תומאס צ'טרטון

תּוֹמַאס צֶ'טֶרְטוֹן (באנגלית: Thomas Chatterton; ) היה משורר אנגלי שכישרונותיו המוקדמים הסתיימו בהתאבדות בגיל 17. הוא היה בעל השפעה על אמנים מהתנועה הרומנטית, כגון שלי, קיטס, וורדסוורת' וקולרידג'.

אף שהיה יתום מאב וגדל בעוני, צ'טרטון היה ילד שקדן במיוחד, שפרסם עבודה בוגרת כבר בגיל 11. הוא הצליח להציג את עבודתו כזו של משורר בדיוני מהמאה ה-15 בשם תומאס רולי (Thomas Rowley), בעיקר משום שמעט אנשים באותה תקופה היו בקיאים בשירה של ימי הביניים, כולל הסופר הוראס וולפול, שהתרשם בתחילה מהשירים, אבל גינה אותו לאחר שהתברר לו הזיוף.

בגיל 17 הוא חיפש דרכים לפרסם את כתביו הפוליטיים בלונדון, לאחר שהרשים את ראש העיר של לונדון, , ואת המנהיג הרדיקלי ג'ון וילקס, אך הכנסותיו לא הספיקו כדי לפרנס אותו, והוא הרעיל את עצמו מתוך ייאוש. חייו ומותו הלא שגרתיים עוררו עניין רב בקרב המשוררים הרומנטיים, ואלפרד דה ויניי כתב עליו מחזה שעדיין מוצג כיום. ציור שמן "" מאת האמן הפרה-רפאליטי  זכה לפרסום מתמשך.

נעורים
ימין|ממוזער|בית הולדתו ולוח הזיכרון של תומאס צ'טרטון, בריסטול
שמאל|ממוזער|בית הספר ברחוב פייל, איור משנת 1897
ימין|ממוזער|הקיר מימין לבית ברחוב פיפן, בו גדל צ'טרטון, הוא של בית הספר (בערך 1739) בו היה אביו של צ'טרטון המורה. בית הספר נהרס בשנת 1939 כדי להרחיב את רחוב פייל לדרך רדקליף, אך החזית נבנתה מחדש על קו הקיר האחורי הקודם.
שמאל|ממוזער|משרדו של עורך הדין מר למברט ברחוב קורן, שם עבד צ'טרטון
צ'טרטון נולד בבריסטול לתומאס ושרה צ'טרטון, והייתה לו אחות מבוגרת, מרי. בבריסטול, משרת ה של  הוחזקה במשך זמן רב על ידי משפחת צ'טרטון. אבי המשורר היה מוזיקאי, משורר, נומיסמט וחובב תורת הנסתר. הוא שימש כסגן מנהל המקהלה בקתדרלת בריסטול ומנהל בית הספר החופשי בפייל סטריט, ליד כנסיית רדקליף.

לאחר לידתו של צ'טרטון (15 שבועות לאחר מות אביו ב-7 באוגוסט 1752), הקימה אימו בית ספר לבנות וקיבלה עבודות תפירה ורקמה קישוטית. צ'טרטון התקבל לבית הספר שיסד אדוורד קולסטון,  בבריסטול, שבו תוכנית הלימודים הוגבלה לקריאה, כתיבה, חשבון וקטכיזם.

עם זאת, צ'טרטון תמיד היה מרותק על ידי דודו השמש ועל ידי כנסיית סנט מרי רדקליף. האבירים, אנשי הכנסייה והמכובדים האזרחיים על  שלה הפכו מוכרים לו. אז מצא עניין חדש בארונות עץ אלון בחדר המסמכים מעל אכסדרת הכניסה בצד הצפוני של הספינה הראשית, שם שכבו נשכחים מגילות קלף עתיקים כמו מלחמות השושנים. צ'טרטון למד את אותיותיו הראשונות מהאותיות הראשיות המאוירות של פוליו מוזיקלי ישן, ולמד קריאה מתוך ביבליה מודפסת באותיות גותיות. אחותו סיפרה שהוא לא אהב לקרוא מספרים קטנים. הוא היה סורר משנותיו המוקדמות, וחסר עניין במשחקי ילדים אחרים, ונחשב למפגר מבחינה חינוכית. אחותו סיפרה שכאשר נשאל איזו דמות ירצה שתצויר על קערה שתהיה שלו, הוא השיב: "ציירו לי מלאך, עם כנפיים וחצוצרה, כדי לתקוע את שמי ברחבי העולם".

משנותיו המוקדמות הוא היה נוטה להתקפי הסחת דעת, ישב שעות במה שנראה כ או בכה ללא סיבה. הבדידות שלו סייעה לטפח את הביישנות הטבעית שלו, וליצור את אהבת המסתורין שהשפיעה כל כך על התפתחות השירה שלו. כשהיה צ'טרטון בן 6, החלה אימו לזהות את יכולותיו; בגיל 8 הוא היה כה להוט אחר ספרים עד שהיה קורא וכותב כל היום אם לא הפריעו לו; בגיל 11 הוא כבר תרם ל"כתב העת של בריסטול" (Bristol Journal) של המו"ל פליקס פארלי.

טקס הקונפירמציה שלו נתן לו השראה לכתיבת כמה שירים דתיים שפורסמו באותו עיתון. ב-1763, צלב שעיטר את בית הקברות בחצר הכנסייה של סנט מרי רדקליף במשך למעלה משלוש מאות שנה נהרס על ידי אחראי הכנסייה. האמונה הדתית של צ'טרטון הייתה עזה, והוא שלח לעיתון המקומי ב-7 ינואר 1764 סאטירה על הוונדליזם של הקהילה. הוא גם אהב לנעול את עצמו בעליית גג קטנה שאותה הפך לחדר העבודה שלו; ושם, עם ספרים, מגילות קלף יקרות, ביזה שנגנבה מחדר מסמכים בכנסיית סנט מרי רדקליף, וחומרי ציור, הילד חי במחשבתו עם גיבוריו וגיבורותיו מהמאה ה-15.

יצירות "ימי-ביניימיות" ראשונות
התעלומה הספרותית הראשונה שכתב הייתה הדיאלוג של "אלינורה וג'וגה" ("Elinoure and Juga"), שאותו הראה לתומאס פיליפס, המנהל בבית הספר קולסטון (שבו היה תלמיד), כשהוא מעמיד פנים שזו יצירתו של משורר מהמאה ה-15. צ'טרטון נשאר להתגורר בבית הספר קולסטון במשך יותר משש שנים. שלושה מחבריו של צ'טרטון מוזכרים כנערים שהתשוקה של פיליפס לשירה דרבן אותם להתחרות; אך צ'טרטון לא סיפר לאיש על הרפתקאותיו הספרותיות הנועזות יותר.

דמי הכיס המועטים שלו הוצאו על השאלת ספרים מספריית השאלה פרטית; והוא התחבב על אספני ספרים, כדי לקבל גישה לכתביהם של ,  ו, וכן למהדורת צ'וסר של , ספנסר וספרים אחרים. בשלב מסוים הוא נתקל באנתולוגיה של שירה של , אשר נטען שהייתה מקור עיקרי להמצאותיו. הז'רגון ה"רוליאני" של צ'טרטון נראה כתוצאה של לימוד המילון  של , ונראה שידיעותיו אפילו על צ'וסר היו קלושות ביותר.

את חופשותיו בילה בעיקר בבית אימו, וחלק ניכר מהן במפלט המועדף של עליית הגג ששימשה לו לחדר עבודה. הוא חי רוב הזמן בעולם אידיאלי משלו, תחת שלטונו של אדוארד הרביעי, במהלך אמצע המאה ה-15, כאשר הסוחר הגדול מבריסטול,  (מת ב-1474), חמש פעמים ראש העיר של בריסטול, פטרון ובונה מחדש של כנסיית סנט מרי רדקליף, "עדיין שלט בקתדרה האזרחית של בריסטול". קאנינגס היה מוכר לו מהתבליט השוכב שלו בכנסיית רדקליף, ומיוצג על ידי צ'טרטון כפטרון נאור של אמנות וספרות.

אימוץ הדמות תומאס רולי
צ'טרטון הגה עד מהרה את הרומן של תומאס רולי (Thomas Rowley), נזיר דמיוני מהמאה ה-15, ואימץ לעצמו את שם העט תומאס רולי עבור שירה והיסטוריה. הפסיכואנליטיקאית לואיז ג'יי. קפלן (Louise J. Kaplan) משערת שהיותו של צ'טרטון יתום מאב שיחקה תפקיד גדול ביצירת התרמית של רולי. התפתחות הזהות הגברית שלו עוכבה על ידי העובדה שגודל על ידי שתי נשים: אימו שרה ואחותו מרי. לכן, "כדי לשקם את האב האבוד בדמיון", הוא יצר באופן לא מודע "שני רומנים משפחתיים שזורים [פנטזיות], שלכל אחד מהם תסריט משלו", הראשון שבהם היה הרומן של רולי, שעבורו יצר פטרון עשיר דמוי אב, ויליאם קאנינג, בעוד השני היה, כפי שקפלן כינתה אותו, הרומן שלו על "ג'ק ואפון הפלא". הוא דמיין שיהפוך למשורר מפורסם אשר באמצעות כישרונותיו יוכל להציל את אימו מעוני.

במקביל, היה קיים משורר אמיתי בשם תומאס רולי בוורמונט, אם כי לא סביר שצ'טרטון היה מודע לקיומו של משורר אמריקאי זה.

החיפוש אחר פטרון
כדי להגשים את תקוותיו, החל צ'טרטון לחפש פטרון. בתחילה הוא ניסה לעשות זאת בבריסטול, שם התוודע ל, ג'ורג' קטקוט והנרי בורגום. הוא סייע להם על ידי אספקת תמלילים של רולי לעבודתם. האנטיקוואר ויליאם בארט הסתמך באופן בלעדי על תמלילים מזויפים אלה בעת כתיבת ספרו "היסטוריה ועתיקות של בריסטול" (History and Antiquities of Bristol) (1789), שהיה כישלון מסחרי גדול. אך מכיוון שהפטרונים שלו בבריסטול לא היו מוכנים לשלם לו מספיק, הוא פנה להוראס וולפול העשיר יותר. ב-1769, צ'טרטון שלח לוולפול את "עלייתו של הציור באנגליה" (The Ryse of Peyncteynge yn Englade), יחד עם דוגמאות לשירה פסאודו-ימי-ביניימית שייחס לרולי ואחרים. וולפול הצהיר שהוא "אסיר תודה במיוחד", כינה את המכתב "בעל ערך ומלא מידע" ואת השירים "נפלאים בהרמוניה וברוחם", והציע להדפיס אותם "אם טרם הודפסו".

מאוחר יותר, לאחר שצ'טרטון הודה בגילו ובמצבו, וולפול התייעץ עם חבריו תומאס גריי ו בנוגע לאמיתות הכתבים, וגריי "הכריז עליהם מיד כזיופים". הגאווה של וולפול נפגעה מכך שרומה על ידי צ'טרטון, והוא ניתק בבוז את ההתכתבות עם המשורר. פרשנים מאוחרים רבים גינו את וולפול על כך, במיוחד לאור העובדה שוולפול הציג את "",  שכתב בעצמו, כתרגום מכתב יד איטלקי מימי הביניים. ההערה של וולפול כי "הפיקחות של צ'טרטון בזיוף סגנונות, ואני מאמין שגם כתבי יד, עלולה הייתה להוביל אותו בקלות לחיקויים קלים יותר של פרוזה, שטרות חוב" הובילה את סמואל טיילור קולרידג' להעיר: "הו! אתם המכבדים את שם האדם, שמחו שוולפול נקרא לורד". כמה סופרים שיערו כי אילו וולפול היה מגיב אחרת, "מאמץ קל, באותו זמן, ... אולי היה מציל את תומאס צ'טרטון מהרס".

כתבים פוליטיים
צ'טרטון, שנפגע קשות מהדחייה של וולפול, כתב מעט מאוד במשך קיץ שלם. לאחר סיום הקיץ, הוא הפנה את תשומת לבו לספרות תקופתית ופוליטיקה, והחליף את "כתב העת של פארלי בבריסטול" ב"" ובכתבי עת לונדוניים אחרים. כשהוא מחקה את סגנונו של כותב המכתבים בעל שם העט , שהיה אז בשיא תפארתו, הוא הפנה את עטו נגד אוגוסטוס פיצרוי, דוכס גראפטון השלישי, הרוזן מביוט ואוגוסטה מסקסוניה-גותה (אז נסיכת ויילס).

עזיבת בריסטול
צ'טרטון שלח אז אחת מהביקורות הפוליטיות שלו ל"כתב העת של מידלסקס" (Middlesex Journal) כשישב בערב פסחא, 17 באפריל 1770, וכתב את "צוואתו האחרונה", תערובת סאטירית של בדיחה ורצינות, שבה רמז על כוונתו לסיים את חייו בערב שלמחרת. בין עזבונותיו הסאטיריות, כגון "ענווה" לכומר מר קמפלין, "דת" לדיקן בארטון, ו"צניעותו" יחד עם "תורת המשקל ודקדוק" למר בורגום, הוא מוריש "לבּריסטול את כל רוחו וחוסר עניינו, חבילות של סחורה לא מוכרות על המזח שלה מאז ימי קאנינג ורולי". ברצינות כנה יותר, הוא נזכר בשם מייקל קלייפילד, חבר שלו היה חייב סימפתיה אינטליגנטית. הצוואה ככל הנראה הוצגה כדי להפחיד את מעסיקו לשחרר אותו. אם כן, הייתה לה את ההשפעה הרצויה. ג'ון למברט, עורך דין שאצלו היה חניך, ביטל את חוזה החניכות; חברים ומכרים תרמו לו כסף, וצ'טרטון נסע ללונדון.

לונדון
שמאל|ממוזער|250px|"אחר הצהריים של צ'טרטון בחופשה", חריטה על ידי ויליאם רידג'וויי, על פי ו.ב. מוריס, פורסם ב-1875.
צ'טרטון כבר היה מוכר לקוראי "כתב העת של מידלסקס" כיריב של ג'וניוס תחת שם עט דסימוס (Decimus). הוא גם תרם ל"מגזין העיר והארץ של הילטון", ומצא במהירות גישה ל"מגזין בעלי הרכוש החופשי" (Freeholder's Magazine), כתב עת פוליטי נוסף שתמך בג'ון וילקס ובחופש. תרומותיו התקבלו, אך העורכים שילמו עליהן מעט או לא שילמו כלל.

הוא כתב באופטימיות לאימו ואחותו, והשתמש ברווחיו הראשונים לקניית מתנות עבורן. ג'ון וילקס שם לב לסגנונו החותך "וביטא רצון להכיר את המחבר"; והלורד ראש העיר של לונדון  הגיב באדיבות מרובה על נאום פוליטי שלו, ובירך אותו "בנימוס כפי שיכול אזרח".

צ'טרטון התנזר מאלכוהול והיה שקדן במידה יוצאת דופן. הוא יכול היה לאמץ את סגנונם של ג'וניוס או טוביאס סמולט, לשחזר את המרירות הסאטירית של , לעשות פרודיה על "אוסיאן" של , או לכתוב בסגנון אלכסנדר פופ או בחן המלוטש של תומאס גריי ו.

הוא כתב מכתבים פוליטיים, , שירים ליריים, אופרות וסאטירות, הן בפרוזה והן בשירה. ביוני 1770, לאחר תשעה שבועות בלונדון, הוא עבר משורדיץ', שם התגורר אצל קרוב משפחה, לעליית גג בברוק סטריט, הוברן (כיום מתחת לבניין "הוברן בארס" של ). עדיין הוא התקשה להתפרנס; וכעת, תביעות מדינה נגד העיתונות הפכו מכתבים בסגנון ג'וניוס לבלתי קבילים. כתוצאה מכך הוא חזר לעסוק בכתיבה קלילה יותר. בשורדיץ' הוא חלק חדר עם אחרים; אך כעת, בפעם הראשונה, הוא נהנה מבדידות ללא הפרעה. שותפו למיטה בבית מר וולמסלי בשורדיץ', ציין כי חלק ניכר מהלילה בילה בכתיבה; וכעת הוא יכול היה לכתוב לאורך כל הלילה. הרומנטיקה של שנותיו המוקדמות צצה מחדש, והוא העתיק ממגילת קלף דמיונית של הכומר רולי את "הבלדה המצוינת של צדקה" ("Excelente Balade of Charitie") שיר זה, שהוסווה בשפה ארכאית, נשלח על ידו לעורך "מגזין העיר והארץ", שם נדחה.

מר קרוס, רוקח שכיהן בקרבתו, הזמין אותו שוב ושוב להצטרף אליו לארוחת צהריים או ארוחת ערב; אך הוא סירב. גם בעלת הבית שלו הפצירה בו לחלוק איתו את ארוחתה, אך לשווא. "היא ידעה", כפי שאמרה לאחר מכן, "שהוא לא אכל דבר במשך יומיים או שלושה". עם זאת, צ'טרטון הבטיח לה שהוא לא רעב. הרשומה של קבלותיו בפועל, שנמצאה בפנקס הכיס שלו לאחר מותו, מראה כי המילטון, פל ועורכים אחרים שהיו נדיבים כל כך בחנפנות, שילמו לו שילינג אחד עבור מאמר, ופחות משמונה פני עבור כל אחד משיריו; חלק גדול מהחומר שהתקבל נשמר כעתודה וטרם שולם עליו. לדברי אימו המאמצת, צ'טרטון רצה ללמוד רפואה אצל בארט, ובייאושו כתב לבארט מכתב שיסייע לו להתקבל לעבודה כעוזר רופא על ספינה שסחרה באפריקה.

מותו
על פי דיווח משלהי המאה ה-19, צ'טרטון נפל פעם לקבר שנחפר לאחרונה בבית קברות סנט פנקרס תוך כדי שהיה שקוע יחד עם חבר בקריאה של הכתובות על המצבות. כאשר חברו סייע לו לצאת, הוא אמר לכאורה: "אני נמצא במלחמה עם הקבר כבר זמן מה", הערה שנראתה כרמז עגום למותו שלושה ימים לאחר מכן. עם זאת, אמינותו של סיפור זה אינה ודאית. ב-24 באוגוסט 1770, הוא פרש בפעם האחרונה לעליית הגג שלו בברוק סטריט, וצרך ארסן, לאחר שקרע לגזרים כל שאריות ספרותיות שהיו בהישג יד. הוא היה בן 17 שנים ותשעה חודשים. היו השערות שצ'טרטון אולי נטל מנת יתר בטעות של ארסן כטיפול במחלת מין ששימש לטיפול כזה באותה תקופה.

הכרה לאחר המוות
מותו של צ'טרטון זכה לתשומת לב מועטה באותה תקופה, שכן המעטים שטרחו על שירי רולי ראו בו רק מעתיק שלהם. הוא נקבר בבית קברות שצורף לבית העבודה "שו ליין" בקהילה הכנסייתית של , לימים אתר . יש סיפור מופרך לפיו גופת המשורר נמצאה, ונקברה בחשאי על ידי דודו, ריצ'רד פיליפס, בבית קברות רדקליף. שם הוקמה לזכרו אנדרטה עם הכתובת המתאימה, שהושאלה מ"צוואתו", וסופקה על ידי עטו של המשורר עצמו: "לזכרו של תומאס צ'טרטון. קורא! אל תשפוט. אם אתה נוצרי, האמן שהוא יישפט על ידי כוח עליון. הוא נדרש לתת דין וחשבון אך ורק בפניו".

לאחר מותו של צ'טרטון החלה המחלוקת סביב עבודתו. "שירים שלכאורה נכתבו בבריסטול על ידי תומאס רולי ואחרים, במאה החמש-עשרה" (1777) נערך על ידי , חוקר צ'וסר שהאמין שהם יצירות מימי הביניים מקוריות. עם זאת, הנספח למהדורה של השנה שלאחר מכן מכיר בכך שהם ככל הנראה היו עבודתו של צ'טרטון עצמו. , ב"" (History of English Poetry) (1778) שלו, כלל את רולי בין משוררי המאה ה-15, אך כנראה לא האמין בכך שהשירים עתיקים. ב-1782 הופיעה מהדורה חדשה של שיריו של רולי, עם "פרשנות, שבה נבחנת ומתקבלת הטענה שהם עתיקים", מאת , .

המחלוקת העזה סביב שירי רולי נדונה בספר "" מאת  (כרך ד', 1789), שם מופיע דיווח מפורט מאת  על חייו של צ'טרטון (עמ' 573–619). דיווח זה הודפס מחדש במהדורת יצירותיו של צ'טרטון (1803) על ידי  ו, שפורסמה כדי לסייע כספית לאחות המשורר. המצב המוזנח של חקר השפה האנגלית המוקדמת במאה ה-18 לבדו מסביר את הצלחתו הזמנית של התעלול של צ'טרטון. זה מכבר הוסכם כי צ'טרטון היה האחראי הבלעדי לשירי רולי; השפה וסגנון הכתיבה נותחו כאישור לדעה זו על ידי  במאמר מבוא שקדם לכרך ב' של "היצירות השיריות של תומאס צ'טרטון" (The Poetical Works of Thomas Chatterton) (1871) ב"". כתבי היד של צ'טרטון שהיו במקור ברשותו של ויליאם בארט מבריסטול נתרמו על ידי יורשו ל ב-1800. אחרים נשמרים בספרייה של בריסטול.

מורשת
הגאונות של צ'טרטון ומותו מונצחים על ידי פרסי ביש שלי ב (אף שעיקרו הוא הנצחת קיטס), על ידי ויליאם וורדסוורת' ב"", על ידי סמואל טיילור קולרידג' ב"", על ידי דנטה גבריאל רוזטי ב"חמישה משוררים אנגלים" (Five English Poets), ובסונטה "לצ'טרטון" של קיטס. קיטס גם הקדיש את "" "לזכרו של תומאס צ'טרטון". שתי יצירות של אלפרד דה ויניי, "סטלו" (Stello) והמחזה "צ'טרטון", כוללות תיאורים מומחזים של המשורר; בראשון, ישנה סצנה שבה הביקורת הקשה של  על עבודתו של צ'טרטון מביאה את המשורר להתאבדות. המחזה בן שלוש המערכות "צ'טרטון" הוצג לראשונה בקומדי פראנסז בפריז ב-12 בפברואר 1835. ב-1876, המלחין רוג'רו ליאונקוואלו כתב אופרה "צ'טרטון" המבוססת על המחזה והרומן של דה ויניי. , בספרו "", שילב דיווח ארוך ובעל ערך על צ'טרטון, ובו מכתבים רבים של המשורר ומידע רב שהושג ממשפחתו וחבריו (עמ' 125–244, מכתב 51).

הדיוקן המפורסם ביותר של צ'טרטון במאה ה-19 היה הציור "", 1856, מאת , כיום במוזיאון טייט בריטניה בלונדון. שתי גרסאות קטנות יותר, סקיצות או העתקים, נמצאות ב וב. הסופר ג'ורג' מרדית' דגמן בצעירותו את דמות המשורר.

שני שירים של צ'טרטון הולחנו כ על ידי המלחין האנגלי . אלה כוללים הלחנות נפרדות של בתים נפרדים בתוך "שיר לאלה" (Song to Aelle). שירו המפורסם ביותר, "הו שיר סביב המעגל שלי" (O synge untoe mie roundelaie) הולחן כמדריגל בעל חמישה קולות על ידי . צ'טרטון זכה לטיפול אופראי מספר פעמים לאורך ההיסטוריה, במיוחד "צ'טרטון" בן שתי המערכות, הבלתי מוצלח ברובו, של רוג'רו ליאונקוואלו; "תומאס צ'טרטון" (1998); המודרניסטי של המלחין הגרמני מתיאס פינצ'ר; ו"מות תומאס צ'טרטון" (The Death of Thomas Chatterton) של המלחין האוסטרלי , מיתוגרפיה לירית אך מורכבת מבחינה דרמטית. ב"האישה בלבן" מאת וילקי קולינס, שפורסם בהמשכים בשנים 1859–1860, שואל הרוזן פוסקו: "מי הוא המשורר האנגלי שזכה לסימפתיה האוניברסלית ביותר – שמהווה את הנושא הקל ביותר לכתיבה פאתטית ולציור פאתטי? אותו צעיר נחמד שהחל את חייו בזיוף, וסיים אותם בהתאבדות - צ'טרטון היקר, הרומנטי והמעניין שלך".

קיים אוסף של "צ'טרטוניאנה" ב, המורכב מיצירותיו של צ'טרטון, גזרי עיתון, מאמרים העוסקים במחלוקת רולי ונושאים אחרים, עם הערות בכתב יד של , וכמה מכתבים אוטוגרפיים. , שעבד במשך שנים רבות בחדר כתבי היד של המוזיאון הבריטי כתב יצירה מכוננת – "חייו של תומאס צ'טרטון" – ב-1930. הרומן "צ'טרטון" של  מ-1987 היה סיפור מחדש ספרותי של סיפור המשורר, המדגיש את ההשלכות הפילוסופיות והרוחניות של זיוף. בגרסתו של אקרויד, מותו של צ'טרטון היה תאונה.

ב-1886, האדריכל  והסופר אוסקר ויילד ניסו ללא הצלחה להקים לוחית זיכרון בבית הספר קולסטון, בבריסטול. ויילד, שהרצה על צ'טרטון באותה תקופה, הציע את הכתובת: "לזכרו של תומאס צ'טרטון, אחד מגדולי המשוררים של אנגליה, ולעיתים תלמיד בבית ספר זה".

ב-1928, לוחית זיכרון לזכרו של צ'טרטון הוצבה ברחוב ברוק 39, הוברן, הנושאת את הכתובת להלן. הלוחית הועברה מאז לבניין משרדים מודרני באותו אתר.
בבית באתר זה
תומאס
צ'טרטון,
נפטר
24 באוגוסט 1770.
ב יש דרך שנקראת רחוב צ'טרטון; זהו הרחוב ראשי בכפר צ'טרטון, הממוקם סביב הפאב הציבורי הנקרא "הצ'טרטון ארמס" (The Chatterton Arms). הדרך והפאב נקראים על שם המשורר.

הזמר הצרפתי סרז' גינסבורג העניק לאחד משיריו את השם "צ'טרטון" (1967), וכתב:
Chatterton suicidé
Hannibal suicidé [...]
Quant à moi
Ça ne va plus très bien.
מילולית: "צ'טרטון התאבד, חניבעל התאבד [...] באשר אליי זה כבר לא כל כך טוב". השיר בוצע (בפורטוגזית) על ידי  בהופעה חיה והוקלט באלבום "". הוא תורגם גם לאנגלית והוקלט על ידי מיק הארווי באלבום "".

הזמר, כותב שירים ושחקן הצרפתי  העניק לאלבום האולפן שלו מ-1994 את השם "".

להקת הפופ/רוק הצרפתית " בחרה בשם זה כמחווה לצ'טרטון. הלהקה הוסיפה את הביטוי "Feu" ("אש" בצרפתית, נוסחה ששימשה בעבר עבור מות מלכים או מלכות), שאליו הוסיפו סימן קריאה כסימן לתחיית המתים.

לקריאה נוספת
 Kent, William Charles Mark (1887). "Chatterton, Thomas". In Stephen, Leslie (ed.). Dictionary of National Biography. Vol. 10. London: Smith, Elder & Co. pp. 143–154.
 Cook, Daniel. Thomas Chatterton and Neglected Genius, 1760–1830. Basingstoke and New York: Palgrave Macmillan, 2013.
 Cottle, Basil.  Thomas Chatterton (Bristol Historical Association pamphlets, no. 6, 1963), 15 pp.
 Croft, Sir Herbert. Love and Madness. London: G Kearsly, 1780. <https://books.google.com/books?id=hDImAAAAMAAJ>
 Groom, Nick ed. Thomas Chatterton and romantic culture. London: Macmillan; New York: St. Martin's Press, 1999.
 Heys, Alistair ed. From Gothic to Romantic: Thomas Chatterton's Bristol. Bristol: Redcliffe, 2005.
 Haywood, Ian. The making of history: a study of the literary forgeries of James Macpherson and Thomas Chatterton in relation to eighteenth-century ideas of history and fiction. Rutherford: Fairleigh Dickinson University Press, c1986.
 Kaplan, Louise J. The Family Romance of the Impostor-poet Thomas Chatterton. Berkeley and Los Angeles: University of California Press, 1989. <https://books.google.com/books?id=EZGHZv8-0bYC>
 Kroese, Irvin B.. "Chatterton's Aella and Chatterton." SEL: Studies in English Literature 1500–1900. XII.3 (1972):557-66.
 Meyerstein, Edward Harry William. A Life of Thomas Chatterton. London: Ingpen and Grant, 1930.
 Németh, T. (2012). Thomas Chatterton's An excelente balade of charitie interpreted as a dream (Unpublished bachelor's thesis). Pázmány Péter Katolikus Egyetem Bölcsészet- és Társadalomtudományi Kar, Piliscsaba, Hungary.

קישורים חיצוניים




 Thomas Chatterton at the Eighteenth-Century Poetry Archive (ECPA)
 Works by or about Thomas Chatterton at the Internet Archive
 The Rowley Poems at Exclassics.com

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:משוררים אנגלים
קטגוריה:זייפנים
קטגוריה:מתאבדים: משוררים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1752
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1770