בניית הפירמידות במצרים

בניית הפירמידות במצרים ניתנת להסבר באמצעות עובדות מדעיות מבוססות היטב. עם זאת, ישנם מספר היבטים שגם כיום נחשבים להשערות שנויות במחלוקת. נראה כי טכניקות הבנייה בהן נעשה שימוש התפתחו עם הזמן. פירמידות מאוחרות יותר לא נבנו באותו אופן כמו פירמידות מוקדמות. ההערכה היא שאבנים ענקיות גולפו ממחצבות בעזרת כלי נחושת, וגושים אלה נגררו והורמו למקומם. חילוקי דעות נוגעים בעיקר לשיטות בהן השתמשו להזזת והנחת האבנים.

בנוסף לוויכוחים הרבים והבלתי פתורים בנוגע לטכניקות הבנייה, היו חילוקי דעות לגבי סוג כוח העבודה בו נעשה שימוש. היוונים, שנים רבות לאחר התרחשות האירועים, האמינו שהפירמידות נבנו בעבודת כפייה. ארכאולוגים מאמינים כיום כי הפירמידה הגדולה של גיזה (לפחות) נבנתה על ידי עשרות אלפי פועלים מיומנים שחנו ליד הפירמידות ועבדו תמורת שכר או כצורה של תשלום מס (היטל) עד להשלמת הבנייה, דבר המחוזק על ידי הימצאות בתי קברות של פועלים שהתגלו בשנת 1990. באשר לפירמידת אמנמחת השני מתקופת הממלכה התיכונה, ישנן עדויות מאבן התולדות של המלך לכך שהועסקו זרים מכנען.

התחום הפסאודו-מדעי של פירמידולוגיה  כולל תיאוריות פסאודו-ארכאולוגיות  רבות המנסות להסביר כיצד נבנו הפירמידות.

השערות היסטוריות
כתיבתם של הרודוטוס ודיודורוס סיקולוס
הדיווחים ההיסטוריים הראשונים על בניית מונומנטים אלה הגיעו מאות שנים לאחר עידן בניית הפירמידות, על ידי הרודוטוס במאה ה-5 לפנה"ס ודיודורוס סיקולוס במאה ה-1 לפנה"ס. דיווחו של הרודוטוס טוען כי המצרים השתמשו במכונה (המכונה כיום "מכונת הרודוטוס" ), וקובע:
ממוזער|שמאל|220px|מכונה מרימה עמוד אבן גדול, מאת לאונרדו דה וינצ'י. ככל הנראה צויר בהתבסס על תיאורו של הרודוטוס

התיאור של דיודורוס סיקולוס אומר:

תיאורו של דיודורוס סיקולוס את משלוח האבן מערב נכון, שכן המונח "עֲרָב" באותם ימים רמז על הארץ שבין הנילוס לים סוף לשם הועברו גושי אבן הגיר ממחצבות מעבר לנהר הנילוס.

חומרים
שושלות שלישית עד חמישית
בתקופה המוקדמת ביותר של בנייתן, נבנו הפירמידות כולן מאבן. אבן גיר מקומית שנחצבה הייתה החומר המועדף לבניית השלד העיקרי של פירמידות אלה, בעוד שאבן גיר איכותית יותר שנחצבה בטורה  (ליד קהיר המודרנית) שימשה לבניית המעטפת החיצונית. אבן הגיר מקורה במחשופים שונים של תצורת מוקטאם  מתקופת האאוקן. גרניט, שנחצב ליד אסואן, שימש לבניית מספר אלמנטים אדריכליים, כולל הפורטקוליס (סוג של שער) וגגות וקירות חדר הקבורה. לעיתים, גרניט שימש גם במעטפת החיצונית, כמו בפירמידת מנכאורע. בפירמידות המוקדמות, שכבות האבן (הנקראות נדבכים) היוצרות את גוף הפירמידה הונחו בשיפוע פנימה; עם זאת, תצורה זו ננטשה בפירמידות מאוחרות יותר. נראה כי הפירמידה הנטויה  בדהשור מעידה על ניסיון טכניקה חדשה במעבר בין שתי טכניקות בנייה אלה. חלקה התחתון בנוי מנדבכים משופעים בעוד שבחלקה העליון האבנים מונחות בזווית אופקית יותר.

הממלכה התיכונה ואילך
במהלך תקופת הממלכה התיכונה השתנו שוב טכניקות בניית הפירמידות. רוב הפירמידות שנבנו אז היו מעט יותר מהרים של לבני בוץ עטופות בציפוי של אבן גיר מלוטשת. במספר מקרים נבנו פירמידות מאוחרות יותר על גבי גבעות טבעיות כדי להפחית עוד יותר את נפח החומר הדרוש לבנייתן. החומרים ושיטות הבנייה ששימשו בפירמידות המוקדמות הבטיחו את הישרדותן במצב שימור טוב בהרבה מאשר אנדרטאות הפירמידות של הפרעונים המאוחרים יותר.

מלט
האבנים המרכיבות את ליבת הפירמידות נחתכו באופן גס, במיוחד בפירמידה הגדולה. כדי למלא את החסר, נדרשו כמויות עצומות של גבס ושברי אבנים. למילוי זה כמעט ואין תכונות קישור, אך נדרש היה צורך לייצב את הבנייה. כדי לייצר את מלט הגבס, היה צורך לייבש אותו באמצעות חימום הדורש כמויות גדולות של עץ. לדברי אגיפטולוגים, ממצאי פרויקטי הרדיו-פחמן של הפירמידות של דייוויד ה. קוך משנת 1984 ו-1995 עשויים לרמוז שמצרים נאלצה לכרות את יערותיה ולכרות כל פיסת עץ שהייתה לה כדי לבנות את פירמידות גיזה ופירמידות מוקדמות אף יותר מהשושלת הרביעית. מחקר מ-1984 שבחן דגימות על ידי תיארוך פחמן מגושי ליבה וחומרים אחרים גילה כי התאריכים מוקדמים בממוצע 374 שנים מהמקובל כיום, ותיארוך מ-1995 גילה כי התאריך מוקדם בממוצע בין 100 ל-200 שנים. כפי שהוצע על ידי חברי הצוות, "חשבנו שלא סביר שבוני הפירמידות השתמשו באופן עקבי בעץ בן מאות שנים כדלק בהכנת מלט. תוצאות 1984 הותירו לנו מעט מדי נתונים כדי להסיק שהכרונולוגיה ההיסטורית של הממלכה הקדומה שגויה בכמעט 400 שנה, אך שקלנו זאת לפחות כאפשרות". אגיפטולוגים מציעים שבעיית העץ העתיק  אחראית לפער, וטוענים שהתאריכים המוקדמים יותר נגזרים אולי ממחזור כמויות גדולות של עץ בן מאות שנים וחומרים אחרים קדומים יותר.

חציבה
יש מידע מהימן בנוגע למיקום המחצבות, חלק מהכלים ששימשו לחיתוך אבן במחצבות, הובלת האבן לאתר הבנייה, יישור היסודות ויישור השכבות הבאות של מבנה העל המתפתח. פועלים כנראה השתמשו באזמלים, מקדחים ומסורים מנחושת כדי לחתוך את האבן הרכה יותר, כמו רוב אבן הגיר. האבנים הקשות יותר, כמו גרניט, גרנודיוריט, סיניט ובזלת, אינן ניתנות לחיתוך בכלי נחושת בלבד; במקום זאת, הן עובדו בשיטות גוזלות זמן כמו כתישה עם דולריט, קידוח וניסור בעזרת חומר שוחק, כמו קוורץ או חול קורונדום. זה קרה בתהליך המכונה שחיקת חול. בלוקים הועברו באמצעות מזחלת שככל הנראה סוככה במים.

ייתכן שיישור היסודות בוצע באמצעות תעלות מלאות מים כפי שהוצע על ידי מארק להנר ואדוארדס או באמצעות רמה ריבועית גולמית ומודדים מנוסים.

הובלת בלוקי אבן
ממוזער|שמאל|220px|הובלת פסל גדול על גבי מזחלת
אחת הבעיות העיקריות שעמדו בפני בוני הפירמידות הראשונים הייתה הצורך להעביר כמויות עצומות של אבן. בקברו של ג'הוטיחוטפ  מתקופת השושלת השתים-עשרה יש איור של 172 גברים מושכים פסל בהט בדמותו על מזחלת. משקל הפסל מוערך ב-60 טון ודניס סטוקס העריך כי יידרשו 45 פועלים כדי להתחיל להזיז בלוק מסוכך במשקל 16,300 ק"ג, או שמונה פועלים כדי להזיז בלוק במשקל 2,750 ק"ג. דיק פארי ומלאדיוב הציעו שיטה לגלגול האבנים, באמצעות מכונה דמוית עריסה שנחפרה במקדשים שונים בתקופת הממלכה החדשה. ארבעה מהחפצים הללו היה ניתן להרכיב סביב בלוק כך שניתן יהיה לגלגל אותו בקלות. ניסויים שבוצעו על ידי תאגיד אוביאשי, עם בלוקי בטון בגודל 0.8 מטרים רבועיים ובאורך 1.6 מטרים ובמשקל 2.5 טון, הראו כיצד 18 גברים יכלו לגרור את הבלוק מעל רמפה בשיפוע של 1 ל-4, בקצב של 18 מטרים לדקה (1 קמ"ש). רעיון זה תואר בעבר על ידי ג'ון בוש בשנת 1977, ומוזכר בסעיף הערות הסיכום של ספרו של פארי. ויטרוביוס בספרו "על אודות האדריכלות" תיאר שיטה דומה להזזת משקלים לא סדירים. עדיין לא ידוע אם המצרים השתמשו בשיטה זו, אך הניסויים מצביעים על כך שהיא יכלה לעבוד עם אבנים בגודל זה. אגיפטולוגים מקבלים זאת בדרך כלל עבור בלוקים במשקל 2.5 טון ששימשו בעיקר, אך אינם מסכימים לגבי השיטות ששימשו עבור בלוקים במשקל של יותר מ-15 טון ובלוקים במשקל 70 עד 80 טון. יומן מרר, יומני רישום שנכתבו לפני יותר מ-4,500 שנה על ידי פקיד מצרי ונמצאו בשנת 2013 על ידי צוות ארכאולוגיה צרפתי בניהולו של פייר טאלט  במערה בוואדי אל-ג'ארף , מתאר הובלת גושי אבן גיר מהמחצבות בטורה  לגיזה בסירה.

רמפות
ממוזער|שמאל|220px|דוגמה לרמפה ישרה גדולה. שיטה זו כנראה לא שימשה בבניית פירמידה על פי הקונצנזוס המומחים הנוכחי (ראה טקסט).
ממוזער|שמאל|220px|משמאל לימין: רמפת זיגזג (Uvo Hölscher), רמפה המשתמשת בחלק הלא-שלם של מבנה העל (Dieter Arnold), ורמפה ספירלית הנתמכת על ידי מבנה העל (Mark Lehner)
ממוזער|שמאל|220px|רמפות בעלות ארבע ספירלות (Dows Dunham)
רוב האגיפטולוגים מכירים בכך שרמפות הן השיטה היעילה ביותר להרמת הבלוקים, אך הם מכירים בכך שזוהי שיטה לא שלמה שיש להשלימה על ידי אמצעי נוסף. עדויות ארכאולוגיות לשימוש ברמפות נמצאו ב ובפירמידות אחרות. השיטה המקובלת ביותר לסיוע לרמפות היא בעזרת הנפות במנוף. התיעוד הארכאולוגי  מספק עדויות רק לרמפות קטנות ולסוללות משופעות, לא משהו שניתן היה להשתמש בו אפילו לבניית רוב האנדרטה המונומנטלית. כדי להוסיף לחוסר הוודאות, ישנן עדויות רבות המראות כי נעשה שימוש בשיטות בנייה לא סטנדרטיות או אד-הוק בבניית הפירמידות.

לכן, ישנן הצעות רבות של סוגי רמפות ויש פער ניכר לגבי סוג הרמפה ששימשה לבניית הפירמידות. אחת משיטות ההרמה המופרכות ביותר היא הרמפה הישרה והגדולה. היא מופרכת באופן שגרתי מטעמים פונקציונליים בשל גודלה העצום, היעדר ראיות ארכאולוגיות, עלות עבודה עצומה ובעיות אחרות.

סוגי רמפות אחרות משמשות לתיקון בעיות אלו של גודל הרמפה, אך נתקלות בביקורת על פונקציונליות או ראיות ארכאולוגיות מוגבלות. הצעות אלו כוללות רמפות זיג-זג, רמפות ישרות המשתמשות בחלק הלא שלם של מבנה העל (ארנולד 1991), רמפות ספירליות הנתמכות על ידי מבנה העל ורמפות ספירליות הנשענות על המונומנט כתוספת גדולה. מארק להנר שיער כי ייתכן שנעשה שימוש ברמפה ספירלית, המתחילה במחצבת האבן מדרום-מזרח וממשיכה סביב החלק החיצוני של הפירמידה. עם זאת, רמפות ספירליות היו מכסות את הבניין במשך עשרות שנים במלואן ולא היו מאפשרות את הפריסה הרגילה של ריבוע הפירמידה המדויק במרחק שווה מכל אבן פינה בסיסית כשיטה היחידה לשמור על הצורה הגאומטרית המדויקת של הקצוות ומעטפת הצד. דגמי רמפות עם מספר נתיבים, הממוקמים על פירמידת המדרגות הפנימית, דורשים פחות חומר באופן יחסי. ייתכן שגושי האבן נמשכו על מזחלות לאורך הרמפות המסוככות במים.

כפי שמראה מחקר שנערך לאחרונה, האתגר לא היה רק להתחשב במסלול שהאבנים הועברו, אלא גם בגודל ובתדירות הזזת האבנים - כטון אחד הונח במקומו כל 2–3 דקות על ידי צוותי גרירה אנושיים על רמפה בשיפוע של 10% לכל היותר - כדי לאפשר את בניית הפירמידה הגדולה תוך 30 שנה. המקרה המיוחד של הרחבות הפירמידה E2 ו-E3 במיידום, של הרחבות בצורת טבעת ברוחב 5 מטרים בלבד סביב ליבת הבניין הקודמת, מראה שמערכת הרמפות הייתה יעילה וקטנה בנפחה, דבר שחל על רמפות משיקיות ברוחב 10 אמות או 5 מטרים. האתגר היה הגאומטריה של הפירמידה, אשר מספקת אורכי צד קצרים יותר ככל שהבניין צומח גבוה יותר, מגדילה את הצורך בתמרוני פנייה ומאפשרת פחות מקום לרמפות הנשענות על האבן. שינוי השיפוע של הפירמידה הנטויה  הוא כנראה תוצאה של התגלית שלא ניתן לפתור זאת באמצעות שיפועים תלולים. כמו כן היה חיוני לארגן את אתר הבנייה באופן יעיל באמצעות מודול שאפשר את חלוקת העבודה של הצוותים לאורך המגרשים ודרכי התחבורה בין הרמפה למקום העבודה, כולל החזרת צוותי גרירה ומזחלות, כנראה באמצעות מערכת רמפות שנייה. בעיית בניית המעטה בנקודת ההגעה לרמפה יכולה להיפתר באמצעות מערכות מעקף.

הנפות
שיטות הנפה נחשבות לפתרון הסביר ביותר להשלמת שיטות הרמפה, בין היתר בשל תיאורו של הרודוטוס; ובין היתר בשל השאדוף , מתקן השקיה המופעל על ידי מנוף שתואר לראשונה במצרים בתקופת הממלכה החדשה ונמצא במקביל לממלכה הקדומה במסופוטמיה. מנקודת מבטו של להנר, יש להשתמש במנופים כדי להרים את 3% העליונים של חומר במבנה העל. יצוין כי 4% העליונים של חומר זה מהווים 1⁄3 מהגובה הכולל של האנדרטה. במילים אחרות, מנקודת מבטו של להנר, יש להשתמש במנופים כדי להרים כמות קטנה של חומר לגובה אנכי רב של האנדרטה.

בסביבת שיטות המנוף, ישנן שיטות שמרימות את הבלוק בהדרגה, כמו פריצה חוזרת ונשנית של צדדים מתחלפים של הבלוק והכנסת גזרי עץ או אבן כדי להזיז את האבן בהדרגה נדבך אחד למעלה; וישנן שיטות אחרות המשתמשות במנוף גדול יותר כדי להזיז את הבלוק נדבך אחד למעלה בהליך הנפה אחת. מאחר שהדיון בטכניקות בנייה להרמת הבלוקים מנסה לפתור את הפער בתיעוד הארכאולוגי וההיסטורי באמצעות הסבר פונקציונלי מתקבל על הדעת, הדוגמאות הבאות של איסלר, קיבל והוסי-פיילוס מפרטות שיטות שנבדקו בניסוי. שיטת איסלר (1985, 1987) היא שיטה מצטברת, ובניסוי נובה (1992) השתמשה בטריזי או גזרי עץ. איסלר הצליח להרים בלוק נדבך אחד למעלה בכשעה וחצי. שיטתם של פיטר הודג'ס וג'וליאן קיבל דומה לשיטת איסלר אך במקום זאת השתמשה בבלוקים קטנים של בטון כטריז, משטחי עץ ובור שבו בוצעו הבדיקות הניסוייות שלהם. קיבל הצליח לבצע את שיטתו בכ-2 דקות. שיטת סקוט האסי-פיילוס (2005) משתמשת במכשיר מנוף פשוט כדי להרים בלוק נדבך בתנועה אחת. שיטה זו נבדקה עם חומרים בעלי חוזק נמוך יותר מאשר מקבילים היסטוריים (נבדקו עם חומרים חלשים יותר מאלה שהיו זמינים במצרים העתיקה), עם מקדם בטיחות של 2, והרימה בלוק במשקל 1,100 קילוגרמים במעלה נדבך אחד בפחות מדקה. שיטה זו מוצגת כאמצעי מנוף המשלים את רעיון הרמפה והמנופים המשולבים של מארק להנר.

נתיבי מים
המצרים השתמשו ביובל הנילוס, שכבר נעלם, כדי להעביר טונות של חומרי בניין. מחקר משנת 2012 בראשות הגאוגרף חאדר שישה מאוניברסיטת אקס-מרסיי הציע כי יובלי המים הקדומים ומפלסי הנהר הגבוהים יותר מלפני כ-4,500 שנה אפשרו את בניית מתחם הפירמידות בגיזה. נתיבי המים הנוכחיים של הנילוס נמצאים רחוק מדי מאתרי הפירמידות מכדי שיהיו שימושיים.

מחקר חדש שפורסם במאי 2024 מיפה יובל נכחד של הנילוס, יובל אהראמט, שזרם בעבר ליד הפירמידה הגדולה של מצרים ומונומנטים אחרים בגיזה. באמצעות צילומי לוויין וניתוח ליבות משקעים מצאו חוקרים כי נתיב המים באורך 64 קילומטרים היה חיוני להובלת חומרים ועבודה לבניית הפירמידה. היובל, שרוחבו כ-0.5 קילומטרים ועומקו היה לפחות 25 מטרים, נעלם ככל הנראה עקב בצורת ומדבור.

בשנת 2024 זיהו ארכאולוגים, תוך שימוש בתמונות לוויין מכ"ם בשילוב עם נתונים גיאופיזיים וחפירות עמוקות בקרקע, מקטעים של יובל נילוס עיקרי שנכחד והשתרע עד למרגלות רמת המדבר המערבי, שם נמצאות רוב הפירמידות, אותו כינו "יובל אהראמט". הם הציעו שיובל אהראמט מילא תפקיד בבניית המונומנטים ושהוא שימש להובלת פועלים וחומרי בניין לאתרי הפירמידות.

הוצע כי תאי שיט שימשו להרמת דוברות לאורך נתיבי מים המובילים לאתרי בניית פירמידות, אך חסרות ראיות לשימוש כלשהו בכוח הידראולי באתר.

ניסויים בבניית פירמידות
יושימורה
בשנת 1978, מימן ערוץ הטלוויזיה ניפון  את פרויקט בניית הפירמידה שתוכנן על ידי הארכאולוג סאג'וקי יושימורה (Sajuki Yoshimura). במקור, הוא תוכנן כדגם בקנה מידה 1:5 של הפירמידה הגדולה. בשל התקציב המוגבל, היה צורך להקטין את גודלו באופן דרסטי כאשר מחיר אבן הגיר עלה ככל שהפרויקט זכה לפרסום. היה צורך לצקת יסודות בטון מכיוון שהאתר שנבחר לא סיפק בסיס סלע חזק. בעזרת שני מנופים ומלגזה, נבנתה הפירמידה לגובה של 11 מטרים, עם בסיס ריבועי של 15 מטרים. בסופו של דבר, המבנה פורק ונגרר משם.

נובה
בשנת 1992, ערכו האגיפטולוגים מארק להנר והסתת רוג'ר הופקינס ניסוי בניית פירמידה בן שלושה שבועות עבור פרק טלוויזיה של הסדרה נובה. הם בנו פירמידה בגובה 6 מטרים וברוחב 9 מטרים, בנפח כולל של 162 מטרים מעוקבים או כ-405 טון. היא נבנתה מ-186 אבנים במשקל ממוצע של 2.2 טון כל אחת. שנים-עשר חוצבים חצבו 186 אבנים ב-22 ימים, והמבנה הוקם באמצעות 44 גברים. הם השתמשו בפטישי ברזל, אזמלים ומנופים (זהו קיצור דרך מודרני, שכן המצרים הקדמונים היו מוגבלים לשימוש בנחושת ומאוחר יותר בברונזה ובעץ). אך להנר והופקינס ערכו ניסויים עם כלי נחושת, וציינו שהם היו מספיקים למשימה שלפניה, בתנאי שיהיה כוח אדם נוסף זמין לחידוד מתמיד של הכלים העתיקים. הם העריכו שהיו זקוקים לכ-20 גברים נוספים לתחזוקה זו. קיצור דרך נוסף שננקט היה שימוש במעמיס קדמי או במלגזה, אך לא נעשה שימוש במכונות מודרניות כדי לסיים את הבנייה. הם השתמשו במנופים כדי להרים את אבן הסיום לגובה של 6.1 מטרים. ארבעה או חמישה גברים הצליחו להשתמש במנופים על אבנים במשקל של פחות מטון אחד כדי להפוך אותן ולהעבירן באמצעות גלגול, אך היה צורך לגרור אבנים גדולות יותר. להנר והופקינס גילו שעל ידי הנחת האבנים על מזחלות עץ והחלקתן על מסילות עץ, הם הצליחו לגרור אבן במשקל שני טון עם 12 עד 20 גברים. העץ למזחלות ולמסילות הללו היה צריך להיות מיובא מלבנון במחיר גבוה מכיוון שבמצרים העתיקה היה מעט מאוד עץ, אם בכלל. בעוד שהבונים לא הצליחו לשכפל את החיבורים המדויקים שיצרו המצרים הקדמונים, הופקינס היה בטוח שניתן היה להשיג זאת עם יותר תרגול.

הפירמידה הגדולה

מחקרים מסוימים מצביעים על הערכות אחרות לגבי גודל כוח העבודה המקובל. לדוגמה, הפיזיקאי קורט מנדלסון חישב כי כוח העבודה מנה לכל היותר 50,000 איש, בעוד שלודוויג בורכארדט ולואיס קראון העריכו את המספר ב-36,000. לדברי מירוסלב ורנר, נדרש כוח עבודה של לא יותר מ-30,000 איש לבניית הפירמידה הגדולה. עדויות מצביעות על כך שכ-5,000 היו עובדים קבועים בשכר, כאשר היתרה עבדה במשמרות של שלושה או ארבעה חודשים במקום תשלום מיסים, תוך קבלת "שכר" קיום של עשר כיכרות לחם וקנקן בירה ליום. זאהי חוואס מאמין שרוב העובדים היו מתנדבים. רוב הארכאולוגים מסכימים שרק כ-4,000 מכלל כוח העבודה היו פועלים שחצבו את האבן, גררו בלוקים לפירמידה והניחו את הבלוקים במקומם. הרוב המכריע של כוח העבודה סיפק שירותי תמיכה כגון סופרים, יצרני כלים ושירותי גיבוי אחרים. קברי המפקחים מכילים כתובות בנוגע לארגון כוח העבודה. היו שני צוותים של כ-2,000 עובדים שחולקו לחבורות של 1,000 איש. החבורות חולקו לחמש קבוצות של 200 איש, אשר בתורן חולקו לתת-קבוצות של כ-20 עובדים שחולקו לפי כישוריהם, כאשר לכל קבוצה היה מנהל פרויקט משלה ומשימה ספציפית.

מחקר על ניהול בנייה שבוצע על ידי חברת דניאל, מאן, ג'ונסון ומנדנהול בשיתוף פעולה עם מארק להנר ואגיפטולוגים אחרים, מעריך כי הפרויקט הכולל דרש כוח אדם ממוצע של 14,567 איש וכוח עבודה בשיא של 40,000 איש. הם השתמשו בניתוח נתיב קריטי והגיעו למסקנה כי ללא שימוש בגלגלות, גלגלים או כלי ברזל, הושלמה בניית הפירמידה הגדולה מתחילתה ועד סופה תוך כ-10 שנים. המחקר שלהם מעריך שמספר הבלוקים ששימשו לבנייה כולה היה בין 2 ל-2.8 מיליון (ממוצע של 2.4 מיליון), אך מסתפק בסכום כולל מופחת של 2 מיליון לאחר הפחתת הנפח המשוער של החללים החלולים של החדרים והגלריות. רוב המקורות מסכימים על מספר בלוקים כולל של יותר מ-2.3 מיליון. חישוביהם מצביעים על כך שכוח העבודה היה יכול לעמוד בקצב של הנחת 180 בלוקים בשעה (3 בלוקים בדקה) עם ימי עבודה של עשר שעות להנחת כל בלוק בודד במקומו. הם גזרו הערכות אלו מפרויקטים מודרניים של בנייה בעולם השלישי שלא השתמשו במכונות מודרניות, אך הסיקו שעדיין לא ידוע בדיוק כיצד נבנתה הפירמידה הגדולה. כפי שמציין ד"ר קרייג סמית' מהצוות:

ממוזער|שמאל|220px|גושי הליבה הממוצעים של הפירמידה הגדולה שוקלים כ-1.5 טון כל אחד, וגושי הגרניט ששימשו לקירוי חדרי הקבורה מוערכים במשקל של עד 80 טון כל אחד.
החוקרים סבורים כי כל רמת גיזה נבנתה במהלך שלטונם של חמישה פרעונים בפחות ממאה שנים, וכוללת בדרך כלל את: הפירמידה הגדולה, פירמידות חעפרע ומנקאורע, הספינקס הגדול, הספינקס ומקדשי העמק, 35 בורות של סירות שנחצבו בסלע מוצק, ומספר שבילים, כמו גם ריצוף כמעט בכל שטח הרמה באבנים גדולות. זה לא כולל את הפירמידה הצפונית של אחיו של חעפרע, ג'דפרע, באבו רוואש, שגם היא נבנתה במהלך פרק זמן זה של ה-100 שנים. במאה השנים שקדמו לגיזה - החל מג'וסר, ששלט בין השנים 2687 ל-2667 לפנה"ס, ובין עשרות מקדשים אחרים, פירמידות קטנות יותר ופרויקטים כלליים של בנייה - נבנו ארבע פירמידות ענק נוספות: פירמידת המדרגות בסקארה (שנחשבת לפירמידת המצרית הראשונה), פירמידת מיידום , הפירמידה הנטויה  והפירמידה האדומה . כמו כן, בתקופה זו (בין 2686 ל-2498 לפני הספירה) נבנה סכר סעד אל-כפרע  מ-100,000 מטרים מעוקבים של סלע והריסות.

באוקטובר 2018, צוות ארכאולוגים מהמכון הצרפתי לארכאולוגיה אוריינטלית  ומאוניברסיטת ליברפול הודיע על גילוי שרידי מתקן רמפה בן 4,500 שנה בחטנוב , שנחפר מאז 2012. שיטה זו, שסייעה בהרמת אבני הבהט הכבדות ממחצבותיהן, שימשה ככל הנראה גם לבניית הפירמידה הגדולה של מצרים. יאניס גורדון, מנהל שותף של המשימה המשותפת בחטנוב, אמר:

השערת הרמפה הפנימית
אביו של הודין  היה אדריכל ובשנת 1999 חשב על שיטת בנייה שנראתה לו הגיונית יותר מכל שיטה קיימת שהוצעה לבניית הפירמידות. כדי לפתח השערה זו, ז'אן-פייר הודין, גם הוא אדריכל, ויתר על עבודתו והחל לשרטט את המודל האדריכלי הראשון המתוכנן במלואו של הפירמידה הגדולה של גיזה.

ממוזער|שמאל|220px|רמפה חיצונית ופנימית
התוכנית שלו כוללת שימוש ברמפה חיצונית רגילה לבניית 30% הראשונים של הפירמידה, עם "רמפה פנימית" שתיקח אבנים מעבר לגובה זה. אבני הרמפה החיצונית ממוחזרות לבניית המפלסים העליונים, ובכך מסבירות את חוסר הראיות התמוה לרמפות.

לאחר ארבע שנים של עבודה יחידנית, הצטרף להודין צוות מהנדסים מחברת התוכנה התלת-ממדית הצרפתית דאסו סיסטמס, שהשתמשו בטכנולוגיית תכנון בעזרת מחשב מודרנית שקיימת כדי לחדד ולבחון עוד יותר את ההשערה, מה שהפך אותה (לדברי הודין) לטכניקה היחידה שהוכחה כטכניקה בת קיימא. בשנת 2006 פרסם הודין את התיאוריה שלו בספרים "חופו: הסודות מאחורי בניית הפירמידה הגדולה" ובשנת 2008 בספר "סוד הפירמידה הגדולה", שנכתב יחד עם האגיפטולוג בוב ברייר.

בשיטתו של הודין, כל רמפה בתוך הפירמידה הסתיימה בחלל פתוח, חריץ שנותר פתוח זמנית בקצה המבנה. בחלל פנוי זה, ששטחו 10 מטרים רבועים, ניצב עגורן שהרים וסובב כל בלוק במשקל 2.5 טון, כדי להביא אותו לשמונה גברים שגררו על הרמפה הפנימית הבאה. בשנת 2008, נכנס בוב ברייר יחד עם צוות צילום של נשיונל ג'יאוגרפיק לתא שלא סומן קודם לכן ועשוי היה להיות תחילתה של אחת הרמפות הפנימיות הללו. בשנת 1986, חבר בצוות הצרפתי ראה שועל מדברי בחריץ זה, כאילו הוא טיפס פנימה.

התזה של הודין נותרה בלתי מוכחת, ובשנת 2007 תיאר האגיפטולוג דייוויד ג'פריס מיוניברסיטי קולג' לונדון את השערת הספירלה הפנימית כ"מוגזמת ומסובכת להחריד", בעוד ג'ון ביינס מאוניברסיטת אוקספורד הצהיר שהוא "חושד בכל תיאוריה שמבקשת להסביר רק כיצד נבנתה הפירמידה הגדולה".

להודין יש השערה נוספת שפותחה מהמודל האדריכלי שלו, כזו שיכולה להסביר את יכולת בניית החדר הפנימי "הגלריה הגדולה" שנראה כי אין לו מטרה רבה. הוא מאמין שהגלריה שימשה כמגלש/מוביל למשקולות איזון. היא אפשרה את הרמתן של חמש קורות הגרניט במשקל 60 טון המקיפות את חדר המלך. הודין, ברייר וצוות דאסו כבר זכו להכרה לראשונה כשהוכח שסדקים בקורות הופיעו במהלך הבנייה, נבדקו ותועדו באותה עת והוכרזו כלא מזיקים יחסית.

על פי חישובים, בנייה בדרך של רמפות וגלילת גושי הסלע על גבי גלילים, לא אפשרית במסגרת הזמן של בנייה של פירמידה במשך זמן של כ-20 שנה. תיאוריה משנת 2025 של ד"ר סימון אנדראס שורינג מאוניברסיטת קורנל מציעה שהפירמידות נבנו מבפנים החוצה. תחילה נבנה מעין מגדל ששימש בסיס, עליו נבנתה מערכת גלגלות, ובעזרת חבלים שימשו כמנופים. תיאוריה זו מסבירה גם ממצאים ארכאולוגים לא מוסברים על פני הקירות הפנימיים של הפירמידה, בתור סימני חריצים של חבלי הגלגלות.

ראו גם
 רשימת פלאי תבל

קישורים חיצוניים



 "הפיזיקה של בניית פירמידות" מאת אנה גריבנין, מכון דוידסון, 11 אפריל 2017

How to Build a Pyramid, Archaeology Magazine, May/June 2007 
Engineering the Pyramids - Materials Science and Engineering @ Drexel University
Rope pull hypothesis - alternative hypothesis by Heribert Illig and Franz Löhner
Collection of alternative construction essays
Did the Great Pyramid Have an Elevator? The Structural Engineer, April 2009
The main problems / drawbacks of all ramp systems
3D Unveils Great Pyramid's Mystery - illustrates hypothesis of Houdin and Brier.
Did the Egyptians create a canal and a port to bring stone to the Great Pyramid?
A Device for Lifting Pyramid Stones

הערות שוליים

קטגוריה:מצרים: פירמידות
קטגוריה:השערות מדעיות