החיים, האהבה והמוות

"החיים, האהבה והמוות" (צרפתית: "La Vie, l’Amour, la Mort") הוא סרט דרמה צרפתי, משנת 1969, בבימויו של קלוד ללוש. הסרט שם לו למטרה להילחם בעונש המוות שהיה נהוג בצרפת בזמן יצירתו. הוא עושה זאת על ידי תיאור חייו של אדם פשוט, שמתברר בהמשך הסרט כי הוא רוצח, ועל ידי תיאור משפטו, ימיו האחרונים בכלא והוצאתו להורג. במאי הסרט, קלוד ללוש, שקיבל ביקורות מעורבות על סרטיו הקודמים, שזכו להצלחה מסחרית רבה, זכה להערכה רבה יותר על סרטו זה.

עלילה
פרנסואה טולדו הוא פועל יצור במפעל למכוניות. הוא נשוי ואב לבת, אך מתאהב בחברתו לעבודה ומקיים עמה יחסים במלון זול. המשטרה עוקבת אחריו ועוצרת אותו. הוא נחקר ועומד למשפט. בבית המשפט הוא מתואר כמפלצת. בית המשפט גוזר את דינו לעונש מוות שיבוצע על ידי עריפת ראשו באמצעות גיליוטינה. באמצעות קטעי פלאשבק, מתברר לצופה כי פרנסואה חנק למוות שלוש פרוצות שחש שהשפילו אותו לאחר שהתברר כי הוא סובל מאין-אונות במחיצתן. הסרט מתאר את ימיו האחרונים בכלא ואת הוצאתו להורג. הכתוביות בסיום הסרט קוראות לבטל את עונש המוות במילים המופנות אל השופטים בצרפת: "אילו הייתם רואים פעם אחת בחייכם הוצאה להורג, לעולם לא הייתם דנים בני־אדם למוות.".

צוות השחקנים
 אמידו  - פרנסואה טולדו
 ז'נין מאנייה  - ז'נין טולדו
 קרולין סלייה  - קרולין, אהובת פרנסואה
 מרסל בוזופי  - מרשאן, מפקח המשטרה
 פייר זימר  - פייר, קצין משטרה
 קתרין סאמי  - ז'ולי, פרוצה, עדה במשפט
 ליזט ברסי (Lisette Bersy) - הלן, אמה של ז'נין
 סילביה סורל  - סבין, פרוצה, קרבן רצח
 דניז רולאן (Denise Roland) - פרוצה מנים
 קלודיה מורן  - נערה מאולם הריקודים
 ריטה מיידן  - פרוצה במכונית

הפקה
הצילומים נערכו באוגוסט 1968 באנדיז , במחוז גאר  שבחבל אוקסיטניה. הרעיון לסרט התפתח אצל ללוש במשך שלוש שנים, אך הצילומים עצמם נמשכו 30 ימים בלבד, בחלקם במשך שעות ארוכות. 

קבלת הסרט
הסופרת-במאית הצרפתית, אדית סורל, קובעת שאחרי שני סרטיו המצליחים "גבר ואישה" ו"לחיות כדי לחיות", חרת בסרט זה ללוש את שמו כאחד מהבמאים הטובים אירופה. היא מציינת את הצילומים הטובים, בהם היא רואה את השפעתו של ללוש כצלם ומשבחת את משחקם של אמידו וסלייה.

זאב רב נוף רואה פגם בדרך בה בחר ללוש להוביל את הסרט, באופן שבו עד סמוך לסופו, אין הצופה יודע מדוע המשטרה ומערכת המשפט נטפלו אל הגיבור. הוא אומר כי אמנם אין בסרט שלמות מוצקה "והבשורה שהבמאי כה חרד להעבירה אלינו נופלת על אזניים ערלות, אך כבכל סרטיו האחרים של ללוש בנוי הסרט ממקבץ צפוף של תמונות מובחרות.". הסרט נפתח בסצנה ממלחמת שוורים. רב נוף מקביל סצנה זו לתמונות החקירה האילמות, שבהן נראה הנאשם כמו פר המשתולל בזירה ואינו יכול לפגוע במעניו.

נתן גרוס משבח את הסרט ומציין כי ללוש הרס את ההתקפות הקודמות של המבקרים עליו, בכך שבחר לתאר את חייהם של גיבורים פשוטים ולא את מנעמי החיים ובחר להעמיד בפני הצופה את הבעיה הכאובה של עונש המוות. את סצנת הפתיחה של מלחמת השוורים הוא רואה כאקספוזיציה - קיצור דברים שיעמדו מאוחר יותר לדיון: פר צעיר שתפקידו הטבעי הוא לאהוב, הוכנס על ידי החברה האנושית לתנאים בהם הוא הופך לרוצח. גרוס טוען כי מאז סרטו המזעזע של אנדרה קאייאט , "כולנו רוצחים" , "לא ראינו הצגה כה חזקה של העניינים הנוראים המתרחשים בין גזר־דין מוות לביצועו.". גרוס טוען כי חלק מהמבקרים הצרפתים לא שוכנע גם מסרטו זה של ללוש והאשים אותו במשחק רגשות התופס את מקומו של רגש אמיתי. הם רואים בחילופי הצבעים הפתאומיים בסרט, מצבעוני בחציו הראשון לשחור לבן בחציו השני, מעבר המתרחש בשעה שניתן בבית המשפט גזר דין המוות, כ"טריק פורמלי" ולא כמהלך רעיוני. אצל קאייאט, הם טוענים, הנושא הוצג באופן כנה ואצל ללוש הוא אמצעי ללהטוטים שלו: פנייה סנטימנטלית אל רגש הרחמים.

אהרן דולב משבח את הסרט ומתאר את הישג הבמאי: "בכוח־שיכנוע בעל עוצמת־הלם. שליטתו הפנומנאלית של במאי צעיר זה, במכלול הכלים ואמצעי המדיום הקולנועי — עדשה, מעבדה, מבנה ועיצוב חזותי — ממוקדת הפעם בשרות הרעיון. ללוש ויתר על נוסחת הציוות המסחרי, ולמען השגת האפקט הריאליסטי — והכמו־תיעודי לפרקים אף נטש את הרקע החברתי הנוצץ ואת הדמויות הזוהרות שאפיינו את סרטיו הקודמים.".

ז'אן סלביק מהעיתון "היום" מזדהה עם רעיונו של ללוש להוקיע את עונש המוות, אך הוא טוען כי כדי להשיג את אהדת הצופים הוא פונה לרגשות פשטניים ושטחיים. כמו כן, הוא מוצא בסרט סממנים רבים מדי של האסתטיקה ה"ללושית" המקובלת. אך בסופו של דבר, מצליח הבמאי לעורר אהדה לסרטו ולרעיונו בזכות היכולת לספר סיפור בצורה מרתקת ובמקצב נאה.

קישורים חיצוניים








הערות שוליים

קטגוריה:סרטים צרפתיים