנות הפסאודו-מדעית נותרה פופולרית בתרבות המדע הבדיוני.

 ראו גם 
 מעשה מרכבה
 ספר יחזקאל

 הערות שוליים 

קטגוריה:יחזקאל