מרתה הופמן

מרתה הופמן (בגרמנית: Martha Hofmann; 29 באוגוסט 1895 – 9 בנובמבר 1975) הייתה סופרת ומשוררת יהודייה אוסטרית. היא כתבה גם בשם העט מליטה הול.

הופמן חיה בארץ ישראל משנת 1939 עד 1946. אז חזרה להתגורר באירופה.

הופמן עסקה בכתיבת שירים על נופים בארץ ישראל, איטליה וארצות הברית. היא עסקה רבות בזהות היהודית, בחוויותיה כמהגרת בישראל, שאינה שולטת בשפה העברית. בכתיבתה הספרותית עסקה בעיקר במיתולוגיה היוונית ובזהות היהודית. לאחר השואה היא עסקה בחוויותיה כניצולה וברגשות האשם על חלק ממשפחתה, שנספה בשואה. היא כתבה מאמרים רבים, ספרים ומחזות על בנימין זאב הרצל, על ילדותו ועל חייו בפריז, תוך ניסיון להבין מה השפיע עליו במציאת פתרון ארץ ישראל עבור העם היהודי.

 ביוגרפיה 
 תחילת חייה 
מרתה הופמן הייתה השמינית מבין תשעת ילדיהם של סוחר העצים הווינאי אדמונד הופמן ושל הנרייט הוק. אביה נפטר בשנת 1923. אמה ושתי אחיותיה נרצחו בשואה, אחיה האחרים שרדו, כולל היסטוריונית האמנות אלזה הופמן (1893–1960). היא גדלה בבית בורגני להורים משכילים ודוברי שפות רבות. אמה הייתה צאצאית של משפחת פלקלס מפראג.

הופמן למדה בבית הספר של אויגניה שוורצוולד בווינה, שם קיבלה הסמכת כניסה לאוניברסיטה בשנת 1914. ב-1916 היא למדה פילולוגיה קלאסית, לימודים גרמניים וארכאולוגיה באוניברסיטה של וינה. בין 1915 ל-1919 היא גרה בברלין, לייפציג והיידלברג, היא נהגה לכתוב שירים בתקופה זו, חלקם מצאו את דרכם לספר השירה הראשון שפרסמה מאוחר יותר.

בשנת 1920, היא קיבלה את הדוקטורט שלה עם תזה העוסקת באפלטון והשלימה התמחות בהוראה בבית הספר אודנוולד בהיידלברג.

 פעילותה בווינה 
בין 1921 ל-1938 היא עסקה בהוראה. הופמן לימדה גרמנית, לטינית ויוונית בבית הספר על שם צבי פרץ חיות בווינה. היא גם לימדה במרכז היהודי שנוסד על ידי אניטה מילר-כהן.

היא הפכה לציונית לאחר מפגש בווינה עם דוד בן-גוריון ככל הנראה ב־1920 כשזה היה בדרכו לארץ ישראל. היא החלה להיות פעילה בארגון העובדים פועלי ציון. בשנות ה-20 של המאה ה-20 היא הובילה את הפעילות התרבותית של הארגון הציוני הבינלאומי לנשים (ויצו) באוסטריה. ב-1929 היא השתתפה בקונגרס העולמי השני של נשים יהודיות בהמבורג. בשנת 1930 שימשה במשך שנה כראש מחלקת התרבות של ויצו בלונדון ופרסמה את ספר ההנצחה "עשר שנים לויצ"ו" באותה שנה.

הופמן פרסמה שירים ומאמרים ספרותיים במגזינים בווינה ובברלין, לפעמית תחת הפסבדונים מליטה הול. כתבי העת בהם פרסמה: עיתון הבוקר של וינה, נויה פרייה פרסה, יידישה רונדשאו, Die Stimme, מנורה ו-Der Jude. ב-1925 ערכה את "האלמנך השנתי היהודי" יחד עם לודוויג באטו.

הופמן הייתה בקשר עם סופרים בני דורה, ונהגה להתכתב עם הסופרים תומאס מאן, פרנץ ורפל ושטפן צווייג.

 חייה בארץ ישראל 
לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ב-1938, פוטרה הופמן מעבודתה כמורה. היא נמלטה ללונדון ובשנת 1939 עלתה לארץ ישראל. בארץ ישראל התגוררה בתל אביב והתפרנסה מעבודה כמורה לשפות. היא החלה לפרסם שירים ומאמרים בעיתונות בין השאר בעיתונים מאזנים וגיליונות וכן בעיתון דבר. העורך של דבר זלמן שזר תמך בה ודאג לתרגום ספריה לעברית. אחד מהם "הרצל הצעיר: דרכו אל היעוד" תורגם על ידי המשוררת לאה גולדברג. בנוסף היא מצאה תמיכה מצד מבקר הספרות נתן ביסטריצקי והסופר ש. שלום. בביתה של הופמן בתל אביב התקיימו מפגשי משוררים וסופרים דוברי גרמנית ודוברי עברית. היא נחלה אכזבה מהחיים בארץ ישראל ומהממסד הציוני ולא הצליחה להתבסס כלכלית, למרות זאת נותרה תומכת בארגון ויצו עד סוף ימיה.

 החזרה לוינה 
ב-1946, עם תום מלחמת העולם השנייה, נסעה עם משלחת של ויצו לקונגרס היהודי ה-22 בבזל. לאחר מספר שבועות הודיעה לוויצו על החלטתה להישאר בשווייץ. היא עברה להתגורר בז'נבה בה התגוררה אחותה ושם השלימה הכשרה כמתורגמנית. לאחר שלוש שנים בשווייץ תמה אשרת השהייה שלה והיא חזרה להתגורר בווינה.

בשנת 1949 חזרה לווינה והחלה לעבוד כמורה ועובדת מחלקת החינוך של פדרציית האיגודים המקצועיים האוסטרית. היא נהגה לפרסם בכתב העת של הפדרציה "Der Bildungsfunktionär". היא הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה. בשנת 1957 פרשה מההוראה. היא פרסמה עוד מספר ספרים וזכתה במספר פרסים בתקופה הזו.

 חיים אישיים ומותה 
הופמן ביקרה בארץ ישראל מספר פעמים. בביקורה הראשון בשנת 1927, היא איבדה את ידה הימנית בתאונת דרכים ליד עכו כשהייתה בדרכה לביקור בגנים הבאהיים. בשנת 1935 ביקרה שוב בארץ ישראל אך לא הצליחה למצוא עבודה ושבה לוינה. היא ביקרה בישראל פעם נוספת ב-1965.

הופמן מעולם לא נישאה ולא נולדו לה ילדים. היא נפטרה ב-1975 ונקברה בבית הקברות המרכזי של וינה.

 יצירתה 
סך הכל כוללת יצירתה יותר משמונה ספרי שירה ופרוזה, ארבעה ספרי מאמרים היסטוריים וכתבות רבות בעיתונות.

טרם הגעתה לארץ ישראל פרסמה שירים בעיתונים אחדים בווינה. ספר השירה הראשון שלה Das blaue Zelt (האוהל הכחול) פורסם ב-1934. בעת שהותה בישראל הוציאה שני ספרים שתורגמו לעברית: ב-1941 פורסם ספרה "הרצל הצעיר: דרכו אל היעוד" העוסק בילדותו ונערותו של הרצל והגורמים שהשפיעו עליו לחפש ולמצוא פתרון לעם היהודי. ב-1942 פורסם ספר שכתבה "דינה והמשורר" העוסק בסיפור אהבת של פרנץ קפקא ותהילה רסלר. הספר נכתב בעקבות שיחות עם רסלר ועם חבר קרוב של קפקא ששמו לא פורסם.

בהמשך חייה בווינה פרסמה מאמרים רבים הקשורים ליהדות אוסטריה ולהרצל וכן שירים שקובצו בספרי שירה. בנוסף פרסמה שני מחזות באנגלית העוסקים בחייו של הרצל: At the Crossroads (על צומת דרכים) מ-1947 ו־Herzl in Paris (הרצל בפריס) מ-1950.

 פרסים והוקרה 
 בשנת 1932, היא זכתה בפרס הסיפור הקצר מטעם- Neues Wiener Journal.
 בשנת 1953 זכתה הופמן בתחרות הספרותית ע"ש שאגאל של מוזיאון אלברטינה בווינה.
 בשנת 1954 קיבלה את פרס גאורג טראקל לשירה.
 בשנת 1963 קיבלה את פרס תאודור קרנר לספרות.
 בשנות ה-60 הופמן הייתה חברת הנהלה במועדון PEN האוסטרי ובאגודת הסופרים האוסטרית.
 בשנת 1970 הוענק לה צלב הכבוד האוסטרי למדע ואמנות. ממוזער|קברה של מרתה הופמן 

 ספריה שתורגמו לעברית 
 מרתה הופמן, הרצל הצעיר: דרכו אל היעוד, ירושלים: ראובן מס, 1941, תרגום: לאה גולדברג, אביבה ידידיה מהדורה שנייה 1950.
 מרתה הופמן, דינה והמשורר, תל אביב: מסדה, 1942 תרגום מגרמנית: יוסף ליכטנבום

 קישורים חיצוניים 
מרתה הופמן, אלגיה על ים כנרת, ⁨⁨הארץ⁩, 6 ינואר 1939⁩
מרתה הופמן, הרצל הצעיר - פרק מתוך הספר, ⁨⁨אמר⁩, 2 יוני 1940⁩

 על יצירתה 
 מרים טל, ספר חדש על הרצל, ⁨⁨העולם⁩, 21 אוגוסט 1941⁩
 י. ליכטנבוים, דינה והמשורר, ⁨⁨הגה⁩, 5 פברואר 1943⁩

 הערות שוליים 

קטגוריה:פעילים ציונים
קטגוריה:יהודים אוסטרים
קטגוריה:סופרות אוסטריות
קטגוריה:משוררות אוסטריות
קטגוריה:סופרים אוסטרים
קטגוריה:משוררים אוסטרים
קטגוריה:אוסטרים שנולדו ב-1895
קטגוריה:אוסטריות שנולדו ב-1895
קטגוריה:אוסטרים שנפטרו ב-1975
קטגוריה:אוסטריות שנפטרו ב-1975