אבו בכר אפנדי

שייח׳ אבו בכר אפנדי, מאוית גם אבו בכיר אפנדי (בטורקית: Ebubekir Efendi; חי בערך החל משנת 1814 עד 29 ביוני 1880), היה קאדי עות'מאני שנשלח בשנת 1862 על ידי הסולטן אבדילאזיז לבקשת המלכה ויקטוריה למושבת הכף, במטרה ללמד ולסייע לקהילה המוסלמית של תושבי הכף המלאים . הוא ידוע בתרומותיו העיקריות לאסלאם בדרום אפריקה, כולל תרגום יצירתו משנת 1877, "באיין אל-דין" לשפת האפריקאנס, שהייתה אז בשלב מוקדם מאוד של התפתחות, ונחשב לחיבור ראשוני בשפה זו – אם כי בכתב ערבי. הוא הכניס את התרבוש ככיסוי ראש לגברים מוסלמים בכף, ונוכחותו השפיעה על התפשטות וביסוס האסלאם באזור.

 ראשית חייו 
אבו בכר אפנדי (אבו בכר אפנדי) נולד בשנת 1814. הוא היה ממשפחה סיידית שמוצאה במכה והיגרה לשטח עבאסידי, אז באימפריה הסלג'וקית. אפנדי נולד במחוז זור העות'מאני. הוא צאצא של מוחמד דרך זייד בן עלי, בנו של האימאם עלי בן חוסיין, והיה ממוצא ערבי וכורדי.

הוא למד במדרסה שהוקמה במקור על ידי אחד מאבותיו הקדומים אבו נאסר אל-אמייר סולימאן אל-קורשי אל-אמג'די (בסביבות 1060 - בערך 1134). הוא למד גם במכה, והצטרף לאחר מכן למשפחתו בארזורום שם המשיך בלימודיו.

 דרום אפריקה 
המלאים מכף התקווה הטובה הגיעו לכף בעיקר כעבדים, שהובאו לשם על ידי מתיישבים הולנדים אחרי שנת 1653 שנת יסוד המושבה, מהאזור שהוא כיום אינדונזיה. מאז שנת 1657 יצא צו של ג'ואן מאטסויקר, המושל הכללי של איי הודו המזרחית ההולנדית, שאפשר להביא משרתים כף-מלאים ומוסלמים, וכל שאינם בני הדת הנוצרית מעוד מקומות מהאזור, כל עוד הם שומרים על דתם בחייהם הפרטיים ולא מנסים להמיר את דתם של התושבים, תוך הטלת עונש מוות תאורטי לעוברים על הצו. חברת הודו המזרחית ההולנדית אילצה את הכף-מלאים להסתיר את מנהגיהם הדתיים בהתאם לצו.

לאחר שנוצר מתח בין המאלאים במושבת הכף בשל כך שהם בודדו משפת אמם והמסורת הדתית המקורית שלהם. ולאחר כחמישים שלטון בריטי בכף, כתבה המלכה ויקטוריה לסולטן אבדילאזיז וביקשה ממנו לשלוח אנשים מתאימים שישמשו להם למוסלמים במקום כהנהגה. ב-3 בספטמבר או באוקטובר 1862, פורסם כתגובה צו אימפריאלי עות'מאני לשליחתם של אבו בכר ועומר לוטפי אפנדי. לאחר שהתבקשו על ידי הממשלה, נסעו שניהם תחילה ללונדון דרך פריז ב-1 בדצמבר, ובילו שם חודשיים לפני שנסעו לליברפול, נמל המוצא שלהם, משם נמשך מסעם הימי 44 ימים עד שהגיעו לכף. הם הגיעו לכף ב-17 בינואר 1863.

אימאמים אחרים בכף ניסו בעיקר ללמד את האסכולה השאפית של תורת המשפט האסלאמית, אך הושפעו ממנהגים תרבותיים ממקומות מוצאם. כמו כן, היותם משועבדים והרחק ממקומות מוצאם למשך זמן כה רב גרמו לכך שסטו מאמונותיהם המקוריות, ומכאן הגיעה הבקשה לעזרה לאימפריה הבריטית. אפנדי היה חסיד ומורה ראשון של אסכולת חנאפי, עבורה גם הקים מדרסה בקייפטאון. זמן קצר לאחר הגעתו של אפנדי, גברים מוסלמים שעד לזמן זה חבשו כובע בסגנון חרוטי בכף, החלו לחבוש את תרבוש בהשפעתו. היה לו קל להסתגל למקום בהתחשב בכך שהיה מופתי של כל ארבעת האסכולות בבתי המדרש של מד'האב.

בשנת 1869 לאחר שפסק כי לובסטר סלע וסנוק, שני מאכלים עיקריים בכף, הם חטא (חראם), הוגשה עצומה שלא צלחה להדחתו. לעיתים קרובות הוא נחשב בטעות כשאפי על בסיס היותו מלומד מארבע אסכולות האסלאם הסוני, ובעל יכולת להוציא צווים דתיים בהתאם לכל אחת מהן. רוב ההתנגדויות אליו נבעו מהתנגדותו העמוקה של אפנדי לכך שהאימאמים של הכף יקיימו שיטת ירושה במסגדים המקומיים כדי לשמור על עושר וכוח במקום למסור אותם למלומדים ביותר. אבותיו וילדיו נהגו לפי האסכולה החנאפית, אך חלקם המירו את מנהגיהם מאוחר יותר תחת לחץ הסביבה ונישאו בהתאם למד'הב המקומי.

 מותו ומורשתו 
אפנדי נפטר ב-29 ביוני 1880 בביתו ברחוב ברי, קייפטאון, ונקבר בבית הקברות טאנה בארו. הוא נדבק במלריה כתוצאה מנסיעות חוזרות לדרה במוזמביק.

השפעתו הבולטת ביותר הייתה לבישת התרבוש על ידי גברים כף-מלאים, אך נוכחותו השפיעה באופן משמעותי גם על הצמיחה והזהות העצמית של המוסלמים כף-מלאים בכף. התרחבות בתי הספר האסלאמיים משכה ילדים מבתי ספר נוצריים של מיסיון, וההתנצרות נעצרה. הנוכחות במסגדים ובטקסים דתיים אסלאמיים אחרים גדלה.

 פרסומים 
הוא פרסם בשנת 1877 את הספר “Uiteensetting van die godsdiens” (באיין אל-דין, שפירושו "הצגת הדת"), באפריקנס ערבית שהודפס על ידי משרד החינוך הטורקי באיסטנבול. לספר חשיבות מיוחדת כפרסום בשפת האפריקאנס כאשר הייתה עדיין בחיתוליה. הספר "באיין אל-דין" תיאר נושאים של ההלכה האסלאמית, כולל טקסי רחצה, תפילה, עלייה לרגל וחוקי חלאל.

כמו כן, הכתיבה נכתבה בכתב ערבי שונה עם איות פונטי, ונותנת אינדיקציה טובה להגייה של השפה החדשה בכף באותה תקופה כפי שהייתה בשימוש בשכונות האסלאמיות (הידועות בסלנג העממי כ"סלאמס") של קייפטאון, ומעניקה תובנה לגבי השימוש בשפה החדשה בקהילות אלו. הכתיבה נכתבה בכתב ערבי שונה שבו משתמשים בסימנים דיאקריטיים כדי לציין את ההגייה של האפריקאנס.

אדריאנוס ואן זלמס, מלומד הולנדי וחוקר תרבוית שמיות, פרסם תעתיק בכתב לטיני על עבודתו של אפנדי בשנת 1979. מאחר שהעבודה המקורית הציגה אפריקנס מדוברת ללא שימוש בתנועות, משימתו הגדולה ביותר של ואן זלמס הייתה לפענח לאילו מילים אפריקנס הכוונה. אפנדי גם חידש תווים ערביים חדשים עבור מספר אותיות אפריקנס שלא נמצאות באלפבית הערבי, האות 'P' למשל. אותיות אלה היו צריכות להיות ייחודיות, אך עדיין ניתנות לזיהוי על ידי האוכלוסייה שכבר למדה ערבית מסורתית עם הכרה של ניב מקומי של השפה, ששימשה רק בקרב הקהילה המוסלמית בכף. ייתכן שהיא בלתי קריאה עבור אלו המכירים רק ערבית מסורתית.

 משפחתו 
אשתו הראשונה של אבו בכר אפנדי הייתה מהעיר ארזורום, איתה נולדו לו ילדים אך הם נותרו באימפריה העות'מאנית בעת שעזב לדרום אפריקה. אשתו הראשונה בדרום אפריקה הייתה רוקאה מכר (Rukea Maker), שנאמר שהייתה בתם של אישה אנגלייה וגבר מוסלמי מהכף, אך נישואיו הסתיימו בגירושין ובבריחה של אשתו. הוא שלח את שני בניו מנישואיו אלה לאיסטנבול תחת חסותו של הסולטן העות'מאני. בתו פחימה הייתה בתו הבכורה מנישואיו למכר. עם זאת, טענה זו לא הוכחה, שכן לפחימה אין תעודות לידה בדרום אפריקה, בניגוד לילדיו האחרים.

אשתו השנייה הייתה טוהורה סבן קוק בתו של בונה ספינות מיורקשייר, אנגליה, ג'רמיהו קוק (Jeremiah Cook) שהיה קרוב משפחה של החוקר המפורסם ג'יימס קוק. רבים מצאצאיו של אפנדי מקורם מנישואים אלה בהם נולדו לו שישה ילדים. חמשת בניו היו אחמד עטאולה, הישאם נימטאללה, עומר ג'לאלודין, מוחמד אלאודין וחוסיין פוזי.

ב-20 באוגוסט 2020, 15 מצאצאיו הדרום אפריקאים של אבו בכר אפנדי הפכו לאזרחים טורקיים באמצעות צו נשיאותי.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:מלומדים מוסלמים סונים
קטגוריה:מושבת הכף: אישים