אנטוניו פוגאצרו

אַנְטוֹנְיוֹ פוֹגַאצַרוֹ (באיטלקית: Antonio Fogazzaro; ) היה משורר וסופר איטלקי ותומך ב. פוגאצרו כונה "הסופר האיטלקי הבולט ביותר מאז אלסנדרו מנצוני". הוא היה מועמד לפרס נובל לספרות שבע פעמים. ביצירתו של פוגאצרו קיים קונפליקט מתמיד בין תחושת החובה לבין התשוקות, ובין האמונה לתבונה. במקרים מסוימים, קונפליקט זה מוביל את הנשמה המיוסרת של הדמויות לחוויות מיסטיות.

קורות חיים
ראשית חייו והשכלתו
פוגאצרו נולד בוויצ'נצה למשפחה אמידה של תעשיינים. אביו, מריאנו, היה קתולי אדוק ופטריוט איטלקי נלהב, אשר ב-1860 נאלץ להגר יחד עם משפחתו לטורינו, שם חיו מספר שנים בגלות. ב-1866 נבחר מריאנו פוגאצרו לבית הנבחרים.

כתלמיד, אנטוניו קרא רבות באיטלקית ולמד היטב צרפתית ולטינית. במשך שנתיים (1856–1858) היה תלמיד בבית ספר תיכון (Liceo), שם מורו הראשי היה המשורר-כומר . מצאנלה למד פוגאצרו המתבגר לאהוב את ההיבטים הרומנטיים של ורגיליוס ושל השירה הגרמנית, במיוחד זו של היינה (שאותו קרא אנטוניו לראשונה בתרגום לצרפתית). מאוחר יותר, רכש ידע מעמיק בגרמנית ובאנגלית; בשפה האחרונה נהג לקרוא תכופות בביבליה.

מתוך ציות לרצון אביו, למד משפטים ב, שם קיבל את התואר ב-1864. ב-1865 עברה משפחת פוגאצרו למילאנו, שם נישא אנטוניו לאצילה מרגריטה למפרטיקו די ואלמנארה. ב-1868 עבר את בחינות הסיום שלו כעורך דין.

מילאנו הייתה העיר הקוסמופוליטית ביותר בצפון איטליה, עם מגוון רחב יותר של אטרקציות תרבותיות וחברה מעוררת השראה מאשר אפילו טורינו, שלא לדבר על מרכזים פרובינציאליים מיושבים כמו ויצ'נצה. פוגאצרו ניצל את ההזדמנות ליצור קשר עם כמה אמנים וסופרים מבריקים. הייתה לו הזדמנות לשמוע אופרות רבות בבית האופרה המפורסם לה סקאלה, הוא התיידד עם אריגו בויטו והשתתף ב, תנועה של סופרים, משוררים ואמנים בוהמיינים. ב-1866 חזר לוויצ'נצה, מקום מגוריו העיקרי לשארית חייו.

התחזקות דתית ויצירות מוקדמות
ב-1873, לאחר תהליך פנימי ארוך של ביקורת עצמית ובחינה מחדש של אמונותיו הדתיות, שב פוגאצרו לחיק הקתוליות. באותה תקופה החל את הקריירה הספרותית שלו. ייתכן שכבר ב-1869, בנוסף לכתיבת שירים בודדים, תכנן פוגאצרו יצירה נרטיבית ארוכה בחרוזים בשם Miranda (מירנדה). כתיבת מירנדה הייתה אחד מעיסוקיו העיקריים במהלך השנים 1872 ו-1873; הוא השלים אותה בנובמבר של השנה האחרונה. מירנדה פורסמה במאי 1874. היא התקבלה ברוב המקרים באהדה – אולי יותר על ידי ציבור הקוראים מאשר על ידי המבקרים – אך בכל מקרה במידה מספקת כדי שתתורגם בסופו של דבר לארבע שפות זרות ותזכה ל-24 מהדורות.

לאחר מירנדה וקובץ השירים Valsolda (ואלסולדה, 1876; פורסם מחדש ב-1886 עם תוספות ניכרות), פרסם פוגאצרו רומן ראשון בשם  (מלומברה) ב-1881. זהו תרגיל יוצא דופן באימה רומנטית מאוחרת, המספר על אהבתו של אסתטיקן חלש אופי (למעשה ייצוג עצמי) למרינה די מלומברה היפה, התשוקתית, ולבסוף המטורפת והמרושעת. הרומן זכה להצלחה מיידית וזכה לשבחים רבים מבני דורו של פוגאצרו, כולל עמיתו הסופר ג'ובאני ורגה, וקצת מאוחר יותר, המשורר והמחזאי .

הרומנים הבאים היו בסגנון ריאליסטי יותר, אם כי פוגאצרו התנגד למה שראה ככיעור האסתטי וההשלכות הסוציאליסטיות של הווריזמו עצמו. הרומן Daniele Cortis ("דניאלה קורטיס", 1885) משתמש בגיבור פוליטיקאי כדי להביע רעיונות על הצורך בהפרדת הדת מהמדינה, ובו בזמן שמירה על הסמכות המוסרית של הכנסייה ככוח לסדר וכמגן מפני הסוציאליזם. הרומן היה הצלחה, בעיקר משום שהוא מייצג גם את ייסורי הגיבור כמאהב, שנאלץ על ידי המוסר שלו לוותר (או לדחות) את האהבה שהוא חש בעולם הזה לאלנה הנשואה.

עולם קטן נושן
שמאל|ממוזער|250px|ואלסולדה
תביעות האהבה והמוסר, מופשטות מהממד הפוליטי, נידונות ב- ("תעלומת המשורר", 1888). שני תחומי העניין חוזרים ביצירת המופת של פוגאצרו,  ("עולם קטן נושן", 1895). עלילת הרומן מתרחשת בשנות ה-50 של המאה ה-19 ב, קהילה קטנה על גדות אגם לוגאנו.

נושא הרומן הוא המאבק והניגוד בין פרנקו מאירוני, חולם פיוטי, רגיש ודתי מאוד בעל אופי חלש למדי, לבין אשתו לואיזה ריג'יי, אישה בעלת עוצמה מוסרית רבה עם חוש צדק מפותח, אך חסרת אמונה דתית עמוקה. הניגוד בין אופייהם מודגש בהדרגה על ידי המחבר בתגובותיהם לאסונות ולרדיפות הלא צודקות שפוקדים אותם. בסופו של דבר, עם זאת, באמצעות הבנה והשתתפות אמיצה וכנה במלאכת החיים, הם מצליחים להשיג אינטגרציה מספקת הדדית של אישיותם.

"עולם קטן נושן" מכיל תיאורים מענגים של הנוף, ואפיונים חזקים החושפים את הסערה הפסיכולוגית הפנימית של הדמויות. עם פרסומו הראשון זכה הרומן להצלחה ספרותית ניכרת בקרב המבקרים והציבור כאחד, וצבר פופולריות עולמית כאשר התגלה ואומץ על ידי מבקרים צרפתים ב-1896. ב-1896 מינה המלך את פוגאצרו ל של הממלכה, אך בשל שומת המס הנמוכה שלו, הוא התקבל לסנאט רק ב-1900.

גינוי הכנסייה ויצירות מאוחרות
החל משנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-19 ואילך, עסק פוגאצרו במיוחד ברעיונות דרוויניסטיים של אבולוציה. אף על פי שתיעב את תלותו של העולם במדע, הוא קיבל את התאוריות החדשות שלו – בעיקר זו של האבולוציה – ומצא בהן את ההוכחה לכך שהאנושות מתקדמת כל העת לעבר שלמות ורוחניות גדולות יותר. הוא נשא הרצאות פומביות, בהן טען ליכולת ליישב באופן בסיסי בין האבולוציה לבין האמונה הקתולית, והציע כי האנושות, במקום "לרדת" מן הקוף, היא "מתעלה" במהלך התפתחותה לעבר האלוהי. במשך רוב הקריירה שלו נאבק ליישב את הבלתי ניתן ליישוב, הן בסיפורת שלו והן במאמרים ובהרצאות שבזכותם התפרסם גם כן. האחרונים מקובצים בעיקר בספר Ascensioni umane ("עליות אנושיות", 1899).

הרומן הבא של פוגאצרו, Piccolo mondo moderno ("עולם קטן מודרני", 1900), שגיבורו הוא פיירו, בנם של פרנקו ולואיזה, מתמקד בבעיות הקתוליות המודרנית ובפיתויי התשוקה. הרומן Il Santo ("הקדוש", 1905), העוסק שוב בפיירו מאירוני, שהתחייב כעת במלואו לחיי הנצרות, חוקר את הקשיים להיות קדוש בעולם המודרני, ודן בפתיחות רבה יותר מאשר ברומנים הקודמים בצורך ברפורמה הן ביחסים שבין הכנסייה למדינה באיטליה והן ביחס הכנסייה למדע. הרומן זכה להצלחה בינלאומית, אך לחרדתו של פוגאצרו, עמדתו הפרוגרסיבית בגלוי הובילה להכללתו ברשימת הספרים האסורים ב-1907.

לאחר הגינוי של "הקדוש", המוניטין של פוגאצרו החל לדעוך. הוא לא הצליח לקדם את הדיון שלו הלאה ברומן האחרון והעייף למדי שלו, Leila (ליילה, 1911), שגונה על ידי  זמן קצר לאחר פרסומו. פוגאצרו נפטר ב-7 במרץ 1911 בעיר הולדתו ויצ'נצה.

מורשת
פוגאצרו נלחם בנחישות בנטורליזם הצרפתי ובפוזיטיביזם. מולם הציב רומנטיקה חדשה נטולת סנטימנטליות, עולם שהיה שלם הן עם הנתעב והן עם הרוחני, עטוף בשפת שירה. לנוכח הזרמים, הלך בדרכו הביישנית והנחושה, לעיתים מעורר את לעגם של אנשים כמו גבריאלה ד'אנונציו, ולעיתים קרובות יותר את הערצתם וידידותם של הסופרים שעל התיאוריות האמנותיות שלהם תיגר. הוא תויג כסופר  במשך רוב המאה ה-20, אך כתיבתו עוסקת בסוגיות חשובות ויש בה עושר פסיכולוגי וטכני מסוים שלא ניתן למצוא אצל ד'אנונציו או ורגה.

כתביו
שמאל|ממוזער|250px|אנדרטה לפוגאצרו בויצ'נצה

רומנים
 Malombra (מלומברה), 1881
 Daniele Cortis ("דניאלה קורטיס"), 1885
 Il mistero del poeta ("תעלומת המשורר"), 1888
 Piccolo mondo antico ("עולם קטן נושן" / "העולם הקטן של העבר"), 1895
 Piccolo mondo moderno ("עולם קטן מודרני" / "איש העולם"), 1901
 Il Santo (הקדוש), 1905
 The Woman (האישה), 1907
 The Politician (הפוליטיקאי), 1908
 Leila (ליילה), 1910

יצירות אחרות
 Miranda (מירנדה), 1874 (רומנסה בחרוזים)
 Valsolda (ואלסולדה), 1876 (אוסף שירים ליריים)
 Fedele (פדלה), 1887 (אוסף סיפורים קצרים)
 Per un recente raffronto delle teorie di S. Agostino e di Darwin circa la creazione (השוואה עדכנית בין התיאוריות של אוגוסטינוס ודרווין לגבי הבריאה), 1892
 L'origine dell'uomo e il sentimento religioso (מוצא האדם והרגש הדתי), 1893 (נאום)
 Discorsi (נאומים/מסות), 1898
 Scienza e dolore (מדע וסבל), 1898 (מסה)
 Il dolore nell'arte (הסבל באמנות), 1901 (מסה)
 Scene (סצנות), 1903 (מחזות)

לקריאה נוספת






 Crawford, Virginia M. (1899). "Antonio Fogazzaro." In: Studies in Foreign Literature. Boston: L.C. Page & Company, pp. 219–247.
 Egerton, Ruth (1911). "Fogazzaro's Last Romance: 'Leila'," The North American Review, Vol. 193, No. 665, pp. 508–514.

 Kennard, Joseph Spencer (1906). "Antonio Fogazzaro." In: Italian Romance Writers. New York: Brentano's, pp. 215–248.
 King, Bolton & Thomas Okey (1913). "Literature." In: Italy Today. New York: Charles Scribner's Sons, pp. 322–352.
 Kuhns, Oscar (1904). "The Nineteenth Century." In: The Great Poets of Italy. Boston and New York: Houghton, Mifflin & Company, pp. 284–342.
 Laphan, L.E. (1906–07). "Fogazzaro and his Trilogy," Part II, Part III, The Catholic World, Vol. 84, pp. 240–250, 381–387, 462–476.
 MacMahon, Anita (1911). "Antonio Fogazzaro: The Man and his Work, 1842–1911," The Catholic World, Vol. 93, pp. 516–527.
 Portier, Lucienne (1937). Antonio Fogazzaro. Paris: Boivin et Cie.
 Reid, Harriet (1906). "Antonio Fogazzaro," The Living Age, Vol. 251, pp. 139–145.
 Rose, William J. (1912). "Antonio Fogazzaro," The University Magazine, Vol. XI, pp. 92–103.
 Rumor, Sebastiano (1896). Antonio Fogazzaro. Milano: Casa Editrice Galli.
 Sharp, William (1912). "Italian Poets of Today." In: Studies and Appreciations. New York: Duffield & Company, pp. 337–393.

קישורים חיצוניים



 Bosco, Umberto (1932). "FOGAZZARO, Antonio". Enciclopedia Italiana. Rome: Istituto dell'Enciclopedia Italiana
 Works by or about Antonio Fogazzaro at the Internet Archive
 Works by Antonio Fogazzaro, at Hathi Trust
 Works by Antonio Fogazzaro: text with concordances and frequency list

הערות שוליים

קטגוריה:משוררים איטלקים
קטגוריה:סופרים איטלקים
קטגוריה:נוצרים רומים-קתולים איטלקים
קטגוריה:פוליטיקאים איטלקים
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1842
קטגוריה:נפטרים ב-1911