טענות לפשעי מלחמה של ישראל

טענות לפשעי מלחמה של ישראל מתייחסות למקרים בהם נטען שכוחות הביטחון הישראליים הפרו את המשפט הפלילי הבין-לאומי וביצעו פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות או פשע רצח עם, מאז הקמת המדינה.

ישראל מחויבת לציית לכללי המשפט הפלילי הבין-לאומי מכיוון שהיא אשררה את אמנות ז'נבה ב-6 ביולי 1951. ב-2 בינואר 2015 הצטרפה הרשות הפלסטינית לחוקת רומא של בית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC). על פי חלק מארגוני זכויות האדם, פעולות שננקטו על ידי צה"ל במהלך סכסוכים מזוינים בשטחים הפלסטיניים נופלות תחת הקטגוריה של פשעי מלחמה. ישראל הואשמה בביצוע פשעי מלחמה ורצח עם על ידי דווחים מיוחדים של האומות המאוחדות, וחלק מארגוני זכויות האדם, בהם Human Rights Watch, רופאים ללא גבולות ואמנסטי אינטרנשיונל. מקרים שבהם נהרגו אזרחים רבים במהלך פעולה צבאית נחשבים כפשע מלחמה על ידי חלק מההיסטוריונים ומארגוני זכויות האדם.

מועצת האו"ם לזכויות אדם מינתה, משנת 2006 ואילך, מספר ועדות חקירה שבדקו מקרים של הפרת המשפט הפלילי הבין-לאומי בשטחים הפלסטיניים, בהם פשעי מלחמה. בשנת 2019 החלה חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעניין פלסטין, ובדצמבר 2023 הוגשה תלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם. בנובמבר 2024 הוצאו צווי המעצר של בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעקבות מלחמת חרבות ברזל נגד בנימין נתניהו ויואב גלנט בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. כנגד המועצה נמתחה ביקורת על כך שהיא מתמקדת יתר על המידה בישראל ללא פרופורציה להפרות זכויות האדם המבוצעות בעולם, בעיקר במדינות לא-דמוקרטיות. ריצ'רד גולדסטון, שעמד בראש ועדת גולדסטון, פרסם ב-1 באפריל 2011 מאמר בוושינגטון פוסט בו חזר בו מהאשמותיו כלפי ישראל, ובנוסף טען שמועצת האו"ם לזכויות אדם מוטה לרעת ישראל.

מבוא

מיום הקמתה נלחמה מדינת ישראל בתשע מלחמות, עברה שתי אינתיפאדות וגלי טרור פלסטיני והייתה מעורבת במספר רב של מבצעים צבאיים, פעולות תגמול, עימותים צבאיים וסבבי לחימה.

אחד המאפיינים של הפעולות הצבאיות הללו היה מידת הפגיעה באוכלוסייה האזרחית, מצד כל הצדדים הלוחמים. פגיעה כזו התרחשה כמעט בכל מלחמה או מבצע צבאי. לדוגמה, במלחמת העצמאות נחרבו יישובים יהודיים בגוש עציון, ובצד הערבי נחרבו מאות כפרים ויישובים. במלחמת חרבות ברזל התקיים דיון ציבורי בנוגע להיקף הפגיעה באוכלוסייה האזרחית. מאחר שאמנת ז'נבה אוסרת על פגיעה לא-מידתית באזרחים בזמן עימות צבאי, ברבים מהאירועים הואשמו כוחות הביטחון בביצוע פשע מלחמה. במקרים רבים טענה ישראל שמדובר בנזק אגבי שאינו עונה על התיאור של פגיעה לא-מידתית באזרחים.

אחריות אישית מול אחריות מדינתית
מנקודת המבט של החוק הבין-לאומי, פשעי מלחמה מיוחסים רק לפרטים, המכונים בשפה המשפטית "אישיות טבעית" , להבדיל מארגונים או מדינות, המכונים "אישיות משפטית". עם זאת, קיימת  למעשים של יחידים. החוק הבין-לאומי מטיל על המדינה חובות משפטיות, בהן מניעת הישנות, נקיטת צעדים משפטיים ואמצעי ענישה נגד הפושעים, ותשלום פיצויים לקורבנות.

בחלק מהמקרים שבהם הואשמה ישראל בפשעי מלחמה, הפשעים בוצעו על ידי יחידים, בחריגה מהמדיניות הנהוגה. בחלק מהמקרים הללו המדינה העמידה לדין והענישה את הפושעים, בהם פרשת נירים, טבח כפר קאסם ופרשת אלאור אזריה.

קיימים גם מקרים שבהם ישראל הואשמה באחריות לפשעי מלחמה שבוצעו על ידי צד שלישי. בין המקרים הללו נמנים טבח סברה ושתילה והרג אזרחים בזמן חלוקת סיוע על ידי הקרן ההומניטרית לעזה.

עם זאת, קיים תחום אפור בין האחריות האישית לאחריות המדינתית. לעיתים, מעשים של יחידים מבטאים מדיניות, רשמית או לא-רשמית, או הופכים למדיניות דה פקטו. לדוגמה, במשפטו של אלאור אזריה הוא טען שהוא ביצע את הירי כיוון שחש סכנה וחשש שמא המחבל נושא על עצמו חגורת נפץ. השופטים דחו טענה זו, ועם זאת החליטו להקל בעונשו. ההליך המשפטי נערך בתקופת גל הטרור הפלסטיני (2015–2016) שבו התרחשו אירועים דומים לזה של אזריה, מבלי שאיש הועמד לדין.

גופים המבקרים את ישראל
גופים המבקרים את ישראל וטוענים שהיא מבצעת פשעי מלחמה הם בעיקר ארגוני זכויות האדם והיסטוריונים. ארגוני זכויות האדם הבולטים בתחום זה הם בצלם, אמנסטי אינטרנשיונל, Human Rights Watch, וארגונים של האו"ם, בעיקר מועצת זכויות האדם של האו"ם והדווח המיוחד למצב זכויות האדם בשטחים הפלסטיניים הכבושים מאז 1967.

בין ההיסטוריונים הבולטים שפרסמו ספרים המסקרים את מלחמות ישראל ומציינים טענות לפשעי מלחמה שבוצעו בהן נמנים בני מוריס ואילן פפה.

היסטוריוגרפיה של טענות לפשעי מלחמה
טענות לפשעי מלחמה שבוצעו בידי ישראל עולות בדרך כלל סמוך לזמן התרחשות האירועים. לצד זאת, במספר מקרים בוצעה סקירה היסטורית של אירועים שהתרחשו מהקמת המדינה, הקושרים טענות לפשעי מלחמה זו בזו.

בשנת 2001 ראה אור ספרו של ההיסטוריון בני מוריס "קורבנות: תולדות הסכסוך הציוני-הערבי 1881–2001", ובו היסטוריה כללית של הסכסוך הישראלי-ערבי מראשיתו בשנות ה-80 של המאה ה-19 ועד לשנת 2001. הוא עוקב אחרי השלבים וההתפתחות של הסכסוך ואחרי כן המלחמות שנערכו בין מדינת ישראל לארצות ערב. בכל אחת מהמלחמות הוא מונה בספרו את החשדות לפשעי מלחמה שבוצעו בה, על ידי שני הצדדים הלוחמים.

ההיסטוריון אילן פפה פרסם את הספר "הטיהור האתני של פלסטין" שבו הוא טוען שפעולות ישראל במלחמת העצמאות תוכננו על ידי ראשי התנועה הציונית ובוצעו באמצעות גירוש שיטתי של תושבים ערבים. הספר עוסק גם בפעולות שנעשו בתקופת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, עד שנת 1966, וביחסה של ישראל לפלסטינים לאחר מכן.

הארגון Human Rights Watch פרסם בשנת 2021 דו"ח רחב המתאר את מדיניות ישראל כלפי פלסטינים כאפליה ודיכוי וטוען שאלו הם פשעים נגד האנושות על פי המשפט הבין-לאומי. הדו"ח מתאר את ההתפתחויות משנת 1948 עד 2021. על פי הדו"ח, פעולות ישראל נועדו לשמר את השליטה הישראלית בשטחי יהודה ושומרון.

הדווחית המיוחדת מטעם האו"ם לשטחים הפלסטיניים הכבושים, פרנצ'סקה אלבנזה, פרסמה ב-2024 דו"ח מיוחד המתאר את פעולות ישראל מאז 1948 כפרויקט מתמשך של קולוניאליזם התיישבותי שמטרתו למחוק את הנוכחות הפלסטינית בישראל וביהודה ושומרון, ומתארת פעילות זו כרצח עם. הדו"ח סוקר אירועים מ-1948 ועד למלחמת חרבות ברזל. על פי הדו"ח, מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים מאז הקמתה כוללת דפוס חוזר של מקרי הרג, הרעבה, עינויים והרס תרבותי, המעידים על "כוונה רצחנית", תנאי נדרש להגדרת רצח עם.

ישראל לעומת מדינות העולם
בישראל מובעת לעיתים קרובות ביקורת כלפי מועצת זכויות האדם של האו"ם. לדוגמה, בשנת 2012 אמר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בתגובה לאפשרות להקים ועדת חקירה של האו"ם שתבדוק טענות להפרת זכויות האדם של הפלסטינים: .

בפועל, הן מועצת זכויות האדם של האו"ם והן ארגוני זכויות אדם בין-לאומיים, דוגמת אמנסטי אינטרנשיונל ו-Human Rights Watch, מפרסמים דו"חות על הפרת זכויות אדם וחשדות לפשעי מלחמה ברבות ממדינות העולם. טענות לפשעי מלחמה הועלו גם כלפי אוסטרליה, איחוד האמירויות הערביות, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, טורקיה, יפן ורוסיה.

ממלחמת העצמאות עד מלחמת ששת הימים (1948 עד 1967)
מלחמת העצמאות

במהלך מלחמת העצמאות עזבו, נמלטו וגורשו מבתיהם כ-700,000 ערבים פלסטינים, שהיו כ-85% מכלל האוכלוסייה בשטח שנכבש על ידי ישראל. בין הגורמים ליציאתם נמנו הבטחות של הצבאות הערביים לתושבים כי מדובר בעזיבה זמנית, או גירוש ישיר על ידי כוחות צבא ישראליים, הרס כפרים ערביים, עשרות מעשי טבח ולוחמה פסיכולוגית. כמו כן, בכפרים רבים התפשטה מגפת טיפוס הבהרות, שעל פי החשד נגרמה מהרעלת בארות מים על ידי ישראל באמצעות חומרים ביולוגיים. חלק מההיסטוריונים רואים באירועים אלו התאמה להגדרה של טיהור אתני. בספרו של ההיסטוריון הערבי-ישראלי עאדל מנאע "נכבה והישרדות - סיפורם של הפלסטינים שנותרו בחיפה ובגליל, 1948–1956" הוא מונה מספר תקריות שמוגדרות על ידו כפשעי מלחמה. גם משה כרמל בספרו "מערכות צפון" כותב: "פה ושם בהמשך לסערת הקרב הופעל נשק של לוחמים עברים ופגע באנשים שכבר נתפרקו מנשקם. האשמים נתבעו לדין. אחר זמן ידעו הכל כי זוהי כלימה ללוחם וחרפה לנשקו."

מעשי טבח התרחשו במהלך מלחמת העצמאות, בעיקר במבצע דני, מבצע חירם ומבצע יואב. על פי ההיסטוריון בני מוריס, חיילי כוחות הביטחון הישראלים הרגו כ-500 אזרחים ערבים ושבויי מלחמה ב-24 מעשי טבח. ההיסטוריון סאלח עבד אל-ג'וואד ערך רשימה ובה 68 מקרי טבח במהלך מלחמת העצמאות. בין המקרים הבולטים נמנים פרשת דיר יאסין ופרשת דווימה.

היסטוריונים שונים מנו בין 10 ל-70 מקרי טבח. בחלק מהמקרים לא ברור אם אכן התרחש טבח ומה מספר ההרוגים. לדוגמה, לא ברור אם בכפר טנטורה בוצע טבח או לא. דוגמה נוספת היא פרשת דיר יאסין, בה פורסם בתחילה שהיו כ-240 הרוגים, אך לפי מחקרים עדכניים היו ככל הנראה בין 100 ל-110 הרוגים.

בזמן מלחמת העצמאות התרחש מספר לא ידוע של מקרי אלימות מינית ואונס, וכן מעשי ביזה. על פי בני מוריס אירעו 12 מקרים. גם דוד בן-גוריון כתב על כך ביומנו. באוגוסט 1949, לאחר תום המלחמה, התרחשה פרשת נירים שבה הואשמו מספר חיילי צה"ל ומפקדם באונס קבוצתי ורצח של נערה בדואית. החיילים ומפקדם הורשעו ברצח בכוונה תחילה, רשלנות במניעת פשע, אונס ומעשים מגונים.

פעולות התגמול

פעולות התגמול בוצעו על ידי צה"ל כתגובה לפעולות טרור פלסטיני. מועצת הביטחון של האומות המאוחדות גינתה את ישראל על ביצוע פעולות התגמול, ויש משפטנים הרואים בהן הפרה של המשפט הבין-לאומי. גם ארצות הברית מחתה בפני בן-גוריון על הפגיעה באזרחים וראתה בהן פשע מלחמה.

אחת מפעולות התגמול השנויות במחלוקת התרחשה ב-6 בינואר 1952 בעיירה בית ג'אלא, שהייתה אז תחת שלטון ירדן. חיילי צה"ל פוצצו שלושה בתים בעיירה, ונהרגו שבעה אזרחים, בהם ארבעה ילדים. ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות (UNTSO) גינה את הפעולה כהפרה חמורה של הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, והדגיש את אופייה חסר ההבחנה של התקיפה ואת הפגיעה באזרחים.

לאחר מכן בוצעו פעולות תגמול נוספות בהן נהרגו אזרחים, בהן פשיטה על מחנה הפליטים אל-בורייג' ב-28 באוגוסט 1953, בה נהרגו לפחות 20 אזרחים; פעולת קיביה ב-14 באוקטובר 1953, בה נהרגו 69 מתושבי הכפר; ומבצע נחלין ב-28 במרץ 1954, בו נהרגו מספר אזרחים.

מלחמת סיני

באוגוסט 1955 הפעילו המצרים חוליות "פדאיון", שהיו יחידות פשיטה וטרור ערביות קטנות, לשם ביצוע מעשי רצח וחבלה בתחומי ישראל. בנוסף, חסמה מצרים את מצרי טיראן למעבר כלי שיט ישראליים והביאה לשיתוקו המוחלט של נמל אילת. במטרה להגן על אזרחיה מפני טרור הפדאיון ולהמשיך אספקה סדירה לנמל אילת, יצאה ישראל למלחמת סיני, הידועה גם בשם "מבצע קדש". המלחמה החלה ב-29 באוקטובר 1956 והתנהלה בין צרפת בריטניה וישראל לבין מצרים. כוחות צה"ל נכנסו לחצי האי סיני ולרצועת עזה ונלחמו עם חיילים מצרים ופלסטינים בח'אן יונס ובמקומות נוספים. בתוך כמה שעות השתלטו כוחות צה"ל כמעט על כל רצועת עזה, ולכדו בה כ-4,000 חיילים סדירים מצרים ופלסטינים, ולוחמי פדאיון פלסטינים רבים. במהלך העימותים בין המצרים והפלסטינים עם כוחות צה"ל נהרגו כ-500 אזרחים פלסטינים. בין העימותים עם תושבי רצועת עזה במהלך מלחמת סיני נמנים אירועי ח'אן יונס ופעולת רפיח. ב-15 בדצמבר 1956 הוצג באו"ם דו"ח של אונר"א הסוקר את העימותים ברצועת עזה ומציין כי נהרגו בהם אזרחים לא-חמושים רבים.

ההיסטוריון הצבאי, ד"ר יגיל הנקין ניתח פרשיה זו ולטענתו לא מדובר בטבח מתוכנן ובדם קר כפי שטוענים הפלסטיניים, אלא ביצוע נוהגי מלחמה המקובלים באותה עת כמו פיזור הפגנות באש חיה, ופרשנות מרחיבה של נוהלי פתיחה באש מתוך חשש של החיילים שרבים מן האזרחים הם חיילים מצריים ואנשי פאדיון. לדבריו, האירוע שהתרחש בתחילת הסריקות שבו נורה למוות סמל ישראלי יצר אווירה אלימה ומתוחה שהובילה להידרדרות האירועים. לטענתו הוא ביקש לפרסם את המאמר בהארץ כתגובה לכתבתה של עמירה הס אולם לא נענה בתגובה.

בנוסף לאירועים ברצועת עזה התרחשו במלחמת סיני מקרים של הרג שבויי מלחמה מצרים בסיני, שהבולט בהם היה הרג השבויים והאזרחים המצרים בקרב המיתלה.

 טבח כפר קאסם 

ב-29 באוקטובר 1956, ביום הראשון של מלחמת סיני, הטיל צה"ל עוצר על כל הכפרים הערביים הסמוכים לגבול ירדן–ישראל, גדוד משמר הגבול בפיקודו של רב-סרן שמואל מָלִינקי, שסופח לחטיבה 17 של שדמי, קיבל משימה לאכוף את העוצר ב-8 כפרים ערביים בגזרה הדרומית של "המשולש הקטן". לאחר מעשה טען מלינקי שלפני הפעולה שוחח עם מפקד החטיבה ושאל כיצד יש לנהוג בתושבים ערבים שאינם יודעים על קיום העוצר. לטענתו, תשובת שדמי הייתה: "אללה ירחמו" (בערבית: "אלוהים ירחם עליהם", ברכה מוסלמית על המתים). שדמי הכחיש לימים את הדברים שייחס לו מלינקי. בסדרת פקודות שנתן מלינקי למפקדי הפלוגות והמחלקות שלו, העביר להם הוראות ברוח דומה. בתגובה לשאלות מספר קצינים, הוא הנחה אותם במפורש לירות על מנת להרוג בכל ערבי שיימצא מחוץ לביתו לאחר שעת כניסת העוצר, כולל תושבים החוזרים מעבודתם מחוץ לכפרים. כשנשאל מה בקשר לנשים וילדים, השיב: "בלי סֶנטימֶנטים" (לפי גרסה אחרת: "דינם כדין כולם").

למרות ההוראות הברורות שנתן מלינקי לקציניו, כמעט כולם הפעילו שיקול דעת, ולא פעלו בהתאם להנחיותיו. מפקד הפלוגה הצפונית של הגדוד, יהודה פרַנקֶנטַל, דחה על דעת עצמו את שעת כניסת העוצר בחצי שעה, והורה למפקדי המחלקות שלו לא לירות בכפריים החוזרים מעבודתם לאחר כניסת העוצר, אלא ללוותם לבתיהם. מפקד הפלוגה הדרומית, חיים לוי, לא שינה אומנם את פקודותיו של מפקד הגדוד, אך אישר למפקדי המחלקות שביקשו ממנו הנחיות, לפעול בהתאם לשיקול דעתם.

מתוך 8 מפקדי המחלקות של הגדוד, רק סגן גבריאל דהאן, שפיקד על המחלקה שפעלה בכפר קאסם, קיים כלשונה את הפקודה שניתנה לו. חייליו עצרו את הכפריים שחזרו לכפר מעבודתם ברגל או ברכב, ירו למוות ב-43 מתושבי הכפר, בהם 9 נשים ו-17 ילדים ונערים, ופצעו 13 נוספים. בנוסף לכך נהרגו בתוך הכפר עוד ארבעה תושבים.

בינואר 1957 הועמדו לדין 11 קצינים וחוגרים שהיו מעורבים בטבח בכפר קאסם. בפסק הדין קבע השופט בנימין הלוי שההוראה לירות באזרחים היא פקודה בלתי חוקית בעליל, שעל החייל לסרב לציית לה כאשר היא ניתנת לו, והוסיף כי סימן ההיכר של פקודה כזו הוא "דגל שחור" שמתנוסס מעליה.

ממלחמת ששת הימים עד לסיום האינתיפאדה השנייה (1967 עד 2005)
פעולת סמוע ומלחמת ששת הימים

פעולת מיקוש בדרום הר חברון, בנובמבר 1966, בסמוך לקו הירוק, גרמה למותם של שלושה חיילים ישראלים ופציעתם של שישה נוספים. בתגובה יצאה ישראל לפעולת תגמול, שחרגה מעבר לתכנון המקורי ובמהלכה היו נפגעים רבים, מרביתם חיילים ירדניים.

בעקבות פעולה זו החלו מהומות נגד חוסיין, מלך ירדן בכל הגדה המערבית וישראל ספגה את גינויה של ארצות הברית על כך שהכתה בגורם הלא נכון (הגורמים בממשל האמריקאי רמזו שארצות הברית 'תבין', אם ישראל תתקוף בפעם הבאה את סוריה).

במהלך מלחמת ששת הימים בשנת 1967 צה"ל הרג חיילים מצרים שנכנעו, וכן שבויי מלחמה ואזרחים מצרים. גבי ברון, עיתונאי ב"ידיעות אחרונות", אמר כי היה עד לעשר הוצאות להורג ללא משפט של שבויי מלחמה מצרים שנאלצו תחילה לחפור את קבריהם. מיכאל בר-זוהר אמר כי היה עד לרצח שלושה שבויי מלחמה מצרים, וההיסטוריונים אורי מילשטיין, אריה יצחקי ותום שגב הביאו ראיות ועדויות רבות למעשים דומים.

המלחמה גרמה גם לעקירה של כ-323,000 אזרחים פלסטינים ו-100,000 סורים שנמלטו או גורשו מבתיהם בגדה המערבית וברמת הגולן, אירוע המכונה "הנכסה". במהלך המלחמה ואחריה הרס צה"ל עשרות יישובים סוריים ברמת הגולן, וכפרים פלסטיניים בגדה המערבית, בהם עמואס, יאלו, בית נובא, בית עווא ופארעה אל-ג'יפתליק. אבישי כ"ץ, שהיה אז מפקד גדוד מילואים בחיל ההנדסה הקרבית, העיד על תקריות שהתרחשו ברמת הגולן: "היו שם כמה מקרים שאני לא רוצה לדבר עליהם [...] הרגו אנשים שלא היה צריך להרוג אותם. אזרחים סורים. זה משהו שלא היה צריך להיעשות [...] הם הרסו בית על יושביו. היו צריכים להוציא אותם החוצה, אבל הרסו את הבית הזה עליהם. לא יודע כמה אנשים היו שם. זה היה פשע מלחמה".

מלחמת ההתשה

ב-12 בפברואר 1970 ביצעו מטוסי חיל האוויר תקיפה אווירית במפעל מתכת באבו זעבל, במחוז אל-קליוביה, ליד קהיר. מפעל המתכת, שהיה בבעלות חברה פרטית, העסיק כ-1,300 עובדים באותה עת. בתקיפה נהרגו בין 70 ל-80 עובדים ונפצעו 69 נוספים. לטענת ישראל המפעל שימש למטרות צבאיות, בעוד שמצרים טענה כי מדובר במפעל תעשייה אזרחי. התקיפה ספגה גינויים נרחבים ממדינות רבות בעולם, ורבים ראו בה תקיפה מכוונת של מטרה אזרחית.

הפצצת בית הספר בבחר אל-בקר התרחשה ב-8 באפריל 1970 במהלך מלחמת ההתשה, כאשר מטוס מקדונל דאגלס F-4 פנטום של חיל האוויר הפציץ בית ספר בכפר בחר אל-בקר שמדרום לפורט סעיד במצרים. בתקיפה נהרגו כ-46 ילדים ונפצעו יותר מ-50 ילדים. בית הספר עצמו הוחרב לאחר שפצצות ושני טילי אוויר-קרקע פגעו בקומה הראשונה של בית הספר, שהכילה שלוש כיתות לימוד. ישראל טענה שההפצצה הייתה תאונה, ושהוא הותקף מפני שהוא זוהה בטעות כמתקן צבאי, בעוד מצרים ומשקיפים בין-לאומיים גינו באופן נרחב את התקיפה כפשע מלחמה, והצביעו על פגיעה מכוונת במוסד אזרחי.

הקמת התנחלויות

על פי אמנסטי אינטרנשיונל, מדיניות ההתנחלויות של ישראל מהווה פשע מלחמה על פי חוקת רומא. לפי סעיף 8 (2) (b) (viii) בחוקה, העברת אזרחים של המדינה הכובשת לשטח הכבוש מוגדרת כפשע מלחמה. רוב ארגוני זכויות האדם ומומחים לזכויות האדם תומכים בגישה זו.

בחוות דעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק מיולי 2024 נקבע כי נוכחותה המתמשכת של ישראל בשטחים הפלסטיניים אינה חוקית, וכי על ישראל לסיים את נוכחותה בשטחים אלה בהקדם האפשרי, להפסיק את הרחבת ההתנחלויות, לפנות את ההתנחלויות שהוקמו ולשלם פיצויים לפלסטינים.

עמדת ישראל היא שיהודה ושומרון הם שטחים בתפיסה לוחמתית, ואף על פי שהם נתונים לממשל צבאי, הם אינם נחשבים לשטח כבוש, ואין חלים עליו כללים הנוגעים לשטחים כבושים.

מלחמת לבנון הראשונה

ביוני 1982 פלשה ישראל ללבנון על מנת להילחם בארגוני טרור פלסטיניים שישבו שם. צה"ל כבש את דרום לבנון והטיל מצור על ביירות, דבר שהביא לגירוש אש"ף מלבנון ולהקמת ממשלה נוצרית בראשות הנשיא בשיר ג'ומייל. לאחר זמן קצר ג'ומייל נרצח בהתנקשות.

במהלך מלחמת לבנון הראשונה בוצעו מעשי טבח על ידי הפלנגות הנוצריות וצבא דרום לבנון שישראל הואשמה באחריות עקיפה להתרחשותם, בהם טבח סברה ושתילה ו.

הכיבוש הישראלי של דרום לבנון

כוחות צה"ל נסוגו מביירות ב-29 בספטמבר 1982, אך המשיכו לשלוט בדרום לבנון, שם סבלו מפיגועים רבים מצד הארגונים אמל וחזבאללה. ב-3 בספטמבר 1983 צה"ל נסוג דרומה לנהר אל-אוואלי, שם נמשכו הפיגועים במשך שנים ארוכות, עד לנסיגת צה"ל מלבנון במאי 2000. על פי ארגון Human Rights Watch, הן צה"ל והן צבא דרום לבנון ביצעו פשעי מלחמה במהלך תקופה זו, בהן התקפה חסרת הבחנה על מטרות אזרחיות, שימוש בפצצות זרחן, עינויים במעצר וענישה קולקטיבית. דו"ח שפרסם הארגון מונה דוגמאות רבות למקרים מסוג זה.

מבצע דין וחשבון

ב-25 ביולי 1993 פתח צה"ל במבצע דין וחשבון, שנמשך כשבוע, נגד חזבאללה. במהלך המתקפה נהרגו כ-120 אזרחים לבנונים ונפצעו כ-500. ישראל תקפה מרכזי אוכלוסייה, הרסה לחלוטין 1,000 בתים, הרסה חלקית 1,500 מבנים, גרמה נזק ל-15,000 מבנים, פגעה בבתי ספר, מסגדים, כנסיות ובתי קברות. כוחות צה"ל ניתקו גם את אספקת המים והחשמל לאזרחים. כ-300,000 מתושבי דרום לבנון נעקרו מבתיהם. בעקבות פעולות אלה הצהיר ארגון Human Rights Watch שישראל הפרה באופן חמור את כללי המשפט ההומניטרי הבין-לאומי.

מבצע ענבי זעם

ב-17 באפריל 1996 פתחה ישראל במבצע ענבי זעם נגד חזבאללה, במטרה לדחוק את פעילי הארגון צפונה מנהר הליטני. צה"ל ביצע במבצע זה מעל ל-600 תקיפות אוויריות וירה כ-25,000 פגזים, ונהרגו כ-154 אזרחים לבנונים ונפצעו 351. ב-13 באפריל, במהלך המבצע, תקף מסוק של צה"ל אמבולנס במנסורי והרג שתי נשים וארבעה ילדים. כתבים שהיו במקום צילמו את האירוע. צה"ל טען שהאמבולנס שימש לוחמי חזבאללה, אך חיילי האו"ם שהגיעו מיד לאחר מכן לא מצאו נשק או ציוד צבאי במכונית, וחקירה של אמנסטי אינטרנשיונל לא מצאה קשר בין אף אחד מהנוסעים ברכב לבין חזבאללה. גם אמנסטי וגם בצלם כינו את האירוע פשע מלחמה.

בין הדוגמאות בדו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל נמנים האירועים הבאים:
 ב-16 באפריל הפציץ צה"ל את הכפר נבטיה אל-פוקה במחוז א-נבטיה, ובהפצצה נהרגו תשעה אזרחים, בהם שבעה ילדים.
 ב-18 באפריל ירה צה"ל פגזי ארטילריה לעבר הכפר קאנא, ופגע במתחם של האו"ם, ששכנו בו כ-800 אזרחים לבנונים. בהפגזה מתו 106 בני אדם ונפצעו 116, בהם ארבעה חיילים של כוח האו"ם הזמני בלבנון.

במהלך המבצע חזבאללה שיגר רקטות לעבר יישובי הגליל העליון, וביצע פיגועים נגד כוחות צה"ל וצבא דרום לבנון. המבצע הסתיים ב-27 באפריל לאחר שהושג הסכם הפסקת אש בין הצדדים.

האינתיפאדה הראשונה

על פי דיווחים רבים, במהלך האינתיפאדה הראשונה השתמשה ישראל בכוח מופרז וקטלני נגד אזרחים, פעולה שהוגדרה על ידי ארגוני זכויות האדם כפשע מלחמה.

ב-13 באפריל 1989 לפנות שחר, במהלך האינתיפאדה הראשונה, ביצע משמר הגבול פשיטה על נחאלין . במהלך הפשיטה נורו ונהרגו חמישה צעירים פלסטינים שיידו אבנים על החיילים. הפשיטה והרג הצעירים עוררו מחאות ותסיסה ברחבי הגדה המערבית, והאו"ם גינה את התקרית. בדו"חות של הצלב האדום וארגון Human Rights Watch תוארה התקרית כהתקפה חסרת הבחנה.

באוקטובר 1990 התרחשו מהומות הר הבית. מפגינים מוסלמים יידו אבנים לעבר מתפללים ומבקרים ברחבת הכותל המערבי, ונפצעו 34 בני אדם. כוחות משטרה פתחו באש על הפלסטינים, ונהרגו 17 פלסטינים ונפצעו מעל למאה. האירוע הביא לגינוי ישראל באו"ם ולמתיחות בין ישראל לארצות הברית על רקע מלחמת המפרץ. בדיון באו"ם אודות האירוע טען נציג סוריה שפעולות ישראל מהוות פשע מלחמה מפני שהן מפרות את סעיפים 146 ו-147 באמנת ז'נבה הרביעית.

האינתיפאדה השנייה

ב-24 באוקטובר 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, פשטו כוחות צה"ל בכוחות גדולים על בית רימא, במטרה ללכוד את האחראים לרצח רחבעם זאבי, אם כי לא ברור אם הם נכחו בעיירה באותה עת. בתקיפה נהרגו בין 6 ל-9 תושבים, בהם ארבעה מאנשי המשטרה הפלסטינית.

בקרב שכם (2002) נהרסו לחלוטין ארבעה מבנים אזרחיים, ונהרסו חלקית 64 מבנים אזרחיים נוספים, בהם ארמון עבד אל-האדי, מבנה היסטורי חשוב שנבנה במאה ה-19. בקרב נהרגו כ-70 מחבלים פלסטינים, וכן 8 אזרחים.

בין ה-2 ל-11 באפריל 2002 הוטל מצור על מחנה הפליטים ג'נין והתרחש בו קרב ג'נין, אחד הקרבות הקשים במבצע חומת מגן, בו נהרגו 23 חיילים ישראלים ובין 52 ל-56 פלסטינים, רובם מחבלים חמושים. הקרב הוכרע עקב הפעלה מסיבית של דחפורי D9 משוריינים שהרסו לחלוטין בין 80 ל-170 בתים, והרסו חלקית מספר רב יותר של מבנים. תוך הריסת הבתים פגעו הדחפורים גם באזרחים לא חמושים רבים. לפי ארגוני זכויות האדם, בהם הצלב האדום, אמנסטי אינטרנשיונל ו-Human Rights Watch, בקרב בג'נין התרחשו גם פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, בהם מניעת טיפול רפואי, שימוש באנשים כמגן אנושי, ירי והרג אזרחים לא חמושים, כולל מקרה של מוות במעצר, הריסת בתים בזמן שיש בהם תושבים, מעצרים שרירותיים, התעללות באסירים, ומניעת הגעת אמבולנסים וארגוני סיוע גם לאחר שהלחימה נפסקה.

במבצע קשת בענן ומבצע ימי תשובה (2004) נהרגו אזרחים לא-חמושים רבים, בהם ילדים. כמו כן נגרם נזק רב לתשתיות האזרחיות בצפון רצועת עזה. ארגון עדאלה הגיש עתירה לבג"ץ בה ביקש לפתוח בחקירה פלילית נגד האחראים להרג האזרחים. לפי העתירה, צה"ל ביצע פשעי מלחמה ואף הפר את המשפט הפלילי הישראלי בהקשרי הריגה והריסת בתים. העתירה נדחתה ב-2011.

מסיום האינתיפאדה השנייה עד לטבח שבעה באוקטובר (2006 עד 2023)
מבצע גשמי קיץ

בשנת 2006 נערך מבצע גשמי קיץ, בו תקף צה"ל מטרות ברצועת עזה. ב-12 ביולי 2006, במהלך המבצע, חיל האוויר הפציץ בניין בשכונת שיח' רדואן בעיר עזה. הבניין קרס על יושביו. תשע גופות, בהן שישה ילדים ושתי נשים, ו-36 פצועים חולצו מבין ההריסות. ארגון "בצלם" התייחס לתקיפה כאל התקפה חסרת הבחנה ובלתי פרופורציונלית וקרא לחקור אותה בחשד לפשע מלחמה. כמו כן דיווח כי צה"ל השתמש באזרחים פלסטינים כמגנים אנושיים במהלך מבצע בבית חאנון. חלק מהם עברו התעללות פיזית.

בתחילת המבצע הפציץ חיל האוויר את תחנת הכוח החשמלית היחידה ברצועת עזה, ותושבי עזה נותרו ללא חשמל. כמו כן נגרמו שיבושים נרחבים בשירותים חיוניים, בהם שירותי בריאות, מים ושפכים.

מלחמת לבנון השנייה

ביולי 2006 פרצה מלחמת לבנון השנייה בין ישראל לחזבאללה. במהלך 34 ימי המלחמה בוצעו תקיפות רבות של חיל האוויר וכן פלישה קרקעית לדרום לבנון, שהביאו למותם של לפחות 1,109 לבנונים - מתוכם לפחות 900 אזרחים, וכן כ-4,399 פצועים. כמיליון תושבים נעקרו מבתיהם. דו"ח של ארגון Human Rights Watch קבע כי "ישראל ניהלה את המלחמה באדישות פזיזה לגורלם של אזרחי לבנון והפרה את דיני המלחמה". דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל קבע כי במהלך המלחמה ישראל ביצעה פשעי מלחמה, בהם התקפות חסרות הבחנה, תקיפות לא-פרופורציונליות, שימוש נרחב בפצצות מצרר באזורים אזרחיים, תקיפת מטרות אזרחיות וענישה קולקטיבית.

מבצע עופרת יצוקה

במהלך מבצע עופרת יצוקה, שהחל ב-27 בדצמבר 2009, הואשמה ישראל בביצוע פשעי מלחמה על ידי מספר גורמים, בהם ריצ'רד פאלק שהיה אז הדווח המיוחד של האו"ם. לאחר המבצע הוקמה ועדת גולדסטון, שבדקה את פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה ואת מעשי חמאס שהובילו למבצע. ממצאיה של הוועדה פורסמו בדו"ח המוכר בשם דו"ח גולדסטון.

הממצא העיקרי של הדו"ח היה שהצדדים פעלו באופן מכוון ושיטתי על מנת לפגוע באוכלוסייה אזרחית, זאת בניגוד לדיני מלחמה המחייבים את הצדדים להבחין בין לוחמים לאזרחים, ולכוון את כל פעילותם נגד הכוחות הלוחמים תוך ניסיון לשמור על חיי האזרחים ככל שרק ניתן. הדו"ח מונה מקרים של הפרת דיני מלחמה על פי החוק הבין-לאומי, בהם ענישה קולקטיבית, התקפה חסרת הבחנה, שימוש באזרחים כמגן אנושי, הרס בתים ושימוש בפצצות זרחן. דו"ח בן 110 עמודים שפרסם ארגון "שוברים שתיקה" ביולי 2009 כלל עדויות של 26 חיילים שאוששו חלק מטענות ועדת גולדסטון.

מבצע עמוד ענן

ב-18 בנובמבר 2012 התרחשה הריגת משפחת אל-דאלו בעזה. מטוס חיל האוויר תקף בית מגורים במחנה הפליטים ג'באליה, ובהתקפה נהרגו 12 בני אדם, בהם עשרה מבני משפחת אל-דאלו, רובם נשים וילדים. ארגוני זכויות האדם, בהם בצלם ו-Human Rights Watch, טענו כי ישראל הפרה את דיני המלחמה בפעולה זו ובמספר פעולות נוספות במבצע.

מבצע צוק איתן

במהלך מבצע צוק איתן נרשמו מאות פניות לפרקליטות הצבאית בדרישה לחקור טענות על הפרת דיני מלחמה. נפתחו חקירות מצ"ח רבות, אך רובן נסגרו עקב חוסר ראיות, או שהתקריות הוגדרו כחלק מפעולות הלחימה הכלליות שהתנהלו במבצע.

בחלק מהקרבות במהלך המבצע נהרגו אזרחים רבים, בהם קרב שג'אעייה (יולי 2014) וקרב רפיח (אוגוסט 2014). ארגון "שוברים שתיקה" פרסם עדויות המעלות חשד להפרות חמורות של המשפט ההומניטרי, וטענות דומות עלו מצד ארגוני זכויות אדם נוספים. כמו כן הוקמה ועדת החקירה של האו"ם למבצע צוק איתן שפרסמה ביוני 2015 דו"ח מפורט בנושא זה. דו"ח של הארגון "רופאים לזכויות אדם" הציג עדויות לשימוש במגן אנושי ופגיעה בצוותים רפואיים. הטענות כוללות מקרים רבים של ירי על אזרחים שלא מעורבים בלחימה, הפצצת מרכז רפואי, תקיפת בתי ספר, שימוש לא-פרופורציונלי בכלי נשק באזורים צפופי אוכלוסין, ביזה, הרס מבנים אזרחיים, הרס תשתיות ותקיפת עיתונאים.

מבצע שובו אחים

ועדת החקירה של האו"ם למבצע צוק איתן מתחה ביקורת על התנהלות צה"ל במבצע "שובו אחים", לאחר רצח שלושת הנערים ביוני 2014, שבו היה מספר גבוה של הרוגים פלסטינים. על פי הדו"ח, נעשה שימוש הולך וגובר באש חיה מצד כוחות הביטחון הישראלים במהלך פיזור הפגנות של פלסטינים.

גל הטרור הפלסטיני (2015–2016)

במהלך גל הטרור הפלסטיני בשנים 2015–2016 העלו ארגוני זכויות אדם רבים, בהם אמנסטי אינטרנשיונל ובצלם, חששות כבדים בנוגע להתנהלותם של כוחות הביטחון הישראליים. הם תיעדו מקרים רבים שמהם עולה חשד להוצאה להורג ללא משפט, ושל שימוש בנשק נגד פלסטינים שנוטרלו, ובמקרים אחרים כלל לא היוו איום. בין המקרים הבולטים נמנו , ופרשת אלאור אזריה.

העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2021)

במהלך העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה התעמתו פעילים ומחבלים פלסטינים עם כוחות צה"ל בסמוך לגדר המערכת סביב רצועת עזה. אלפי פלסטינים התקרבו לגדר, תוך שחלקם יידו אבנים, והשליכו בקבוקי תבערה ומטעני חבלה. צה"ל הגיב בירי צלפים לעבר המפגינים, ירי טנקים לעבר עמדות של חמאס ושל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והפצצות ממטוסים ומסוקים.

מועצת זכויות האדם של האו"ם מינתה ועדת חקירה  כדי לבדוק את האירועים בעימותים אלה. הוועדה חקרה 489 מקרים של מוות או פציעות של פלסטינים, ומצאה כי רק שני מקרים היו ככל הנראה מוצדקים, כתגובות לסכנה מצד חיילי צה"ל. מסקנות הדו"ח הן כי ייתכן ופעולות צה"ל מהוות פשעי מלחמה, ואף פשע נגד האנושות.

מבצע חגורה שחורה

במהלך מבצע חגורה שחורה (נובמבר 2019) נהרגו לפחות 11 אזרחים, בהם נשים וילדים. מרכז המידע הפלסטיני וההיסטוריון ויג'יי פרשאד טענו שהרג האזרחים הוא פשע מלחמה.

מבצע שומר החומות

במהלך מבצע שומר החומות (מאי 2021) שוגרו אלפי רקטות ופצמ"רים מרצועת עזה לשטח ישראל. ישראל תקפה מטרות בעזה ב-10 במאי, 15 במאי ו-16 במאי, אבל על פי הארגונים Human Rights Watch, אמנסטי אינטרנשיונל ומשרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם, המטרות שהותקפו היו אזרחיות ולא צבאיות, ולפחות בארבעה מקרים לא נמסרה אזהרה מוקדמת. בתקיפות נהרגו בין 62 ל-128 אזרחים לא מעורבים.

בעקבות המבצע הקימה מועצת זכויות האדם של האו"ם במאי 2021 את ועדת החקירה הבין-לאומית העצמאית בנושא השטחים הפלסטיניים הכבושים, בראשות נאווי פילאי, שנועדה לבחון פשעי מלחמה שבוצעו במהלך המבצע. בהמשך הודיעה ישראל שהיא לא תשתף פעולה עם ועדת החקירה.

מבצע עלות השחר

במהלך מבצע עלות השחר (אוגוסט 2022) נהרגו ברצועת עזה עשרות אזרחים, בהם ארבע נשים ושישה ילדים. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל קרא לבית הדין הפלילי הבין-לאומי לחקור טענות על פשעי מלחמה שבוצעו על ידי שני הצדדים.

מבצע מגן וחץ

במהלך מבצע מגן וחץ (מאי 2023) נהרגו ברצועת עזה עשרות אזרחים, בהם לפחות ארבעה ילדים.

תקיפות חיל האוויר פגעו במבנים באזורים צפופי אוכלוסין בשעה 2:00 לפנות בוקר, בשעה שרוב התושבים ישנו. על פי אמנסטי אינטרנשיונל זוהי פגיעה מכוונת או בלתי-פרופורציונלית באזרחים, המנוגדת לדיני המלחמה. כמו כן הרסה ישראל מבנים אזרחיים ללא הצדקה, ופעולה זו מהווה ענישה קולקטיבית.

מלחמת חרבות ברזל

זירת רצועת עזה

במהלך מלחמת חרבות ברזל, שפרצה כתגובה לטבח שבעה באוקטובר 2023, נהרגו ברצועת עזה מעל ל-70,000 פלסטינים, רבים מהם אזרחים לא מעורבים. במקרים רבים נטען שישראל מבצעת פשעי מלחמה, וכן הועלו טענות לרצח עם ברצועת עזה. בין הגופים שאספו ראיות לכאורה לפשעי מלחמה נמנים ועדת החקירה הבין-לאומית העצמאית בנושא השטחים הפלסטיניים הכבושים וחקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעניין פלסטין. כמו כן מתקיים הליך משפטי עקב תלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם. בנובמבר 2024 הוצאו צווי המעצר של בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעקבות מלחמת חרבות ברזל נגד בנימין נתניהו ויואב גלנט בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.

הטענות להפרת דיני מלחמה ברצועת עזה כוללות, בין היתר, מקרים רבים של ירי על אזרחים שלא מעורבים בלחימה, שימוש במגן אנושי, פגיעה בצוותים רפואיים, הפצצת מרכזים רפואיים, תקיפת בתי ספר, שימוש לא-פרופורציונלי בכלי נשק באזורים צפופי אוכלוסין, ביזה, הרס מבנים אזרחיים, הרס תשתיות, תקיפת עיתונאים, מניעת גישה למים, ענישה קולקטיבית, הוצאה להורג ללא משפט, היעלמות כפויה, פינוי כפוי, שימוש בפצצות זרחן, הרס מבני דת, הרג אזרחים בזמן חלוקת סיוע על ידי הקרן ההומניטרית לעזה, התעללות באסירים, מקרי מוות במעצר, אלימות מינית כלפי עצירים והפרת הסכמי הפסקת אש.

כמו כן ישראל הואשמה באחריות על המשבר ההומניטרי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, הרעב ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, ועל הסגר על רצועת עזה, שהחל ב-2007 והיה בין הגורמים למשבר ההומניטרי.

ב-23 במרץ 2025 בוצעה . כוח צה"ל תקף בדרום רפיח שיירה של כלי רכב הומניטריים, בהם חמישה אמבולנסים, כבאית ורכב של האו"ם. בתקיפה נהרגו 15 עובדי סיוע, בהם שמונה אנשי הסהר האדום הפלסטיני ועובד אחד של האו"ם. רק לאחר עשרה ימים אותרו גופות הקורבנות. התקרית הוגדרה כפשע מלחמה על ידי ארגון הסהר האדום הפלסטיני ועל ידי פולקר טירק, הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם. תחקיר המנגנון המטכ"לי לאירוע, בראשותו של אלוף (מיל') יואב הר-אבן, מצא כי התקיפה בוצעה בטעות ותוך הפרה של הפקודות וההוראות. בעקבות התחקיר ננקטו צעדים פיקודיים נגד האחראים, ופורסמה הודעת התנצלות מטעם צה"ל.

קיימת מחלוקת בנושא יחס הנפגעים בין בלתי מעורבים לחמושים ברצועת עזה. על פי ארגוני זכויות האדם ועל פי מומחים צבאיים, מספר חריג של אזרחים נפגעו בלחימה, בעוד שמומחים אחרים כמו ג'ון ספנסר וקולונל ריצ'רד קמפ טענו שצה"ל משקיע מאמצים על מנת למנוע פגיעה באזרחים בלתי מעורבים, וציטטו להשוואה ניתוחים כמותיים של קרבות בולטים בשטח בנוי שבהם מספר האזרחים שנהרגו היה יחסית גבוה יותר. בנוסף הם ציינו את השימוש במגן אנושי על ידי חמאס כגורם שמסבך את הלחימה וגורם לפגיעה באזרחים רבים.

זירת לבנון

במלחמה בזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל הועלו טענות להפרת דיני מלחמה הכוללות, בין היתר, הרג אזרחים שלא מעורבים בלחימה, פגיעה בצוותים רפואיים, הפצצת מרכזים רפואיים, שימוש לא-פרופורציונלי בכלי נשק באזורים צפופי אוכלוסין, תקיפת עיתונאים, שימוש בפצצות זרחן, הרס מבני דת והפרת הסכמי הפסקת אש.

בפעולת התפוצצות זימוניות חזבאללה נהרגו ונפגעו אזרחים רבים. הפעולה הוגדרה על ידי ליאון פאנטה, שהיה ראש ה־CIA ומזכיר ההגנה של ארצות הברית, כ"סוג של טרור, שפגע ישירות בשרשרת האספקה". פולקר טירק, הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם, אמר כי הפעולה מהווה הפרה של החוק הבין-לאומי, ובפרט הפרה של , שישראל חתומה עליה.

זירת תימן

במבצע יד ארוכה (יולי 2024) תקף חיל האוויר את נמל אל-חודיידה. בתקיפה נהרגו לפחות 14 בני אדם, רובם עובדי תאגיד הנפט של תימן, ונפצעו כ-90 נוספים. התקיפות הרסו גם תשתיות אזרחיות חיוניות, בהן מכלי אחסון נפט, עגורני מכולות ומתקני ייצור חשמל. ארגון Human Rights Watch הצהיר שהתקיפה עשויה להיחשב כפשע מלחמה עקב "התקפה חסרת הבחנה או לא-פרופורציונלית על אזרחים".

זירת סוריה

במבצע חץ הבשן (דצמבר 2024) פלשה ישראל לסוריה עקב נפילת משטר אל-אסד. צה"ל כבש חלקים מסוריה והשמיד בהפצצות מהאוויר ומהים כ־80% מיכולותיו האסטרטגיות של צבא שלטון אסד, בהן מטוסים, מסוקים, טילים, תחנות מכ"ם, טנקים, ספינות קרב וכלי שיט.

פלישת ישראל לסוריה גונתה על ידי מדינות רבות בקהילה הבין-לאומית, שראו בה הפרה של הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה מ-1974.

בנובמבר 2025 לחמו כוחות צה"ל נגד ארגון הטרור אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בבית ג'ן, ובמהלך הלחימה נהרגו אזרחים רבים, בהם שני ילדים. בהודעה של משרד החוץ של סוריה כונתה התקרית "טבח נוראי".

זירת איראן

במבצע עם כלביא, שהתקיים בין 13 ל-24 ביוני 2025, תקפה ישראל את מתקני הגרעין נתנז, פרצ'ין ופורדו, אתרי טילים בליסטיים, ומיליציות פרו-איראניות בסוריה ובעיראק. בתקיפות נהרגו מעל ל-1,060 בני אדם, כמחציתם אזרחים, וכמו כן נפגעו תשתיות אזרחיות, בהן מתקני אנרגיה, בית חולים ומבני מגורים. בהצהרה של  נאמר שפעולות ישראל מהוות הפרה חמורה של כללי המשפט הפלילי הבין-לאומי. גם בן סול, פרופסור למשפטים מאוניברסיטת סידני, פרסם מאמר ובו טענות דומות.

במבצע "שאגת הארי" שהחל ב-28 בפברואר 2026 תקפו חיל האוויר של ארצות הברית וחיל האוויר הישראלי מטרות רבות באיראן. שגריר איראן באו"ם, אמיר-סעיד אירוואני, כינה את התקיפות "פשע מלחמה ופשע נגד האנושות" והאשים את ארצות הברית וישראל בפגיעה מכוונת במטרות אזרחיות. הוא טען גם כי מדינות המערב מיישמות "סטנדרט כפול" בכך שהן נמנעות מלבקר את התקיפות, אך מגנות את תגובת איראן.

זירת יהודה ושומרון

במהלך מלחמת חרבות ברזל נערכו מבצעים צבאיים רבים בגזרת יהודה ושומרון, ובנוסף להם התרחשו מקרי פשיעה לאומנית של ישראלים ביהודה ושומרון. נכון לפברואר 2026 נהרגו בפעולות אלה לפחות 1,069 פלסטינים, בהם מחבלים רבים, ומעל ל-5,500 נפצעו. נעצרו מעל ל-15,456 פלסטינים.

במרץ 2024 פרסם משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם דו"ח לפיו נבנו בשנה החולפת כ-24,300 יחידות דיור בהתנחלויות בגדה המערבית. על פי הדו"ח, הקמתן והרחבתן של התנחלויות אלו מהוות פשע מלחמה.

בפברואר 2026 התפרסם דו"ח של משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם בו נקבע כי יש חשד שישראל מבצעת טיהור אתני ופשע האפרטהייד בגדה המערבית. בין הפשעים בהם מואשמת ישראל בדו"ח נמנים שימוש לא חוקי בכוח, מעצרים שרירותיים, התעללות, הריסה נרחבת של בתים, דיכוי ואפליה. כמו כן מזכיר הדו"ח שמקרי פשיעה לאומנית של ישראלים כלפי פלסטינים אינם נענים בענישה מתאימה.

ראו גם
 פשעי מלחמה של הפלסטינים

 קישורים חיצוניים 

הערות שוליים

קטגוריה:הסכסוך הישראלי-פלסטיני
קטגוריה:ישראל: צבא וביטחון
קטגוריה:פשעי מלחמה
קטגוריה:הרג אזרחים בידי צה"ל