יחזקאל פרק ה

יחזקאל פרק ה הוא הפרק החמישי בספר יחזקאל. הפרק מכיל נבואת פורענות המומחזת באמצעות מעשה סמלי, שבמרכזו גילוח שער ראשו וזקנו של הנביא והשמדת השיער בדרכים שונות. המעשה נועד לייצג את גורלם של תושבי ירושלים בעת חורבן העיר: מוות במגפה וברעב, נפילה בחרב האויב ויציאה לגלות.

הפרק נחשב להמשך ישיר של פרק ד', המדמה את המצור על ירושלים, אולם בפרק ה' עובר המוקד מתיאור המצור עצמו לתיאור תוצאותיו ההרסניות ולצידוק התאולוגי והמשפטי לעונש החמור.

 תוכן הפרק 
הפרק נפתח בציווי אלוהי המורה ליחזקאל לבצע סדרה של פעולות סמליות בגופו ובשערו, ולאחריהן מופיע נאום אלוהי המסביר את משמעותן.

 המעשה הסמלי 
הנביא מצטווה לקחת "חֶרֶב חַדָּה" ולהשתמש בה כ"תַּעַר הַגַּלָּבִים" (סכין גילוח של סַפָּרים) כדי לגלח את שער ראשו וזקנו. לאחר הגילוח, עליו לקחת "מֹאזְנֵי מִשְׁקָל" ולחלק את השיער לשלושה שלישים מדויקים.

את שלושת חלקי השיער עליו להשמיד באופן הבא:
 השליש הראשון: לשרוף באש ("בָּאוּר תַּבְעִיר") בתוך העיר (על גבי דגם ירושלים שבנה בפרק הקודם) עם סיום ימי המצור הסמליים.
 השליש השני: להכות בחרב סביבות העיר.
 השליש השלישי: לפזר לכל רוח, תוך הבטחה שחרב תרדוף אחריהם ("וְחֶרֶב אָרִיק אַחֲרֵיהֶם").

מתוך החלק האחרון, מצטווה הנביא לקחת מעט שערות ("מְעַט בְּמִסְפָּר") ולקשור אותן בכנף בגדו, אך גם מתוכן עליו להשליך חלק אל האש.

 פשר המעשה ונאום התוכחה 
החל מפסוק ה' מסביר האל את הנמשל: . ירושלים, שהוצבה במרכז העמים, המרתה את פי האל יותר מהגויים הסובבים אותה.

העונש מתואר כחסר תקדים (). העונשים המפורטים תואמים את גורל השיער:
 רעב וקניבליזם: "אָבוֹת יֹאכְלוּ בָנִים בְּתוֹכֵךְ וּבָנִים יֹאכְלוּ אֲבוֹתָם" (פסוק י').
 מגפה וחרב: שליש ימותו בדבר וברעב, ושליש יפלו בחרב.
 גלות: השליש הנותר יפוזר לכל רוח.
הנבואה מסתיימת בתיאור השממה והחרפה שתהיה מנת חלקה של הארץ, ובשבירת "מטה לחם" (מקור הפרנסה והמזון).

 פרשנות ומחקר 
חוקרי מקרא ופרשנים מסורתיים עמדו על מספר היבטים מרכזיים בפרק: מעמדו של הנביא ככהן, התפיסה הגאוגרפית של ירושלים, והזיקה בין העונשים לבין בריתות המזרח הקדום.

 תגלחת הכהן כסמל לחילול 
הבחירה במעשה הגילוח טעונה משמעות מיוחדת לאור ייחוסו של יחזקאל. יחזקאל היה כהן ("יחזקאל בן בוזי הכהן"), והתורה אוסרת על כהנים לגלח את שער ראשם או להשחית את זקנם (ספר ויקרא, פרק כ"א, פסוק ה'). חוקרת המקרא טובה גנזל מציינת כי יחזקאל משתמש במוטיבים של טומאה ככלי רטורי. הנביא נדרש לבצע אקט של "חילול" בגופו שלו כדי להמחיש את המצב הרוחני והפיזי של העם: ירושלים והמקדש עומדים בפני חילול מוחלט וביטול קדושתם. רימון כשר מוסיף כי השימוש ב"חרב" במקום בתער רגיל מעצים את המסר: אין מדובר באבלות או בתספורת, אלא באקט של אלימות וביזוי כפוי, המסמל את הכיבוש הצבאי.

 משל השיער 
פרשן המקרא דון יצחק אברבנאל הציע הסבר פילוסופי לבחירה בשיער. לשיטתו, השיער הוא "מותרות" – חלק מהגוף שאינו חיוני לחיים. בכך מדגיש הנביא את היחס בין האל לעמו: קיומו של האל אינו תלוי בעם ישראל; כשהעם חוטא, האל יכול "להסיר" אותו מעליו בקלות שבה אדם מסיר את שיערו, ללא פגיעה במהות האלוהית.

 ירושלים כטבור העולם 
שמאל|ממוזער|340x340 פיקסלים|מפת העולם הבבלית (המאה ה-6 לפנה"ס). המפה מציגה את בבל במרכז העולם, תפיסה עמה מתפלמס יחזקאל כשהוא מציב את ירושלים במרכז.
בפסוק ה' מציג יחזקאל תפיסה גאוגרפית-תאולוגית: "זֹאת יְרוּשָׁלִַם, בְּתוֹךְ הַגּוֹיִם שַׂמְתִּיהָ, וּסְבִיבוֹתֶיהָ אֲרָצוֹת".

חוקרים כדוגמת פנחס ארצי ופיליפ אלכסנדר מזהים כאן את הביטוי המקראי המובהק לתפיסת ה"אומפלוס" (Omphalos, טבור העולם). תפיסה זו רואה בירושלים את המרכז הפיזי של היקום. יחזקאל ככל הנראה מתפלמס עם המפות הבבליות של תקופתו (כדוגמת "מפת העולם הבבלית"), שהציבו את בבל במרכז. הנביא מאמץ את הסכמה הקרטוגרפית אך טוען אותה במשמעות חדשה: המרכזיות של ירושלים אינה מקנה לה חסינות, אלא מטילה עליה אחריות מוסרית ומשפטית כבדה יותר משל שאר העמים, ולכן עונשה נעשה "לעיני הגויים".

פסוק זה הפך לימים לבסיס התאולוגי של הכרטוגרפיה הנוצרית בימי הביניים. במפות העולם הידועות כ"מפה מונדי" (Mappa Mundi), וכן במפות "T and O", צוירה ירושלים במרכז הגאומטרי המדויק של העולם, לא מתוך ידע גאוגרפי, אלא כפרשנות מילולית לפסוקו של יחזקאל "בתוך הגויים שמתי".

 הרקע המשפטי: קללות הברית 
העונשים הקשים בפרק, ובפרט התיאור של קניבליזם ("אָבוֹת יֹאכְלוּ בָנִים"), נתפסים במחקר כחלק משפה משפטית של חוזים במזרח הקדום. חוקר המקרא משה ויינפלד הראה כי בבריתות וואסל אשוריות (כגון ברית המלך אסרחדון), מופיעות קללות כנגד המפר את הברית, הכוללות אזהרה מפורשת על אכילת בשר צאצאים. יחזקאל מציג את החורבן לא כאירוע שרירותי, אלא כהוצאה לפועל של חוזה ("הברית") שהופר.

התאולוג האמריקאי מיכאל פישביין מצביע על כך שיחזקאל אינו ממציא את העונשים מליבו, אלא מבסס אותם על נבואות עתיקות מן התורה. בספר ויקרא (פרק כ"ו) מופיעה רשימת אזהרות וקללות ("פרשת התוכחה") הצפויות לעם אם יחטא, ושם נאמר: "וְאֶתְכֶם אֱזָרֶה בַגּוֹיִם, וַהֲרִיקֹתִי אַחֲרֵיכֶם חָרֶב" (כלומר: אשלוף חרב לרדוף אחריכם לגלות).

יחזקאל לוקח את האיום המילולי והמופשט הזה והופך אותו למחזה מוחשי ומזעזע: הוא מפזר את שערותיו לרוח ומכריז באוזני העם את אותו משפט בדיוק: "וְחֶרֶב אָרִיק אַחֲרֵיהֶם". בכך מבקש הנביא להמחיש לעם שהאזהרות העתיקות של התורה אינן עוד "מילים ריקות", אלא הן מתגשמות כעת במציאות לנגד עיניהם בצורה הפיזית והכואבת ביותר.

 סוגיות בנוסח ולשון 
פרק ה' מציב מספר אתגרים לחוקרי נוסח המקרא ולבלשנים, הנוגעים הן למילים יחידאיות והן להבדלים משמעותיים בין הנוסח העברי לנוסחים העתיקים האחרים.

 "כמשפטי הגויים... לא עשיתם" 
בפסוק ז' מופיע כתב אישום חריף כלפי העם:  לפי נוסח המסורה (הטקסט העברי המקובל), חטאם של ישראל הוא כפול: הם דחו את חוקי התורה, אך גם לא עמדו בסטנדרטים ובנורמות של הגויים הסובבים אותם (ששמרו אמונים לאלוהיהם). כלומר, מבחינה מוסרית הם ירדו לשפל נמוך יותר משל העמים עובדי האלילים.

לעומת זאת, בתרגום הפשיטתא (התרגום הסורי העתיק) ובמספר כתבי יד של תרגום השבעים, המילה "לֹא" איננה מופיעה. לפי גרסה זו, הטקסט הוא: . לפי גרסה זו, החטא הוא הפוך: התבוללות וחיקוי של מנהגי הגויים. חוקרי מקרא רבים, כדוגמת משה גרינברג, סבורים כי גרסת "נוסח המסורה" (עם המילה "לא") היא המקורית. הם מסתמכים על הכלל הפילולוגי "לקטיו דפיציליור" (הגרסה הקשה יותר היא העדיפה, ראו הערההכלל הפילולוגי (בלטינית: Lectio difficilior potior) גורס כי כאשר ישנם שינויי נוסח בין כתבי יד, הגרסה ה"קשה" יותר (מבחינה לשונית או תאולוגית) היא לרוב המקורית, שכן סופרים ומעתיקים נטו לפשט טקסטים ולא לסבך אותם.), וטוענים שיחזקאל אכן התכוון לזעזע את שומעיו בטענה הפרובוקטיבית שהם גרועים מהגויים, טענה שחוזרת במקומות נוספים בספר.

 החידה הלשונית: "הֲמָנְכֶם" 
בפתח הפסוק משתמש יחזקאל במילה יחידאית במקרא שמשמעותה המדויקת שנויה במחלוקת: .
 פרשנות מסורתית: רש"י והמדקדק מנחם בן סרוק גזרו את המילה מלשון "המון" (המהומה, רעש). פירושם הוא: יען היותכם רועשים, פרועים או מרובים בחטאים יותר מהגויים.
 במחקר הבלשני: חוקרים התקשו לגזור משמעות של "מרד" מהשורש ה.מ.נ. החוקר גודפרי דרייבר הציע כי נפלה כאן טעות סופר ("שיכול אותיות"), וכי המילה המקורית הייתה "הַמְרוֹתְכֶם" (מהשורש מ-ר-ה, למרוד). לפי הצעה זו, המשמעות היא "יען מרדכם (באלי) יותר מן הגויים". חרף ההצעות, המילה נותרה בגדר תעלומה המדגימה את העברית הייחודית של יחזקאל.

 הערות שוליים 

קטגוריה:יחזקאל