היסטוריה של עכו

ההיסטוריה של העיר עכו מקיפה כחמשת אלפי שנות התיישבות, שראשיתן בסביבות שנת 3200–3000 לפני הספירה, בראשית תקופת הברונזה הקדומה. המתיישבים הראשונים היו ככל הנראה חקלאים, אך המקום ננטש בשנת 3000 לפנה"ס לערך והוקם מחדש בתקופת הברונזה התיכונה (2000 עד 1550 לפנה"ס), בצורת עיר מבוצרת. היא אחת מערי הנמל העתיקות בעולם, ובמשך שנים רבות הייתה עיר מפתח לכיבוש ארץ ישראל, שכן מיקומה על רצועת החוף הרחבה אפשר גישה נוחה דרך הגליל אל פנים הארץ. היא ידעה עליות ומורדות ועברה מיד ליד פעמים רבות. עכו הגיעה לשיאה כאשר שימשה כבירת ממלכת ירושלים במאה ה־13 וכבירתו של אחמד אל־ג'זאר בסוף המאה ה־18. מאז המאה ה־19 פחתה חשיבותה של העיר, ביחס לחיפה שהייתה לעיר הנמל הראשית של צפון הארץ. בהתאם לכך הייתה התפתחותה של העיר איטית בהשוואה לזאת של חיפה.

 העת העתיקה 

 היסטוריה קדומה 
שמאל|ממוזער|250px|תל עכו

מהעת העתיקה ועד התקופה ההלניסטית שכנה העיר בתל עכו. התל יושב לראשונה בתקופת הברונזה הקדומה אך ננטש למשך אלף שנים. היישוב התחדש בו בתקופת הברונזה התיכונה, וקמה בו עיר מבוצרת ובה מצודה. בתקופה זאת נזכרה עכו בכתבי המארות המצריים. העיר הכנענית הגיעה לשיא פריחתה בתקופת הברונזה המאוחרת במאה ה־14 לפנה"ס ובמאה ה־13 לפנה"ס, ופעל בה נמל חשוב שעמד בקשרי מסחר עם קפריסין ועם ערי הים האגאי. היא נזכרה בתקופה זאת במכתבי אל־עמארנה ובכתובות שנמצאו בעיר אוגרית. בראשית תקופת הברזל התיישבו בתל בני שרדנה, ולאחר מכן נשלטה עכו על ידי הפיניקים. סנחריב מלך אשור, החריב את עכו בשנת 701 לפנה"ס, אך היישוב במקום התחדש. בתקופה הפרסית, החל באמצע המאה ה־4 לפנה"ס, החל מוקד העיר לנוע מערבה לכיוון הנמל הפנימי אל שטחה של עכו העתיקה כיום, תהליך שהושלם בתקופה ההלניסטית. התל ננטש בסוף המאה ה־2 לפנה"ס, אך שרידים מועטים מעידים על יישוב כלשהו שהתקיים במקום גם בתקופות מאוחרות יותר. מספר מסורות מציינות את קברו של אמנון בן דוד בסמוך לעכו, וכן מצוינת קבורתה של דבורה הנביאה.

בתקופה הפרסית שימשה העיר בסיס למסעות המלחמה של האימפריה הפרסית נגד מצרים. עוד לפני הכיבוש המוקדוני, היו לעיר יחסים עם אתונה והעולם היווני.

 התקופה ההלניסטית 

ממוזער|מטבע צורי מהמאה ה־4 לפנה"ס, נטבע בעכו, בצדו האחד ינשוף עם סמלים מצריים: מטה רועים (ḥḳ, המסמל שלטון) ומחבט דיש (ḥw, המסמל משילות);  בצדו השני דולפין ומלקרת בדמות מלך פרס רוכב על היפוקמפוס מעל גלים ויורה בקשת 
בשנת 311 לפנה"ס סבלה העיר ממעשי הרס שביצע בה תלמי הראשון בזמן נסיגתו מפני אנטיגונוס מונופתלמוס, אולם היא התאוששה במהירות, והתפתחה לעיר הלניסטית ששגשגה מאוד בימי תלמי השני פילדלפוס, ואז גם קיבלה את השם "פטולמאיס", על שמו. עם זאת, השם "עכו" נותר שגור בפי התושבים, והוא דבק בעיקר בחלק העתיק של העיר, במצודה. היא הייתה מושבה צבאית תלמאית החל בשנת 261 לפנה"ס.
במאה ה־3 לפנה"ס היא כבר שימשה אחד מנמליה החשובים של ארץ ישראל. תלמי השני ותלמי השלישי, נזקקו למטבעה משלה. בתקופה ההלניסטית הייתה צור המקור העיקרי למטבעות כסף בארץ ישראל; בעכו נמצאו מטבעות צוריים־פיניקיים רבים, כאלה שנטבעו בצור, כאלה שנטבעו בעכו (וסומנו באות ע') בסגנון מטבעות צור, ואף מטבעות מִטביעות משותפות (שסומנו באותיות ע' וצ', עכו וצור).

החל מתקופת אנטיוכוס הרביעי, הופיעה על המטבעות הכתובת "האנטיוכיים אשר בפטולמאיס", כלומר, העיר קיבלה אז גם את השם "אנטיוכיה", בהתאם למנהגו של אנטיוכוס אפיפנס.
בשנת 165 לפנה"ס הביס שמעון התרסי את הסלאוקים בקרבות רבים בגליל, והם נסוגו לעיר פטולמאיס, שאותה לא עלה בידו לכבוש. בשנת 153 לפנה"ס אלכסנדר באלאס, שטען שהוא בנו של אנטיוכוס הרביעי, התחרה על הכתר הסורי עם דמטריוס הראשון, וכבש את העיר שפתחה בפניו את שעריה. באלאס הגיע להסכם עם יונתן החשמונאי, לפיו יתמכו בו היהודים נגד יריבו. לאחר רציחת באלאס בשנת 146 לפנה"ס, התחרו על השלטון במלכות הסלאוקים שר הצבא דיודוטוס טריפון שהחזיק בבנו של באלאס, ודמטריוס השני בנו של דמטריוס. יונתן החשמונאי ביקר בעכו שלוש פעמים. באחד מביקוריו אלה בשנת 150 לפנה"ס, השתתף יונתן בחתונתם של אלכסנדר באלאס וקלאופטרה תאה בנוכחות אבי הכלה, תלמי השישי. בשני הביקורים הראשונים יצא יונתן בשלום אולם בשנת 143 לפנה"ס, כאשר הגיע לפטולמאיס לנהל עם טריפון משא ומתן על העברת עכו לידיו, לכד אותו טריפון בעורמה והחזיקו בעכו. את אנשי פמלייתו של יונתן רצח מיד, ואת יונתן עצמו רצח מאוחר יותר.

בעלי התוספות מציינים ששני חשמונאים קבורים בעכו, וכוונתם כנראה לאלעזר בן חשמונאי שהיה נשוי לבתו של מתתיהו, וליונתן הוופסי, אחיו של יהודה המכבי. העיר הותקפה אף בימי אלכסנדר ינאי, שנעזר במלכת מצרים, קלאופטרה השלישית. אנשי עכו קראו לעזרתם את תלמי התשיעי, מלכה המודח של מצרים שפלש אל הגליל והחריבו.

בסוף המאה ה־2 לפנה"ס הושלם תהליך התבססותה של העיר במישור שבין תל עכו לחוף. עכו הייתה לעיר הנמל החשובה ביותר בארץ, ולאחת הערים הגדולות ביותר בעולם ההלניסטי. היא השתרעה על פני שטח של 1,000 דונם, נתון שנחשב לעצום במושגי התקופה.

 התקופה הרומית 
הורדוס מלך יהודה (בשנים 38–4 לפנה"ס) בנה מבני ציבור בעיר.
הגאוגרף היווני סטראבון הגדיר אותה בספרו "גאוגרפיקה" (תחילת המאה ה־1 לספירה) כעיר גדולה מאד. הברית החדשה מזכירה כי פאולוס שהה בעכו במשך יום אחד בדרכו מצור לקיסריה:

בימי הקיסר קליגולה, פגשו נכבדי העיר היהודים את נציגו פטרוניוס, והתחננו כי יסיר את הגזירה להציב את פסלו של הקיסר בבית המקדש.

בסוף תקופת בית שני כבר ישבו יהודים רבים בעיר. אחד המטבעות מימי הקיסר קלאודיוס לכבוד יסוד עכו הרומאית-הקולוניה קלאודיה פטולימאיס וגבולותיה, משנת 53 לספירה בקירוב, מראה את הקיסר חורש את גבולות העיר במחרשה רתומה לצמד שוורים בטקס הנקרא בלטינית POMERIUM – סמל ליסוד קולוניה חדשה. על המטבע הכתובת – COLONIA PTOLEMAIS. הטבלאות שבמוטות - נסים נושאות את מספרי ארבעת הלגיונות הרומאים שהקימו את הקולוניה ומושבם בסוריה: הלגיון העשירי פרטנסיס, הלגיון השישי פראטה, הלגיון השלישי גאליקה והלגיון השנים עשר פולמינטה.

לאחר פרוץ המרד הגדול, בשנת 66, ערך גסיוס פלורוס טבח נורא ביהודי עכו, והסתייע בידי הסורים ההלניסטים שישבו בעיר. נמל עכו שימש את הגייסות הרומים בימי המרד הגדול, אליו הגיעו אספסיאנוס וצבאו, ומשם התארגנו ליציאה למלחמה לכיבוש הגליל. חפירות מצפון-מערב לתל עכו חשפו בית קברות גדול שהיה פעיל בין אמצע המאה ה־1 ועד תחילת המאה ה־4. במקום נמצאו עשרות קברים ובהם נקברים רבים וקברי יחיד, וכן קברים ששמשו לאורך זמן. עוד התגלו במקום מזבחות ומצבות, שרידים המעידים על הקרבת מנחות בעלי חיים, כלי זכוכית, מטבעות וממצאי מתכת. לעכו היה תפקיד חשוב גם בעת דיכויו של מרד גאלוס. בדומה להתנהלותו של אספסיאנוס בימי המרד הגדול, כך פרצו הרומאים מעכו אל עומק הגליל, והכניעו את המורדים.

רבן גמליאל, נשיא ישראל מסוף המאה ה-1 ועד תחילת המאה ה-2, התגורר בעכו, אליה עבר מיבנה בשל רדיפות הרומאים. בתלמוד מופיעות שאלות רבות ששאלו אנשי עכו את רבן גמליאל ונראה שהייתה שם קהילה יהודית גדולה.

החל מכיבוש ארץ ישראל על ידי בני ישראל וכלה בימי הבית השני לא נחשבה עכו לעיר יהודית מובהקת. לעניין שיוכה של עכו לארץ ישראל ולעניין מצוות התלויות בארץ מימי בית שני ואילך, נחלקו הדעות. דעה אחת גרסה כי תחום הארץ עבר בתוככי העיר, כך שחלקה היה בארץ וחלקה בחוץ לארץ, ואילו דעה שנייה טענה כי כל העיר הייתה בחוץ לארץ, וקו גבול הארץ עבר בחומת עכו הדרומית. בתקופה שלאחר החורבן שבו היהודים והתיישבו בעיר, והיא מוזכרת בתלמוד פעמים מספר. חיו בה תנאים חשובים כרבי שמעון בן יהודה איש כפר עכו שהיה תלמידו המובהק של רשב"י, ורבי יהודה בן אגרא. כן היו בה אמוראים רבים, בהם רבי תנחום בן רבי חייא ורבי אבא דמן עכו שהיה גם המנהיג המקומי.

 ימי הביניים 

 ימי הביניים המוקדמים 
בשנת 638 נכבשה העיר על ידי הערבים. מושל מצרים אחמד אבן טולון בנה את נמל עכו מחדש במחצית השנייה של המאה ה־9 ומוקדסי, הגאוגרף בן המאה ה־10, טען כי הודות לו החלה העיר לפרוח. בשנת 881 העיר סבלה מהשלכות של רעידת אדמה. העיר נכבשה על ידי הביזנטים במאה ה־10 ולאחר מכן על ידי פאטמים, הסלג'וקים ושוב על ידי הפאטמים. בשנת 1104 כבשו הצלבנים בהנהגת בלדווין הראשון את העיר, והפכו אותה לנמלם העיקרי בארץ הקודש. הם הביאוה לשיאה בכל הזמנים.

במאה ה־11 התקיימה בעכו קהילת יהודית שמתוארה על ידי ר' אביתר גאון, מנהיג היישוב, ועל ידי נוסעים זרים כקהילה יהודית משמעותית. בשנת 1104, בעת הכיבוש הצלבני, חרבה קהילה זאת.

 העיר הצלבנית 

ממוזער|250px|מפת עכו של מתיו פריז (1252)
ממוזער|250px|מנהרת הטמפלרים|ימין
ממוזער|שמאל|250px|מפת עכו בכתבי מרינו סנודו (1321)
ממוזער|250px|תותחים על חומות עכו|ימין
ממוזער|דגם של נמל עכו במאה ה-13 
בשנת 1103 החליט המלך בלדווין הראשון, שבא במסע הצלב הראשון (1099), כי נמל יפו ונמל חיפה, שנמצאו בידי הצלבנים, לא מספקים את צורכי הממלכה. תלותם בתגבורת בכוח אדם מאירופה הייתה רבה, ולכן החליט לכבוש את עכו. הוא נעזר בצי של ג'נובה שבאיטליה, ושם את העיר במצור בשנת 1103, ושוב ב־1104. במצור השני העיר נכנעה לאחר 20 ימים והפכה לצלבנית. בתמורה העניק בלדווין לאנשי ג'נובה זכויות, שהיוו דגם לזכויות שנתנו הצלבנים לערי הנמל האיטלקיות בנמלי ממלכתם. לג'נובה נמסרה שכונה בפתח נמל עכו, ובה היה לסוחריה וספניה שלטון עצמי. כן קיבלו פטור ממיסים.

בשנת 1123 הוקם הרובע של ונציה. הוא הוענק לעיר האיטלקית בתמורה לחלקה בכיבוש צור. הזכויות שניתנו ליוצאי ג'נובה שימשו בסיס לאלה שניתנו ליוצאי ונציה, הזכויות הורחבו במטרה להגדיל את אוכלוסיית הנוצרים בעיר. הרובע (ובלשון בני הדור, הקומונה) היווה יחידה אוטונומית לכל דבר. ברובע היו מוסדות ציבור, מוסדות שלטון, כולל שיפוט עצמי, בראשות "קונסול" שנשלח מטעם עיר האם, ואזור מסחר ושירותים, הצמוד לרובע. זכויות דומות ניתנו לפיזה ואמאלפי, ובעיר היו גם רובע טמפלרי ורובע הוספיטלרי.

ב־10 ביולי 1187 כבש צלאח א-דין את העיר. גי דה ליזיניאן, מלך ממלכת ירושלים, ארגן את שארית הפליטה ששרדה את התבוסה בקרב קרני חיטין ופליטים אחרים מממלכתו שנפלה ברובה לידי המוסלמים, והטיל מצור על העיר. עכו עמדה בהתקפותיו, וצלאח א-דין הוסיף וביצר אותה. אולם, תגבורות גדולות מאירופה שהפכו לנחשול של ממש עם הגעתם של משתתפי מסע הצלב השלישי לארץ ישראל ב־1189, שינו את יחסי הכוחות לטובת הנוצרים והעיר נפלה בידיהם בשנת 1191 לאחר מצור. משלא הצליחו לשחרר את ירושלים, הפכו הצלבנים את עכו לבירת ממלכת ירושלים. העיר התרחבה צפונה ונוסף לה שטח בצורת משולש שכונה "מון מיזאר" (צרפתית Mont Musard). העיר הפכה לחשובה שבערי הנוצרים בלבנט. מפעלי בנייה רחבי היקף יצאו אל הפועל, לערים האיטלקיות הוחזרו זכויותיהן המיוחדות, והן הקימו מחדש את רובעיהן.

במאה ה־13 מנתה עכו כ-60,000 תושבים. אולם היריבויות שבין ערי האם האיטלקיות, במיוחד ונציה וג'נובה, גלשו לקרבות של ממש, ואלה זרעו הרס מתמשך בעיר. מצב הדברים הידרדר לשפל המדרגה כאשר בין שתי הערים פרץ קרב ימי שהתרחש במפרץ עכו ב-24 ביוני 1258. הקרב הסתיים בניצחונה של ונציה ובנטישת הג'נובזים את העיר והתיישבותם בצור.

עכו של תקופת הצלבנים הייתה עיר של סובלנות דתית והיו בה נציגויות לדתות וזרמים שונים בדתות. חיו בה מוסלמים, נוצרים קתולים על מסדריהם השונים, נוצרים אורתודוקסים ויהודים.

בזמן השלטון הצלבני התפתחה בעיר קהילה יהודית חשובה. בשנת 1165 עלה הרמב"ם לארץ ישראל דרך עכו וגר בעיר במשך חמישה חודשים. כאן יצר קשר עם הרב יפת ואתו התכתב כאשר עבר למצרים. בשנת 1211, במסגרת עליית בעלי התוספות, הגיעו לעיר רבנים חשובים, בהם ר' שמשון בן אברהם משאנץ. רבי יעקב השליח תלמיד רבי יחיאל מפריז התחיל ככל הנראה את מסעו בארץ ישראל מהעיר עכו, בשנת 1258. הרמב"ן נשא את "דרשת ראש השנה" בשנת 1269 בעכו וייתכן שגם נפטר בעיר. רבי דוד הנגיד התגורר בעיר בין השנים 1291–1285. ככלל, הקהילה היהודית בעכו, שבתחילת המאה ה־13 נזכרת כקהילת ריקים ועמי הארץ, הפכה בתוך זמן קצר לקהילה חשובה מרכזית בעולם היהודי, בארץ ישראל ומחוצה לה.
פעלו בה מלומדים חשובים שעסקו בלימוד, בהגות ובהוראה, והמרכז הלמדני היהודי בעיר משך אליו גם מלומדים יהודים שבאו מגלויות שונות, במערב ובמזרח.
הכיבוש הממלוכי, בשנת 1291 הביא קץ על קהילה זאת – הקהילה התפזרה, ועכו היהודית איבדה מחשיבותה.

 התקופה הממלוכית 
סופה של העיר הצלבנית הגיע כשנכבשה על ידי הממלוכים בראשות הסולטאן אל מאליק אל אשרף ח'ליל בן קלאון לאחר המצור בשנת 1291. כדי להימנע מטעותו של צלאח א-דין ועל מנת למנוע מהנוצרים לנסות ולחדש את שלטונם בעכו, הרסו הממלוכים את העיר עד היסוד. העיר עמדה חרבה משך רוב התקופה הממלוכית. במקום התקיים מרכז מסחר אזורי קטן, ויש עדויות לכך שבמאה ה־14 פעל בעיר נמל קטן למסחר אזורי.

 העת החדשה 

התקופה העות'מאנית
ראשית השלטון העות'מאני
עכו, ככל ארץ ישראל, נכבשה בידי העות'מאנים מידי הממלוכים ב־1517, ובתחילת המאה ה־17 השתלט עליה המנהיג הדרוזי המקומי פחר א-דין השני, שקידם בברכה את חידוש ההתיישבות הנוצרית בעיר.

בשנת 1741 הגיע לעכו רבי חיים בן עטר (המכונה על שם ספרו "אור החיים") עם שתי נשותיו ועם עשרות תלמידיו, בהם כותב קורות חייו, רבי ישמעאל מסנגויטי. בן עטר התיישב בעכו והקים בה את ישיבת "כנסת ישראל", ששכנה במיקומו הקודם של בית הכנסת הרמח"ל. רבי חיים בן עטר ישב בעכו כמעט שנה, ולאחריה עבר לירושלים שם הקים את הישיבה מחדש. ב־1743 הגיע לעכו רבי משה חיים לוצאטו, יחד עם אשתו ציפורה, בנו וכמה מתלמידיו. הרמח"ל, שנרדף על ידי רבנים באיטליה ובהולנד, חש רוגע בעכו, עיר שבה היה דמות נערצת. ב־1747 נספה הרמח"ל במגפה, יחד עם אשתו, בנו ורבים אחרים. הוא נקבר למרגלות תל עכו, ולפי דעה אחרת בכפר יאסיף.

עד אמצע המאה ה־18 הייתה העיר עכו קטנה ומוזנחת. תנופת בנייה ראשונה הורגשה בה בתקופת שלטונו של שליט הגליל, הבדואי דאהר אל עומר, ששלט באזור עד מותו ב־1775.שמאל|ממוזער|250px|חאן אל־עומדאן
ממוזער|250px|עכו ברבע האחרון של המאה ה־19. במרכז התמונה השוק הלבן ומימין מסגד אל־ג'זאר|ימין

אחמד אל־ג'זאר

אחמד אל־ג'זאר, הקצין ממוצא בוסני, שירש את דאהר אל עומר, והיה למושל דמשק, קבע את בירתו בעכו. הוא שיפץ את העיר, הרחיב את ביצוריה והקים אמת מים חדשה שסיפקה לה מים מאזור כברי. עוד בנה את חאן אל־עומדאן ואת חמאם אל־באשה ומסגד אל־ג'זאר הקרויים שניהם על שמו. בשנת 1791 גירש אל־ג'זאר מהעיר את אנשי המושבה המסחרית הצרפתית שהתיישבו בה, וסירב לקבל קונסול צרפתי בעיר.

בשנת 1799 צר נפוליאון על עכו, במהלך מסעו בארץ ישראל, במטרה להשתמש בה כבסיס ליצירת מרד נגד השלטון הטורקי בסוריה כולה. במהלך המצור הציב נפוליאון את תותחיו על תל עכו שזכה הודות לכך לכינוי "גבעת נפוליאון". לאחר המצור, שנמשך מחודש מרץ עד חודש מאי, ויתר נפוליאון, והותיר את העיר בידי מגיניה הטורקים, שנעזרו במלחים בריטיים בראשות הקומודור סר סידני סמית' (מאוחר יותר עלה לדרגת אדמירל), ביריבו-חברו של נפוליאון אנטואן דה פיליפו הצרפתי, ובשר היהודי חיים פרחי.

לאחר אל־ג'זאר

סגנו של אל־ג'זאר, סולימאן פאשה, שלט בעיר בין מות אל־ג'זאר ב־1804 ובין 1819. לאחר מותו שילם חיים פרחי, שהיה יועצם היהודי של אל־ג'זאר ושל סולימאן פאשה, שוחד גדול לשלטון באיסטנבול על מנת להבטיח שעבדאללה, בנו של עלי פחה, סגנו של סולימאן, אותו הכיר מילדותו, ירש את תפקידו של סולימאן כעבדאללה פאשא. אלא שעוד באותה שנה הורה עבדאללה, שחשש כי פרחי, שגרם למינויו, יוכל באותה קלות לסלקו מתפקידו, להוציאו להורג בחניקה. אחיו של הנרצח צרו על העיר בשנת 1821 במטרה להעניש את עבדאללה על רצח אחיהם, כשעמם צבא טורקי גדול, אך לא יכלו לחומות העיר. עבדאללה פאשא שלט בעיר בשנות העשרים של המאה ה־19.

ממוזער|260px|הפגזת עכו מן הים, 3 בנובמבר 1840
ממוזער|200px|לוח זיכרון לנופלים הבריטים במערכות על כיבוש עכו ב־1799 וב־1840; הלוח חוּדש ב־1919
בשנת 1831 שלח מוחמד עלי, שליט מצרים, את בנו אבראהים פאשא לעכו, וזה שם עליה מצור וכבשה ב-27 במאי 1832. עבדאללה פאשא נלקח למצרים וכמושל העיר מונה חוסיין עבד אל־האדי, העיר נותרה בשליטת מוחמד עלי עד שב-3 בנובמבר 1840 הופגזה עכו בידי כוחות בריטניה ואוסטריה. הצבא המצרי נסוג באישון לילה לאחר שפיצוץ עז של מחסן תחמושת גבה את חייהם של כ-2,000 איש, והעיר הושבה לשלטון הטורקים. עכו הייתה לבירת הסנג'אק הנושא את שמה, בתחומי איילט צידון, אך ההרס שנגרם לעיר, לנמלה ולביצוריה בשנת 1840, היה כבד ולא היה מי שישקמו. ב־1864 צורפה העיר לווילאייט סוריה, וב־1888 לווילאייט ביירות שהוקמה באותה שנה.

על פי המפקדים שערך משה מונטיפיורי, בשנת 1839 ישבו בעכו 233 יהודים ואילו ב־1849 היו בה 181 יהודים.

בשנת 1863 נעשה מאמץ מקיף לשיפור פני העיר, והתאמתה לסטנדרטים מערביים; כבישים מרכזיים הורחבו והותאמו למעבר מרכבות, וחוקקו חוקי עזר למניעת השלכת פסולת בחוצות העיר.

בשנת 1868 הוגלה הבהאא אללה, נביא האמונה הבהאית אל העיר, והושב במצודה בעכו למשך שנתיים. לאחר ששוחרר ב־1870 נותר לגור בעיר עד למותו בשנת 1892. בסוף המאה ה־19 הפכה העיר למרכז בהאי, ויורשו עבד אל־בהאא' המשיך וטיפח את המגמה גם בתחילת המאה ה־20.

ב־1868/1869 הוקמה עירייה בעיר.

במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי הצבא הבריטי ב-24 בספטמבר 1918.

המנדט הבריטי
בזמן המנדט הבריטי שימשה עכו כבירת נפת עכו במחוז הגליל והעיר התרחבה אל מחוץ לחומות, אולם התפתחותה הכלכלית של העיר נבלמה, שכן בזמן זה הפכה חיפה לעיר הנמל המרכזית בארץ ישראל, וחשיבותה של עכו פחתה. עם תחילת המנדט הבריטי היו בעיר כ-6,500 תושבים, מהם כמאה יהודים. בעלייה הרביעית הגיעו עולים גם לעכו, ובהם "קבוצת הזיפזיף", הדייגים הסלוניקאים והדייגים מהים השחור. קבוצות אלה חיזקו את היישוב היהודי בעכו והעשירו את חיי התרבות בה. מספר היהודים גדל במאות אחוזים בין השנים 1925–1929. בעקבות מאורעות תרפ"ט פונו יהודי העיר על ידי הבריטים. בין היהודים שחיו בעכו בשנות ה-20 נמנים משפחת יחיאל ויצמן (אביו של הנשיא עזר ויצמן), נוח ואסתר מישקובסקי (הוריה של הסופרת לאה נאור), משפחת לוריא (הורי ההיסטוריון יהושע לוריא), משפחת ריווין (אחר-כך יחד עם משפחה מישקובקי היו מראשוני הרצליה) ועוד. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הקים חיל האוויר המלכותי מנחת מטוסים מזרחית לעיר (כיום סמוך לקיבוץ שמרת) שנקרא RAF St. Jean. המנחת שימש גם את חיל האוויר האמריקני בעת המערכה בצפון אפריקה.

בשנת 1945 התגוררו בעיר, לפי אומדן שלטונות המנדט 12,360 תושבים (מתוכם רק 50 יהודים). מפעל מים מינרליים בשם 'ספינס' פעל בעיר משנת 1930 עד 1948. מקור המים במעין עין צוף (עין עסל). המפעל שכן במבנה אבן המשמש כיום את מחסני העירייה.

מצודת עכו שימשה את הבריטים ככלא וגרדום. אסירים יהודים מפורסמים כזאב ז'בוטינסקי ושלמה בן-יוסף נכלאו במצודה. בן יוסף היה הראשון בעולי הגרדום. היהודים הספרדים כמו גם האשכנזים סייעו כמיטב יכולתם לאסירי כלא עכו. המוכתאר היהודי אברהם צורי נהג לארח בביתו את אסירי הכלא בשבתות וחגים, תוך שהוא ערב לכך שהם יחזרו אל הכלא עם צאת השבת או החג. ב-4 במאי 1947 פרצו אנשי האצ"ל אל מצודת עכו על מנת לשחרר את האסירים היהודים שנכלאו שם על ידי הבריטים. 27 אסירים שוחררו, מהם 20 מאנשי האצ"ל ו-7 מאנשי הלח"י. 9 לוחמים נהרגו וחמישה נפלו בשבי במהלך הפעולה. הפריצה לכלא עכו הכתה בהלם את דעת הקהל הבריטית. בגלל השתייכותם הרוויזיוניסטית של הנופלים, אף יישוב אחר באזור, פרט לשבי ציון, לא הסכים להביאם לקבורה בשטחו.

מלחמת העצמאות
250px|ממוזער|שמאל|אנדרטה לנופלים בכיבוש עכו והגליל המערבי במלחמת העצמאות
במהלך מלחמת העצמאות הייתה עכו אחת הערים החשובות בגליל המערבי, ובה חיו רוב ערבי גדול לצד מיעוט יהודי קטן, מרוכז בעיקר בשכונות מחוץ לחומות העיר העתיקה. מיקומה של העיר, כעיר נמל וכצומת דרכים בין חיפה לגליל המערבי, הפך אותה ליעד אסטרטגי עבור שני הצדדים. לאחר ההחלטה על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947 החריפה המתיחות בעיר, והחלו עימותים אלימים בין כוחות ערביים מקומיים לבין ארגון ההגנה והאוכלוסייה היהודית.

בשלב הראשון של המלחמה הייתה עכו נתונה להשפעה ערבית, כאשר כוחות ערביים מקומיים ומיליציות לא־סדירות פעלו בעיר ובסביבתה. עם זאת, נפילת חיפה באפריל 1948 פגעה קשות במורל וביכולת הארגון של הכוחות הערביים בעכו, וגרמה לגל עזיבה משמעותי של תושבים ערבים. כוחות ההגנה החלו להפעיל לחץ צבאי על העיר והטילו עליה מצור.

ב־17 במאי 1948 נכבשה עכו לאחר מבצע בן עמי של חטיבת כרמלי, והשליטה בה עברה לידי מדינת ישראל. בעקבות הכיבוש נותר בעיר מיעוט ערבי, בעיקר בעיר העתיקה, בעוד שרוב האוכלוסייה הערבית עזבה במהלך הקרבות והימים שלאחריהם. כיבוש עכו חיזק את האחיזה הישראלית בגליל המערבי והבטיח רצף טריטוריאלי בין חיפה ליישובים היהודיים באזור.

 מדינת ישראל 
עם תום מלחמת השחרור לא היו בעכו תושבים יהודים ונותרו בה רק כשליש מתושביה הערבים, יתרתם נמלטו ללבנון או שעברו לכפרי הגליל והוכרזו כנפקדים נוכחים.
לאחר המלחמה נשארו בעכו 5,000 ערבים. בספטמבר 1948 הוחל ביישוב יהודים בעיר, וב-22 בנובמבר כבר ישבו בה 2,000 יהודים.
כמקובל באותה תקופה הוקצו בתי הפליטים לחיילים משוחררים ולעולים חדשים והוקמה בה מעברה גדולה בדרום העיר לרגלי תל עכו ("הר נפוליאון") – מעברת "גבעת נפוליאון". על תושבי העיר הערבים הוטל ממשל צבאי.

במהלך שנות ה-50 וה-60 נבנו סביב עכו העתיקה שיכונים שנועדו לאכלס עולים חדשים ואת מפוני המעברה. בשנות ה-60 וה-70 עזבו רוב היהודים את בתי הרכוש הנטוש ועברו להתגורר בשכונות שהוקמו בצפון העיר. בשנות ה-70 וה-80 עזבו יהודים את "שיכוני הרכבת" בשכונות שנבנו בשנות ה-50 ובמקומם עברו לעיר ערבים מכפרי הגליל. שכונת וולפסון, שנחשבה לשכונת מצוקה, התרוקנה כמעט כליל מתושביה היהודים.

במהלך מלחמת לבנון השנייה, בשנת 2006, פגעו בעכו רקטות שנורו מלבנון, וגרמו למספר הרוגים. שמות ההרוגים תושבי העיר הונצחו בגן שהוקם בה כשנתיים לאחר המלחמה.

 המהומות ב-2008 

העיר היא אחת הערים המעורבות בה חיים בצוותא יהודים וערבים. האוכלוסייה הערבית והאוכלוסייה היהודית בעיר חיות לרוב בדו קיום זאת עם זאת. עם זאת, באוקטובר 2008, במהלך יום הכיפורים, פרצו בעיר מהומות קשות בין ערבים ליהודים, על רקע כניסת רכב נהוג בידי ערבי במהלך הצום לשכונה שבה רוב יהודי. הנהג נרגם באבנים. כתוצאה מכך נעשה שימוש במערכת הכריזה של המסגדים בעיר העתיקה להפצת שמועה כי יש נפגעים ערבים בתקרית. בעקבות זאת, יצאו צעירים ערבים לרחובה הראשי של העיר, ניפצו חלונות ראווה של סוחרים יהודים ופגעו בכלי רכב. בתגובה, הציתו יהודים בתים של דיירים ערבים. המהומות הסלימו, נמשכו מספר ימים, ושככו רק לאחר מאמצי הרגעה מצד מנהיגים מקרב שני הפלגים, היהודים והערבים.

מאז שנת 1980 מתקיים בעיר "פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר", המוכר גם כפסטיבל עכו. הפסטיבל נמשך ימים אחדים ונערך בחול המועד סוכות. הוא כולל הצגות פרינג', מופעי רחוב, ירידי אמנויות, אירועי חוצות, סדנאות ופרויקטים מיוחדים המתרחשים ברחובות עכו העתיקה. הפסטיבל הפך לסמל לשיתוף פעולה בין יהודי וערביי העיר, אך בשנת 2008 הוא נדחה לחג חנוכה, עקב המהומות שפרצו בעיר ימים ספורים לפני סוכות.

המהומות ב-2021

חודש הרמדאן של שנת 2021 לווה במתיחות רבה, גדולה יותר מבשנים קודמות. בכלל הארץ ובתוך כך בעכו היו מספר ימי התקוממות של חלק מהאוכלוסייה הערבית כנגד אזרחים יהודים ושוטרים, במהלך ההתקומות ערבים יידו אבנים וזיקוקים לעבר כוחות משטרה, בוצע ירי בנשק חם לעבר שוטרים, הוצתו ונבזזו למעלה מ-60 עסקים וחנויות של יהודים בעיר העתיקה על ידי ערבים תושבי המקום, בעיר ובשוק, וכן שתי תחנות משטרה הוצתו, כלי רכב הוצתו ורכוש של יהודים נבזז. נזק נגרם לתחנת הרכבת בעיר אשר הושבתה למחרת. בנוסף הוצתו מספר בתי מלון בהם מלון האפנדי, עכותיקה והאבירים. בעקבות האירועים מספר בני אדם נפצעו במצבי פציעות שונות בהם אל"ם אבי הר-אבן שנפצע במצב אנוש וכעבור שלושה שבועות נפטר מפצעיו. ידועים לפחות ארבעה ניסיונות לינץ' שבוצעו נגד יהודים על ידי ערבים.

מלחמת חרבות ברזל
במלחמת חרבות ברזל ובמיוחד לאחר פרוץ מבצע חיצי הצפון ב-2024 הופגזה עכו במטחי קטיושות כבדים שירה החזבאללה מלבנון. העיר ספגה פגיעות ישירות ונזקים כבדים והייתה תחת ירי מסיבי כמעט באופן יום-יומי לראשונה מאז מלחמת לבנון השנייה.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

*
עכו
קטגוריה:עכו