ז'ול פאבר

ז'וּל פָאבְר (בצרפתית: Jules Favre; ) היה מדינאי ועורך דין צרפתי. לאחר הקמת הרפובליקה השלישית בספטמבר 1870, הפך לאחד ממנהיגי ה באספה הלאומית.

קורות חיים
שנותיו הראשונות
הוא נולד בליון, והחל את דרכו כעורך דין. מתקופת מהפכת 1830, הצהיר על עצמו בגלוי כרפובליקני, ובמשפטים פוליטיים ניצל את ההזדמנות להביע דעה זו. לאחר מהפכת 1848 נבחר כציר מטעם ליון לאספה המכוננת, שם ישב בין הרפובליקנים המתונים והצביע נגד הסוציאליסטים. כאשר נבחר לואי נפוליאון לנשיא צרפת, פאבר התנגד לו בגלוי. ב-2 בדצמבר 1851 ניסה, יחד עם ויקטור הוגו ואחרים, לארגן התנגדות מזוינת ברחובות פריז. לאחר ההפיכה, פרש מהפוליטיקה, חזר למקצוע עריכת הדין, והתבלט בהגנתו על , מבצע ההתנקשות בחייו של נפוליאון השלישי.

ב-1858 נבחר כציר מטעם פריז, והיה אחד מ"החמישה" שנתנו את האות לאופוזיציה הרפובליקנית לקיסרות. ב-1863 הפך לראש מפלגתו ונשא מספר נאומים שגינו את המשלחת הצרפתית למקסיקו ואת כיבוש רומא. נאומים אלה, שהיו רהוטים, בהירים ונוקבים, זיכו אותו במושב באקדמיה הצרפתית ב-1867.

מלחמת צרפת–פרוסיה והרפובליקה השלישית
שמאל|ממוזער|250px|ז'ול פאבר ב-1865, תצלום מאת נדאר
יחד עם אדולף תייר פאבר התנגד למלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, ועם הידיעה על תבוסת נפוליאון השלישי בסדאן דרש את הדחת הקיסר. פאבר התנגד להעברת הממשלה מפריז במהלך המצור.

ב שימש כסגן נשיא תחת הגנרל טרושו, וכשר החוץ, שעליו הוטלה המשימה הכבדה של משא ומתן לשלום עם גרמניה המנצחת. הוא התגלה כדיפלומט מוכשר פחות מכפי שהיה נואם, ועשה מספר טעויות בלתי הפיכות. הצהרתו המפורסמת ב-6 בספטמבר 1870, כי "לא ימסור לגרמניה ולו אינץ' אחד של שטח או אבן אחת מהמבצרים" ("Nous ne céderons ni un pouce de notre territoire, ni une pierre de nos forteresses") הייתה מפגן רטורי שביסמרק השיב עליו ב-19 בחודש בהצהרה לפאבר כי מסירת אלזס ולורן היא תנאי לשלום.

הוא ארגן את  מבלי להכיר את מצב הצבאות ומבלי להיוועץ בממשלה בבורדו. בהיסח דעת חמור, הוא שכח לעדכן את לאון גמבטה כי  (80,000 איש) אינה נכללת בשביתת הנשק, ובכך אילץ אותה לסגת לשטח נייטרלי. הוא לא הפגין מיומנות דיפלומטית במשא ומתן על , והיה זה ביסמרק שהכתיב את כל התנאים. הוא פרש מהמשרד, מושפל, ב-2 באוגוסט 1871, אך נותר בבית הנבחרים כחבר בקבוצה הפרלמנטרית ה, "השמאל הרפובליקני" (Gauche républicaine). הוא נבחר לסנאט ב-30 בינואר 1876, והמשיך לתמוך בממשלת הרפובליקה נגד האופוזיציה הריאקציונרית עד מותו ב-20 בינואר 1880.

שערורייה לאחר המלחמה
התברר כי לפאבר היה "שלד בארון", אם כי ככל הנראה מעולם לא ראה זאת כך. הוא הביא לעולם סדרת ילדים עם אישה נשואה שמעולם לא התגרשה. אף שפאבר הכיר בילדים אלה כשלו באופן חוקי, הסיפור לא נודע ברבים עד לאחר 1871, כאשר כישלונותיו הדיפלומטיים מול ביסמרק הפכו אותו למטרה נוחה לאויבים פוליטיים. הסיפור פורסם, ופאבר אכן זכה בפיצויים מאחד האנשים שהפיצו אותו, אך כל השפעה שעוד נותרה לו התרסקה. למרבה האירוניה, נראה כי יריבו הוותיק, נפוליאון השלישי, ידע על המצב, אך מאחר שפאבר מעולם לא תקף את הקיסר בנוגע לפרשיות המין שלו, כיבד הקיסר את פאבר באותו עניין.

צאצאים
פאבר היה סבו של הפילוסוף והתאולוג התומיסטי האקזיסטנציאליסט , דרך בתו של פאבר, ז'נבייב.

כתביו
כתביו כוללים נאומים והרצאות רבות, בהם "חופש העיתונות" (La Liberté de la Presse; 1849), "הגנת פ' אורסיני" (Défense de F. Orsini; 1866), "נאום קבלה לאקדמיה הצרפתית" (Discours de réception a l'Académie française; 1868), "נאום על החירות הפנימית" (Discours sur la liberté intérieure; 1869). בחיבור "ממשלת ההגנה הלאומית" (Le Gouvernement de la Défense Nationale; 3 כרכים, 1871–1875), הסביר את תפקידו בשנים 1870–1871.

לאחר מותו של פאבר, אשתו , מחנכת ופילוסופית ששיתפה פעולה עם פאבר במהלך נישואיהם, ליקטה וערכה את נאומיו ל-8 כרכים.

לקריאה נוספת
 G Hanotaux, Histoire de la France contemporaine (1903, etc.)
 E Benoît-Lévy, Jules Favre (1884).
 Roger L. Williams, Manners and Murders in the world of Louis-Napoleon (Seattle, London: University of Washington, c1975), p. 93-101 (regarding Favre's family life, the scandal, and the legal repercussions). 

קישורים חיצוניים


 Short biography and list of works published by the Académie française (in French)

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:פוליטיקאים צרפתים
קטגוריה:שרי החוץ של צרפת
קטגוריה:חברי האספה הלאומית של צרפת
קטגוריה:צרפתים חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1809
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1880