דפוס לעווי

דפוס "זיכרון שלמה" (נקרא מאוחר יותר: דפוס לעווי, דפוס י.נ לעווי ודפוס לעווי ושותפיו) נחשב לאחד מבתי הדפוס החשובים שפעלו בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית. הוא היה בין הראשונים שהכניסו טכנולוגיות מתקדמות ושיטות עבודה מודרניות, ובכך תרם להתפתחותה של תעשיית הדפוס המקומית. לצד פעילותו המסחרית, עסקו מייסדיו גם בהדפסת ספרי קודש, מדריכים וספרות עברית, והדפוס שימש בסיס להקמת בתי דפוס נוספים בירושלים בראשית המאה ה־20.
 היסטוריה 
בית הדפוס "זיכרון שלמה" נוסד ב-1885 (שנת תרמ"ה) בירושלים על ידי משפחת לעווי, ממייסדי "שכונת מאה שערים" בירושלים ונקרא על שם שלמה זלמן לעווי. המשפחה קיבלה מקרוביה בחוץ לארץ מכונת רגל ידנית, אותיות עופרת ומכונת חריטה פשוטה. ציוד זה היווה את הבסיס להקמת בית הדפוס.

בסוף המאה ה-19 (שנת תרמ“ט) היו שמונה בתי דפוס קטנים בירושלים: בית הדפוס של יצחק גשציני, שקנהו מיורשי ישראל בק, שהיה בעל הדפוס הראשון בצפת והעבירו לירושלים, של ישראל דוב פרומקין, עורך ומו“ל העיתון “חבצלת”, של אליעזר בן יהודה, עורך ומו”ל עיתון “הצבי” ומחבר המילון העברי הגדול, של אברהם משה לונץ, עורך ומו”ל הלוח “לוח ארץ ישראל” וספר המחקר השנתי “ירושלים”, של משה סולומון, העסקן הארצישראלי הידוע, שלמד בעצמו את מלאכת ההדפסה בהיותו ברוסיה, של שמואל צוקרמן, של יצחק נחום לעווי ושל משה ליליענטהאל. הם הדפיסו במכונות מכבש פשוטות ומכונות ממונעות ידנית (לא היה אז חשמל בארץ ישראל). בבתי הדפוס הודפסו עיתונים, ירחונים, ספרים של המו“לים עצמם וספרים תורניים ומחקריים של מחברים שונים וכן צורכי ההדפסה של מוסדות התורה והחסד שבירושלים.

בשנת 1894 (תרנ"ד) החל הדפוס לצבור תאוצה ולהתפתח. דפוס לעווי היה מהראשונים בארץ ישראל שהשתמשו במכונה מודרנית מסוג "טישפעעריבער" ובסט אותיות חדשות, שעוצבו על ידי הסופרים נחום נתנזון וחיים מיכל מיכלין. את עיקר הפעילות ניהל אב המשפחה אהרן לייב לעווי. בתחילה פעל הדפוס במתחם "כולל ורשה", ובהמשך, עם התרחבותו, עבר למקום חדש. לאחר פטירתו של האב, עבר ניהול הדפוס לבנו יצחק נחום לעווי, אשר העביר אותו לחצר הסמוכה לבית הדפוס של ישראל ב"ק. בשלב זה נקרא דפוס יצחק לעווי.

יצחק נחום לעווי (1866 - 1908) ממייסדי "שכונת זיכרון משה" היה אזרח גרמני וקיבל רישיון רשמי להפעלת הדפוס באמצעות הקונסול הגרמני ישירות מקושטא ללא צורך באישור הממשל בישראל. בהמשך הרחיב את פעילות הדפוס והזמין מוורשה אותיות חדשות, בעיקר אותיות ייחודיות לניקוד ולפסוקים, שאפשרו לו להדפיס מהדורות איכותיות של ספרים תורניים, ביניהם גם פירושים חדשים לספרים מקראיים. בנוסף לשיפורים הטכנולוגיים, הנהיג לעווי שיטות הדפסה מתקדמות לזמנו, בהן הדפסה בצבע ושימוש במכונות שיכלו להפיק עד 1,000 עותקים לשעה. המכונה המרכזית שפעלה בבית הדפוס הייתה בגודל 70×50 ס"מ, ואפשרה גם הדפסה של עבודות גדולות ומורכבות. עם התרחבות הדפוס הוא החל לחפש פועלים ומצאם בדפוס צוקרמן והביאם לעבוד אצלו.

הרב יצחק נחום לעווי נודע כאחד מבעלי המלאכה והסוחרים בתחום האתרוגים בארץ ישראל בסוף המאה ה־19. הוא פעל גם בתחומים ציבוריים ועסק בקידום ענפי הייצור המקומיים. בגלל עיסוקיו הרבים נאלץ לקחת שוף, אך כדי לשמור על העסק בתוך המשפחה צרף את גיסו, ברוך רוהלד שעסק בהפעלת המכונות ולמד את רזי המקצוע. הדפוס נודע באיכותו ובדיוק הרב של עבודתו, ושימש מרכז חשוב להדפסה בירושלים בסוף המאה ה־19.

בשנת 1895 (שנת תרנ"ה), לאחר גידול משמעותי בהיקף העבודה, עבר בית הדפוס למבנה מרווח יותר בעיר העתיקה. אולם גם שם לא ארך זמן רב עד שנדרש מקום גדול יותר, בשל הביקוש הגובר לשירותיו. לעווי שיתף פעולה עם שותף נוסף, נחום ברגמן, שהשקיע הון רב ברכישת מכונות חדשות והרחבת הפעילות. בשלב זה פעל הדפוס באולם גדול בן כ־15×30 מטרים, שבו הותקנה מכונה מתקדמת נוספת בגודל 57×89 ס"מ, שאפשרה הדפסה בהיקפים גדולים יותר ובאיכות משופרת. הוא הכניס מכונות ממנועות לבית הדפוס.

הדפוס היה חלק מאגודת המדפיסים בירושלים. "חלקי האגודה נתחלקה למניות הזה, לביה“ד לעווי ושותפיו – צוקערמאן והרא”מ לונטץ. והא' שיינבוים עט וויס חלקם בשוה 22% אחוזים למאה, וביה“ד של ח”ר משה עזריאל ס"ט שנים עשר 12% אחוזים למאה".

יצחק נחום לעווי נישא לדבורה רבקה לוי לעווי (1864- 1944), הייתה להם בת אחת: חיה רחל צוובנר שהייתה נשואה לרבי יהודה ברגמן. יצחק נחום לעווי נפטר ב-1908 בגיל 42 והותיר את הדפוס לאלמנתו וחתנו. לאחר מותו שונה שם בית הדפוס לדפוס לעווי ושותפיו וכן נקבע רחוב על שמו בשכונת זיכרון משה.

ב-1909 פרצה שביתה כללית בכל בתי הדפוס בירושלים. השביתה התחילה בבית הדפוס לעווי. ב־1908 היה זה אחד מבתי הדפום הגדולים בירושלים שהיו בו מכונות דפוס משוכללות שהונעו בכוח של מנוע (לא היה אז חשמל) בבית הדפוס הועסקו 12 פועלים ושני חניכים. אחד מהפועלים גנב תרנגולת ואחד מבעלי בית הדפוס הרים עליו יד מה שהוביל לשביתה גדולה שכללה את כל עובדי הדפוס בירושלים בחסות הפועל הצעיר ופועלי ציון. בעלי בתי הדפוס הלשינו בפני ממשלת טורקיה כי אחד השובתים ירה ירייה לעבר אחד ממפירי השביתה והוא נעצר. לבסוף בלחץ רבנים ועסקנים הסתיימה השביתה הגדולה לאחר 10 ימים.

לאחר שגם ברוך רוהלד נפטר, נמכר חלקו של הנכד נחום ברגמן לעיתונאי אברהם אלמליח, שהחזיק בדפוס תקופה קצרה. בשנת תרפ"ג נמכר בית הדפוס ליהודה אהרון וייס.

הגיליונות הראשונים של עיתון "הארץ" נדפסו בדפוס לעווי ב־1918.

 הערות שוליים 

קטגוריה:בתי דפוס עבריים