מרד נקיב אל-אשראף בירושלים

מרד הנַקיבּ אל-אַשְׁרָאף בירושלים היה התקוממות עממית שאירעה בירושלים בראשית המאה ה-18 שנמשכה כמה שנים ולבסוף דוכאה בידי השלטון המרכזי של האימפריה העות'מאנית (במבט רחב על המאורעות הקשורים במרד, נהוג לתחום אותו לשנים 1702–1706). למרד עצמו, אך גם לדיכוי המרד, היו השלכות קשות מבחינה אזרחית וכלכלית על קהילות המיעוטים הארמנית והיהודית בירושלים.

מרד זה, שהתפתח על רקע היחלשות השלטון העות'מאני, נודע במיוחד בשל היקפו יוצא הדופן בהשוואה להתקוממויות עממיות אחרות באזור בתקופה זו. המרד נקרא על שם מנהיגו העיקרי, מחמד אבן מוסטפא אל-חוסייני אל־ופאאי, שהיה נַקיבּ אל-אַשְרָאף  - ראש משפחות צאצאי הנביא מוחמד בעיר, אחת המשרות הגבוהות ביותר במנהל העות'מאני המקומי שבני המקום יכלו להגיע אליהן.

הרקע למרד
המאורעות אירעו בתקופה של תמורות ומבוכה באימפריה העות'מאנית בשלהי המאה ה-17 וראשית המאה ה-18, על רקע כישלונות באירופה (קרב וינה והסכם קרלוביץ). האימפריה, שהייתה עסוקה במלחמות חוץ, לא הצליחה לרסן את הכוחות המתקוממים מבית, מה שהפך את אזור ארץ ישראל להפקר, כשבני שבטים מקומיים החלו לפקפק בצורך לממן את המנהל העות'מאני באמצעות מיסים ואף נמנעו בפועל מתשלומים אלו.

החל ממחצית המאה ה-17, חל כרסום בסמכויות של אנשי השלטון המרכזי, ובמקביל גבר כוחם של מנהיגים מקומיים (כמו הנקיב אל-אשראף). מושלי ירושלים נדרשו לשלם סכומי כסף גבוהים יותר עבור תפקידם, ונהגו לעשוק את התושבים בקשיחות כדי לגבות סכומים אלה. המושלים לא הצליחו לגבות מיסים מהכפריים, שנטשו את אדמותיהם או הצטרפו לכנופיות בדואים.

בפועל, מי שנחשב ל'קש ששבר את גב הגמל' ולגורם המיידי להתקוממות היה המושל החדש, מוחמד פאשא  (מכונה גם: גורג' מחמד או ביראם כורד), שמונה כמושל ירושלים ב-1702. הוא פעל בקשיחות רבה לגביית מיסים מופרזים, קנסות פיגורים כבדים וקנסות על מסי עבר שלא שולמו. הוא ערך ברחבי המחוז מסעות עונשין אכזריים נגד מורדים בדואים ופלאחים, ונמסר גם על מקרים של ביזה שביצעו חייליו. המדיניות הזו הגבירה את המתח בקרב האוכלוסייה. לפי מקורות אחדים, הטריגר למרד היה פגיעה שפגעו חיילי המושל בכפר השייך למופתי החנפי של ירושלים. המופתי ונושאי משרות חשובות אחרות התכנסו והכריזו על התנגדות גלויה למושל בטענה שהוא "טיראן" - מורד.

מהלך המרד
ידיעות על התמרמרות התושבים הגיעו לאיסטנבול כבר ב-1702, אך במאי 1703 פרץ מרד גלוי. לאחר שהקאדי הירושלמי, מוחמד א-דין אפנדי, נשא דרשה ארוכה נגד מעשי העושק של המושל ואפשר לבעלי התלונות לטעון את טענותיהם. הוא מינה את הנַקיבּ אל-אַשְרָאף, מוחמד אבן מוסטפא אל־חוסייני אל־ופאאי, ל"ראש העיר", וכך קשר אליו את העילית החברתית המוסלמית של ירושלים. המורדים, שנתמכו על ידי כוחות רגלים וכן פלאחים ובדואים, תקפו את בית הסוהר ושחררו עצורים, אסרו את ממלא מקום המושל ו"שחררו" את הקאדי עצמו מסמכויות השיפוט על ידי המורדים, הוא הוחלף בנציג המורדים.

במשך שנתיים (1703–1705) החזיקה במושכות השלטון בעיר הנהגת המרד (שכללה את הנקיב, העולמא, ראשי השכונות ומפקד המצודה). הייתה להם שליטה מלאה בענייני המנהל, הביטחון והשיפוט. ותושבי ירושלים חתמו על מסמכי ערבות הדדית, שבהם התחייבו כי אם מישהו מהם ייפגע על ידי שודד או פושע או איש שלטון, יפעלו כולם יחדיו נגדו. מסמכים אלו נועדו להבטיח חזית אחידה של התושבים מול השלטון העות'מאני.

מוחמד פאשא, המושל המודח, ניסה להטיל מצור על חלק מהמורדים בשכם ובחברון, שהתבצרו במבצר בבית ג'יברין במשך שמונה חודשים, אך נכשל. הוא נאלץ לסגת מהמצור שהטיל על ירושלים עצמה, משום שהעריך כי לא יצליח לכבוש את המקום ללא צבא גדול.

דיכוי המרד
ב-1704, מונה בידי השלטון המרכזי באיסטנבול מושל חדש, אסלאם פאשא (או: מוסטפא פאשא) והוטל עליו, יחד עם מוחמד פאשא, שמונה למושל דמשק, לדכא את המרד.

אסלאם פאשא הטיל מצור על ירושלים ולאחר משא ומתן, הושגה פשרה: המורדים הסכימו לשלם את המיסים שלא שולמו ולמסור את המצודה, והמושל העניק להם חנינה כללית. המושל החדש נכנס לעיר בלוויית חיילים מעטים.

הישגיו אלו של אסלאם פאשא היו חלקיים וזמניים. הנקיב והמורדים המשיכו להחזיק בשליטה בפועל בעיר, ולא התכוונו ברצינות להתפרק מנשקם. אלא שבמהלך המרד, התפתח קרע פנימי בין מחנה הנקיב לבין גורמים אחרים, שהתבססו על אינטרסים מנוגדים. מחנה הנקיב (שכונה "העיר העליונה") נלחם בקרבות פנימיים מול מחנה מתנגדיו (שכונה "העיר התחתית"). הקרע העמיק כאשר הקאדי שחזר לתפקידו והנכבדים שהתנגדו לנקיב התבצרו במצודת ירושלים. ב-1704 הגיע הקרע הפנימי לכדי קרב של ממש שהתחולל בשכונת באב אל-חוטא בצפון העיר העתיקה של ירושלים. בקרב נפלו חללים רבים ובעקבותיו נטשו עוד רבים מתושבי העיר את מחנה הנקיב והמתינו לבוא התגבורת של השלטון המרכזי.

כוח צבאי גדול של השלטון המרכזי בהנהגת מוחמד פאשא ואסלאם-מוסטפא פאשא התקרב לירושלים, ומשהבין הנקיב כי לא יוכל להחזיק מעמד, ברח מהעיר עם תומכיו דרך שער שכם בלילה שבין 28 ל-29 באוקטובר 1705.

הנקיב נתפס לבסוף, הובל לאיסטנבול והוצא להורג ב-1707. ביתו בירושלים נהרס עד היסוד.

במקומו התמנה מוחיב א-דין אפנדי מבית ע'ודיה, שמסיבה מקרית לא הצטרף לראשי המרד ולכן נחשב לבעל עבר נאמן לאימפריה. עד מהרה אימץ בית ע'ודיה את שם משפחתו של הנקיב הנמלט 'חוסייני' והיה למשפחת חוסייני.

השלכות המרד
המרד גרם לאסון כבד לתושבי ירושלים כולה, אך בעיקר לבני החסות היהודים והנוצרים. במהלך המרד סבלו אלו מידי המורדים. ולאחר דיכוי המרד, נכנסו המושלים החדשים לעיר ונקטו בפעולות עושק וחמס כלפי התושבים, ללא הבדלי דת.

בני החסות (היהודים והנוצרים) היוו מקור מרכזי למימון הוצאות המרד. המושלים המורדים סחטו מהם כספים בדרכים שונות.

במקביל, הצטיינה תקופת המרד בהחמרת היחס כלפי בני החסות, בפרט מצד המושלים, אך גם מצד המון העם. נגזרו עליהם גזירות מעליבות, בהן: איסור ללבוש בגדים לבנים בשבת ואיסור על שימוש במסמרים בנעליים. נקבע שיש להשמיד את כל הכלבים בעיר, מכיוון שנחשבו לחיות טמאות ומפיצות מגפות. גזירה זו גרמה להשפלה רבה ליהודים ולנוצרים, שנאלצו להוציא את נבלות הכלבים מחוץ לעיר. עוד נקבע שכאשר יהודי או נוצרי פוגש מוסלמי ברחוב, הוא צריך לסגת לשמאל, והמוסלמים היו מטים אוזן כדי לשמוע אם סנדליהם מקישים על אבני המרצפת (סימן לשימוש במסמרים שנאסר).

המאורעות הביאו למשבר מכריע בקרב הקהילה היהודית והקהילה הארמנית בירושלים בראשית המאה ה-18. בקהילה היהודית הגיעה הקהילה האשכנזית לקריסה מוחלטת.

הקהילה הארמנית בעיר הגיעה לחובות בסך ארבע מאות אלף אריות. גם הקהילה היהודית הספרדית שקעה בחובות כבדים של כשישים אלף אריות, וקיומה היה נתון בסכנה. אך חובותיה של הקהילה האשכנזית שהגיעו לסך שישים אלף רייכסטאלר (במהלך המרד, האשכנזים נאלצו לשלם סכומים ניכרים לספרדים, שהוציאו כספים רבים למימון ההוצאות המשותפות. בעקבות הגידול בהוצאות, הוכרחו האשכנזים לבטל הסכם קודם ולשלם לספרדים סכום שנתי קבוע. האשכנזים נותרו שקועים בחובות כבדים) הביאו לחורבן קהילה זו וכעבור שנים אחדות (1720) להריסת בית הכנסת האשכנזי הגדול שזכה אז לכינויו "החורבה".

באופן כללי חלה הידרדרות קשה במצב הקהילה היהודית. ראשי הקהילה, הפרנסים, נאלצו לפרוש מתפקידם בשל המשבר. פרשת מעצרו של פרנס יהודי בשם חיים ערוך, שהיה מכובד על המוסלמים, בידי הקאדי, גרמה למהומת המונים שהובילה לרצח המתורגמן של השופט. בעקבות המרד, איבדה הנהגת הקהילה היהודית בירושלים את האמון מצד הקהילה בגולה.

במישור הפוליטי המקומי, המרד חיזק את המגמה של שיתוף פעולה בין השלטונות העות'מאניים לבין משתפי פעולה מקומיים. משפחת הנקיב איבדה את מעמדה לטובת קרובים-רחוקים, בני משפחת ע'ודיה שאימצו את שמם של הדודנים והפכו בעצמם למשפחת חוסייני, שהמשיכה למלא תפקידי מפתח בעיר ובאזור במאות השנים הבאות.

לקריאה נוספת
 אילן פפה, אצולת הארץ: משפחת אל־חוסייני: ביוגרפיה פוליטית, ירושלים: מוסד ביאליק (ספריית זגגי), תשס"ג, 2002. מבוא

קישורים חיצוניים



קטגוריה:ירושלים: היסטוריה
קטגוריה:ירושלים בתקופת השלטון העות'מאני
קטגוריה:1702