המלחמה השלזית השנייה

המלחמה השלזית השנייה (בגרמנית: Zweiter Schlesischer Krieg) הייתה מלחמה בין ממלכת פרוסיה לאוסטריה שהתנהלה בין השנים 1744–1745 והביאה לאשרור שליטת פרוסיה על חבל שלזיה. הלחימה התרכזה בעיקר בשלזיה, בוהמיה וסקסוניה עילית, והמלחמה נחשבת לאחת הזירות של מלחמת הירושה האוסטרית. זו הייתה המערכה השנייה מתוך שלוש המלחמות השלזיות שהתנהלו בין פרידריך השני, מלך פרוסיה, למריה תרזה מאוסטריה במאה ה-18; שלושתן הסתיימו כששלזיה בשליטה פרוסית.

העימות נתפס כהמשך ישיר של המלחמה השלזית הראשונה, שנגמרה רק שנתיים קודם לכן. לאחר חתימת הסכם ברלין וסיום הקרבות בין אוסטריה לפרוסיה ב-1742, התחזק מעמדה של מלוכת הבסבורג במלחמת הירושה האוסטרית הכללית. עם הרחבת בריתותיה של אוסטריה (בהסכם וורמס, 1743), הצטרפה פרוסיה לברית המחודשת של אויבי אוסטריה (ליגת פרנקפורט) ושבה ללחימה, מתוך מטרה למנוע מאוסטריה לגדול ולהשיב את שלזיה לשליטתה.

המלחמה החלה בפלישה פרוסית לבוהמיה ההבסבורגית באמצע 1744, והסתיימה בניצחון פרוסי עם חתימת הסכם דרזדן בדצמבר 1745, אשר קיבע את שליטת פרוסיה בשלזיה. הסכסוך המתמשך על שלזיה הביא להמשך הלחימה בין אוסטריה לפרוסיה ואף למלחמה השלזית השלישית עשור מאוחר יותר. המלחמה חזרה על תבוסת בית הבסבורג בידי ממלכה גרמנית נחותה וחיזקה את היריבות האוסטרית-פרוסית, שעיצבה את ההיסטוריה הגרמנית במשך יותר ממאה שנים.

 רקע וסיבות 
 המלחמה השלזית הראשונה 

טקסט=Portrait painting of a young Maria Theresa|ממוזער|מריה תרזה מאוסטריה, בסביבות 1744, ציור מאת מרטין ואן מייטנס
ב-1713 שינה קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג את כללי הירושה וציווה שאם לא יהיה לו יורש זכר, תוכל בתו לרשת את השלטון. בהתאם, לאחר מותו בשנת 1740, ירשה אותו בתו הבכורה, מריה תרזה, שהפכה לשליטת ארכידוכסות אוסטריה, יחד עם נחלות בית הבסבורג בבוהמיה והונגריה. רוב המדינות באימפריה הכירו בה כיורשת העצר כל עוד היה הקיסר בחיים, אך לאחר מותו ערערו עליה גורמים שונים. פרידריך השני, מלך פרוסיה, ראה בכך הזדמנות לממש תביעות טריטוריאליות של משפחתו בשלזיה, נחלת כתר של ההבסבורגים, ופלש אליה בדצמבר 1740. בכך החלה המלחמה השלזית הראשונה.

לאחר הצלחות צבאיות מוקדמות של פרוסיה, מדינות נוספות החלו לפעול כנגד הבסבורגים, והסכסוך התפתח למלחמת הירושה האוסטרית. פרוסיה, צרפת, ספרד, בוואריה ואחרות יצרו את ליגת נימפנבורג למטרת סיוע הדדי לתביעות טריטוריאליות ולתמיכה בבוואריה בבחירות לקיסרות. באמצע 1741 פלשו בהצלחה בחזיתות רבות, כבשו את טירול האוסטרית, אוסטריה עילית ובוהמיה, ואף איימו על וינה. אל מול סכנת פירוק ארצותיה, הגיעה אוסטריה להסכם שביתת נשק חשאי עם פרוסיה באוקטובר והעבירה את עיקר כוחותיה לזירות אחרות.

בדצמבר שבו הכוחות הפרוסיים להתקפה בכיוון מוראביה וחסמו ניסיון אוסטרי להגעה לפראג בראשית 1742. הנסיך הבוחר מבוואריה, קרל השביעי, זכה בבחירות הקיסריות ב-1742 ונבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. ביולי 1742 נחתם הסכם ברלין בין פרוסיה לאוסטריה, בו ויתרה אוסטריה על רוב שטחי שלזיה לטובת פרוסיה, בתמורה לנייטרליות פרוסית במלחמה הרחבה.  בסוף 1742 התמקדה פרוסיה בשיקום חבל שלזיה ושילובו בממלכה, בעוד אוסטריה המשיכה להילחם נגד בוואריה וצרפת, והצליחה להפוך את הגל ולכבוש מחדש את בוהמיה, לגרש את הצרפתים מעבר לריין לאלזס ולכבוש את בוואריה תוך הברחת קרל השביעי לפרנקפורט. פרישתה של פרוסיה מהקואליציה נגד אוסטריה פגעה ביחסיה עם שותפותיה, והמערכת הדיפלומטית נטתה שוב לטובת אוסטריה.

 היערכות למלחמה שנייה 

טקסט=Portrait painting of Emperor Charles VII|ממוזער|קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ציור של גאורג דסמרה
ב-1743 כרתו אוסטריה, בריטניה-הנובר וסבויה-סרדיניה ברית חדשה בהסכם וורמס; בריטניה הכירה בעבר בסיפוח שלזיה על ידי פרוסיה, אך בברית החדשה לא הוזכר עניין זה. במקביל, הסתיימה באוגוסט אותה שנה מלחמת רוסיה-שוודיה שהתרחשה במקביל למלחמה השלזית הראשונה, ואפשרה לאימפריה הרוסית לתמוך באוסטריה. שנה לאחר מכן, עם מינויו של אלכסיי בסטוז'ב-ריומין לקנצלר על ידי יליזבטה, קיסרית רוסיה, פעלה רוסיה במדיניות פרו-בריטית ועוינת לצרפת – מגמה שחיזקה ברית עם אוסטריה והקשיחה את עמדתה כלפי פרוסיה. פרוסיה ניסתה לקרב את רוסיה והגיעה להסכם הגנה קטן, אולם המשיכה לחוש מאוימת ממזרח.

פרידריך חשש מהיווצרות קואליציה אנטי-פרוסית מחוזקת, בראשות בריטניה, רוסיה, אוסטריה וסקסוניה. בשל כך, ראה בשלום ברסלאו הפוגה בלבד והבין שעליו למנוע מאוסטריה לנקום בפרוסיה ברגע שיתר המדינות תסיימנה את הלחימה. הוא פעל לשחזר את הברית עם צרפת, לבנות קואליציה גרמנית אנטי-אוסטרית ולתקוף ראשון. לכן, בסוף 1743 ותחילת 1744 ניהלה פרוסיה משא ומתן עם צרפת, בוואריה ונסיכויות גרמניות להקמת ליגת פרנקפורט לתמיכה בקיסר.

ב-22 במאי 1744 ייסדה פרוסיה ברית בשם ליגת פרנקפורט עם בוואריה, שוודיה, הסן-קאסל ופפאלץ, שמטרתה לכבוש ולהגן על אדמות הקיסר, כולל בוהמיה. במקביל נחתם הסכם עם צרפת (5 ביוני), בו הבטיחה צרפת לסייע ולתקוף את ארצות השפלה האוסטריות. בתמורה סיפחה פרוסיה את חבלי בוהמיה מצפון-מזרח לאלבה. בינתיים, עיקר הצבא האוסטרי בראשות קרל אלכסנדר, נסיך לורן הוסת לחזית אלזס מול הצרפתים.

מריה תרזה הציבה כיעד עיקרי השגת הכרה עולמית לסנקציה הפרגמטית של 1713 וזכויות שלטונה בארץ הבסבורג, מינוי בעלה פרנץ הראשון לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ושימור שלטונה בבוהמיה ובשלזיה. כאשר תסיים לטפל בסכנה ממערב, תכננה לפתוח מחדש במאבק בשלזיה ולהחזיר לעצמה שליטה מכוח הירושה. ב-7 באוגוסט הכריזה פרוסיה כי היא נוטלת חלק במלחמה בשם הקיסר קרל השביעי, וכך החלה המלחמה השלזית השנייה.

 גאוגרפיה צבאית וזירת הלחימה 
זירת המערכה העיקרית, חבל שלזיה, הציבה אתגרים והזדמנויות ייחודיים למצביאים במאה ה-18. החבל משתרע לאורך אגן הניקוז של נהר האודר, הזורם מדרום-מזרח לצפון-מערב ונשפך לים הבלטי. הנהר עצמו היווה ציר לוגיסטי ראשי להובלת אספקה כבדה וארטילריה, אך גם מכשול טבעי שחייב שליטה בגשרים המעטים לאורכו.

מבחינה טופוגרפית, שלזיה תחתית היא מישורית ברובה, מכוסה ביערות וביצות באזורים מסוימים, אך פתוחה מספיק לתמרוני פרשים ורגלים נרחבים. לעומתה, שלזיה עילית הופכת הררית יותר ככל שמתקרבים למוראביה. הגבול הטבעי בין שלזיה לבין בוהמיה (לב השטח ההבסבורגי) מורכב מרכסי הרים מאסיביים: הרי הסודטים והרי הענקים. מעברי ההרים באזורים אלו, כגון מעבר גלץ ומעברי הרי ברומוב, היו צווארי בקבוק אסטרטגיים. שליטה בהם אפשרה לפרוסים לאיים על וינה ועל פראג, ומנגד אפשרה לאוסטרים להזרים תגבורות לשלזיה.

כמו רוב המלחמות האירופיות במאה ה-18, גם המלחמות השלזיות נוהלו כ"מלחמות קבינט": צבאות ממשלתיים מקצועיים שתוחזקו על ידי השלטון למען מטרותיו. שטחים כבושים חויבו במיסים לכובשים, אך טבח בקנה מידה רחב באוכלוסייה היה נדיר בהרבה לעומת קרבות במאה ה-17. לוגיסטיקה צבאית הכריעה מערכות שלמות, כי הצבאות גדלו מעבר ליכולת לקיים עצמם במגוון של ביזה או אספקה מהשטח בלבד. מערכת המבצרים שיחקה תפקיד מרכזי באופרציה הצבאית. הערים גלוגאו, בריג, ניסה, ברסלאו ואולומואוץ היוו אזורים אסטרטגיים. צבא שלא כבש את המבצרים הללו הסתכן בניתוק קווי האספקה שלו ובמתקפות מהעורף. ציוד ואספקה אוחסנו במחסנים מרכזיים והועברו בשיירות עגלה מסודרות שהיו פגיעות מאוד לפשיטות אויב. לרוב לא התנהלו מבצעים קרביים בחורף, הצבאות עברו למחנות חורף באותה עונה וחידשו את המערכות הצבאיות עם בוא האביב, מה שהוביל להפוגות כפויות בלחימה.

 צבאות וטקטיקה 
 שיטות וטכנולוגיות 

המערכות הצבאיות בעת החדשה המוקדמת התבססו על אימוץ ירי בכלי ירייה לצד המשך שימוש בכלי נשק מסורתיים. צבאות אירופה במאה ה-18 נבנו סביב יחידות של חיל רגלים מרוכז, חמושים ברובים עם מצת חלמיש וכידונים. פרשים קלים ביצעו סיורים וסיפקו תקשורת טקטית, פרשים כבדים שימשו כעתודות לתקיפות הלם. ארטילריה שימשה סיוע באש ובהכרעת מצור. המלחמות בפועל נסובו בעיקר סביב שליטה במבצרים חשובים שלעיתים גררו מצורים ממושכים, בעוד קרבות שדה גורליים היו נדירים יחסית, אף שבשיטת הלחימה של פרידריך תפסו משקל רב מהמקובל.

 אסטרטגיה ודוקטרינה 
האסטרטגיה הפרוסית, בהנחיית פרידריך השני, התבססה על עיקרון "המלחמה הקצרה והערה". בשל משאביה המוגבלים של פרוסיה, היא לא יכלה להרשות לעצמה מלחמת התשה ארוכה. פרידריך שאף להכריע את האויב בקרב שדה מכריע, ולאחר מכן לכבוש שטח במהירות כדי ליצור עובדות בשטח לפני התערבות מעצמות אחרות. הפלישה בדצמבר 1740, בעיצומו של החורף, הייתה הימור אסטרטגי וטקטי כאחד, שנועד להפתיע את האוסטרים שלא ציפו למערכה בעונה זו.

מנגד, האסטרטגיה האוסטרית הייתה מסורתית ושמרנית יותר, והתבססה על "מלחמת עמדות". המטרה הייתה לתמרן את האויב לעמדה נחותה, לנתק את אספקתו ולכבוש מחדש מבצרים. עם זאת, ההפתעה האסטרטגית והצורך להגן על וינה אילצו את האוסטרים לנסות וליזום קרבות חילוץ, כפי שקרה בקרב על מולביץ.

 מבנים טקטיים 
הטקטיקה הנפוצה הייתה "הטקטיקה הקווית". הגדודים נפרסו בשורות ארוכות (לרוב בעומק של 3 שורות בפרוסיה ו-4 באוסטריה) כדי למקסם את רוחב חזית האש. המערכים הטקטיים שהצבאות השתמשו:
 מערך קו: המערך הבסיסי להתקפה ולהגנה שנועד לייצר "חומת אש". חסרונו היה בחוסר גמישותו וברגישותו לאגפים חשופים.
 ריבוע: כאשר חיל הרגלים היה מאוים על ידי פרשים, הוא נערך בצורת ריבוע חלול, כשהכידונים מופנים החוצה לכל הכיוונים. מערך זה יצר "מבצר אנושי" שהסוסים לא הצליחו להסתער עליו, אך הוא היה פגיע מאוד לאש ארטילרית.

 חיל הרגלים וכלי הנשק 
חיל הרגלים היווה את עמוד השדרה של הצבאות. החיילים נלחמו במערכים צפופים ונוקשים.
 הנשק האישי: המוסקט היה הנשק הסטנדרטי. המוסקט הפרוסי (דגם 1723 ודגם 1740) והמוסקט האוסטרי היו בעלי טווח יעיל קצר מאוד (פחות מ-100 מטרים) ודיוק נמוך.
 קצב האש: היתרון הפרוסי הגדול היה ב"חוטר הברזל". בעוד האוסטרים השתמשו בחוטר עץ שנטה להישבר בלהט הקרב, הפרוסים יכלו לטעון את נשקם במהירות ובעוצמה רבה יותר. חייל פרוסי מאומן ירה כ-3 עד 4 כדורים לדקה, לעומת 2 עד 3 אצל האוסטרי. שיטת אש מחלקות  הפרוסית אפשרה ירי רציף וגלי לאורך החזית, בעוד האוסטרים ירו לרוב במטחים גדודיים פחות יעילים.
 הכידון: הפך את המוסקט לנשק משני בקרב פנים אל פנים, והיה קריטי להכרעה סופית של הסתערות או לבלימת התקפות פרשים.

 חיל הפרשים 
במלחמה השלזית הראשונה, יחסי הכוחות בפרשים נטו בבירור לטובת אוסטריה.
 הפרשים האוסטרים: נחשבו לטובים באירופה. הקירסירים רכבו על סוסים חזקים (רובם מהנובר והולשטיין) והיו מאומנים בתקיפת הלם. היתרון הגדול ביותר של אוסטריה היה בהוסרים ההונגרים – פרשים קלים מעולים שביצעו סיורים, פשטו על שיירות אספקה ותקפו את האגפים הפרוסיים ללא הרף.
 הפרשים הפרוסים: היו נקודת התורפה של פרידריך השני במלחמה זו. הם רכבו על סוסים בינוניים, והדוקטרינה שלהם הייתה מיושנת – הם נטו לעצור את הסוסים כדי לירות באקדחים וברובים במקום להסתער בחרבות שלופות. כישלונם בקרב על מולביץ הוביל את פרידריך השני להתחיל ברפורמות מקיפות מיד לאחר המלחמה.

 ארטילריה 
הארטילריה חולקה לשני סוגים עיקריים:

 ארטילריה גדודית: תותחים קלים (לרוב 3 ליטראות) שהוצמדו לגדודי הרגלים ונגררו ידנית או על ידי סוסים בודדים, כדי לספק אש ישירה בטווח קצר.
 ארטילריית שדה ומצור: תותחים כבדים (6, 12, ו-24 ליטראות) והוביצרים. הפרוסים הצטיינו בריכוז הארטילריה הכבדה בסוללות גדולות כדי להבקיע נקודות מפתח בקו האויב, חידוש טקטי שהקדים את זמנו.

 פיקוד ומנהיגות צבאית 
המלחמה בין פרוסיה לאוסטריה הביאה לידי ביטוי דור חדש של מפקדים לצד גנרלים ותיקים מהמלחמות הקודמות. בניגוד לצבאות מודרניים, הפיקוד היה ריכוזי מאוד, אך לגנרלים הבכירים הייתה השפעה מכרעת על גורל הקרב.

 הפיקוד הפרוסי 
 פרידריך השני, מלך פרוסיה: המפקד העליון. במלחמה זו היה בעל ניסיון קרבי עשיר מהמלחמה השלזית הראשונה. הוא הפגין יכולת למידה מהירה, ראייה אסטרטגית חדה, ונטילת סיכונים שהפתיעה את יריביו.
 גנרל-פלדמרשל קורט כריסטוף פון שוורין: המצביא המנוסה ביותר של פרוסיה ויועצו הקרוב של המלך.
 לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ("הזקן"): נחל ניצחון גדול על הצבא האוסטרי בקרב קסלדורף ב-14 בדצמבר 1745. הקריירה של לאופולד הסתיימה בניצחון הגדול הזה, וכאשר הגיע פרידריך אחרי הקרב, הוא חיבק את לאופולד באופן אישי. לאחר מכן פרש לאופולד משירות פעיל, והתגורר בביתו בדסאו.
 לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו: בנו של "הזקן", מפקד שדה מוכשר ואגרסיבי. נחל ניצחונות מכריעים בקרב הוהנפרידג  ובקרב סור . ב־1747 מת אביו לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ולאופולד עלה לשלטון במקומו ב-7 באפריל 1747.
 גנרל האנס יואכים פון ציטן: כוכב עולה בצבא הפרוסי. מפקד ההוסרים שזכה לתהילה על תעוזתו בסיורים ובפשיטות. דמותו הפכה לאגדית בהמשך המלחמות השלזיות.
 היינריך, נסיך פרוסיה: אחיו הצעיר של המלך, היה אסטרטג זהיר ושקול המאזן את הרפתקנותו של אחיו שמעולם לא הפסיד בקרב גדול.

 הפיקוד האוסטרי 
 גנרל-פלדמרשל אוטו פרדיננד פון אבנספרג אונד טראון: המפקד העליון של הצבא האוסטרי בשלזיה במלחמה. טראון וחייליו צעדו מאלזס דרך בוואריה והפלטינט העליון אל השטח המאוים, והצליחו להדוף את הפלישה הפרוסית. פרדריך התרשם מאוד מביצועיו של טראון, ולימים כינה אותו המורה שלו באמנויות המלחמה.
 פלדמרשל קרל אלכסנדר, נסיך לורן: גיסה של מריה תרזה ואחי הקיסר פרנץ הראשון. מפקד אמיץ אך חסר דמיון טקטי, ולעיתים קרובות הובס על ידי תמרוניו המהירים של פרידריך השני.
 הרוזן פרנץ לאופולד פון נאדסדי : מפקד כוחות הוסרים מפורסם. הוא פיתח את שיטות הגרילה שהסבו נזק רב לקווי האספקה הפרוסיים והפכו לאימת החיילים הפרוסים.

 מהלך המלחמה 
טקסט=Map of Central Europe with coloured territories|ממוזער|הגבולות במרכז אירופה לאחר המלחמה – פרוסיה (כחול-ירקרק) ובית הבסבורג (אדום) ב-1756, לאחר כיבוש שלזיה על ידי פרוסיה במלחמה השלזית הראשונה

 המערכה הבוהמית של 1744 
פרידריך הוביל את הצבא הפרוסי לחציית הגבול לבוהמיה ב-15 באוגוסט 1744. כוח הפלישה, שמנה 70,000 חיילים, נכנס לבוהמיה בשלוש עמודות: העמודה המזרחית (בפיקוד פון שוורין) עברה משלזיה דרך גלאץ ובהרי הענקים; העמודה המרכזית, בפיקוד לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו, התקדמה דרך סקסוניה (בהבטחת מעבר מהקיסר), עברה את לוזציה והמשיכה ללעטמריץ; העמודה המערבית, בפיקוד פרידריך עצמו, התקדמה במעלה נהר האלבה דרך דרזדן והרי העפרה לכיוון לעטמריץ. עם כניסת הכוחות לבוהמיה בתחילת ספטמבר, הם הקיפו את פראג והטילו עליה מצור. לאחר שבוע של הפגזה ארטילרית כבדה נכנעה העיר לפרוסים ב-16 בספטמבר.

פרידריך השאיר חיל מצב קטן בפראג ויצא דרומה, וכבש את טבור, צ'סקה בודייוביצה והובוקה. כצפוי, איום חדש זה משך את הצבא האוסטרי בפיקודו של הנסיך צ'ארלס חזרה מאלזס דרך בוואריה; הצרפתים, לעומת זאת, לא הצליחו להטריד ולשבש את הפריסה האוסטרית כפי שהבטיחו, בין היתר בגלל מחלתו הקשה של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, בעת פיקודו במץ. כתוצאה מכך הצליח צבא אוסטריה לשוב לבוהמיה במהירות ובכוח מלא, אך נאלץ לוותר על שליטה באלזס ובוואריה. דיפלומטים אוסטרים גם גייסו את סקסוניה חזרה לצד אוסטריה, אך רק להגנה. באוקטובר כבר התקדמו האוסטרים במערב-דרום בוהמיה לעבר פראג, וצבא סקסוני נע מצפון-מערב לסייע.

כשנודע לפרידריך על התקדמות האוסטרים וכוחם הבלתי צפוי, החל בנסיגה מדרום-מזרח בוהמיה כדי להתמודד מול אויביו. הוא ניסה מספר פעמים להביא לקרב מכריע, אך הגנרל אוטו פרדיננד פון אבנספרג אונד טראון תמרן ונמנע מעימות ישיר תוך תקיפת קווי האספקה הפרוסיים. בסוף נובמבר נאלצו הפרוסים לסגת חזרה לפראג ולאלבה, ולאחר מספר שבועות עבר צבא אוסטרי-סקסוני את נהר האלבה ב-19 בנובמבר. לאחר מכן פינו הפרוסים את פראג ואת בוהמיה וחזרו אל שלזיה עילית, שם התבצרו מול פלישות אוסטריות במשך החורף.

 תחילת 1745: תבוסת בוואריה 
טקסט=Portrait painting of Frederick Augustus II|ממוזער|אוגוסט השלישי, מלך פולין, מאת לואי דה סילבסטר
ב-8 בינואר 1745 נחתם הסכם ורשה, שקבע ברית מרובעת חדשה בין אוסטריה, בריטניה-הנובר, סקסוניה והרפובליקה ההולנדית למען בלימת ליגת פרנקפורט והשבת גבולות בית הבסבורג לקדמותם. אוגוסט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומלך פולין, גייס 30,000 חיילים בתמורה לסובסידיות בריטיות והולנדיות. בהסכם סודי שנחתם ב-18 במאי בלייפציג סוכם גם על התקפת פרוסיה עם חלוקה טריטוריאלית של ממלכת פרוסיה. עם העברת כוחות אוסטריים מבוואריה לבוהמיה הצליח קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להשיב את שליטתו במינכן, אך נפטר זמן קצר אחרי שובו, מה שגרם לשינוי במערך הבריתות. אירועים אלה חברו יחד כדי ליצור שינוי משמעותי בכיוון המלחמה בגרמניה.

לאחר שכוחות פרוסיה גורשו מבוהמיה, חזרה אוסטריה למתקפה והכניעה את הצבא הצרפתי-בווארי בקרב פפנהופן ב-15 באפריל, ולאחר הפסד זה חתם מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, על הסכם שלום עם מריה תרזה ב-22 באפריל (הסכם פיסן). בהסכם, מקסימיליאן נטש את תביעות אביו על אדמות אוסטריות והבטיח לתמוך בפרנציסקוס שטפן מלורן בבחירות הקיסריות הקרובות; בתמורה, מריה תרזה הכירה רטרואקטיבית בלגיטימיות של קרל השביעי כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. החזית הבווארית נסגרה, ואוסטריה התמקדה בשלזיה, איטליה והולנד.

 אמצע 1745: קרבות הוהנפרידברג וסור 
טקסט=Painting of Prussian grenadiers chasing Saxon soldiers across a marshy field at the Battle of Hohenfriedberg|ממוזער|גרנדירים פרוסים מכריעים כוחות סקסוניים במהלך קרב הוהנפרידברג, מאת קרל רכלינג
לאחר חתימת הסכם השלום עם בוואריה, החלה אוסטריה בסוף אפריל 1745 להתכונן לפלישה רחבה לשלזיה, כאשר צבאו של קרל מלורן חצה למוראביה וצבא סקסוני התאסף ליד לייפציג. פרידריך ויתר על הדרום ההררי של שלזיה עילית והשאירו לידי חיל החלוץ האוסטרי (פנדורים), וריכז את ההגנה סביב העיר פרנקנשטיין שבעמק הנייסה המזרחית. לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, הופקד על כוח משני בברנדנבורג כדי למנוע פלישה סקסונית. בסוף מאי חצו אוסטרים-סקסונים את הרי הענקים וחנו ליד הכפר הוהנפרידברג, שם פרידריך תקף בהפתעה בבוקר 4 ביוני. הקרב הסתיים בניצחון פרוסי מוחלט, וצבאו של קרל נסוג בבלבול אל ההרים.

התבוסה האוסטרית בקרב זה הסירה כל אפשרות מיידית להשיב את שלזיה לאוסטריה. הפרוסים רדפו אחרי האוסטרים והסקסונים לשטח בוהמיה עד קניגרץ, שם כל צד חנה משני צדי נהר האלבה. שני הצבאות כמעט לא התעמתו במהלך החודשיים הבאים, בעוד פרידריך ניסה להשיג הסכם שלום אשר יבטיח מחדש את שליטתו בשלזיה. נכונותה של בריטניה לדאוג למימון המשך מלחמת אוסטריה עם פרוסיה פחתה במידה ניכרת בעקבות פרוץ המרד היעקוביטי של 1745 באי הבריטי, וב-26 באוגוסט הוסכם באמנת האנובר 1745 על הכרה הדדית בהחזקות כל צד בגרמניה (כולל שלזיה הפרוסית) והתחייבות פרוסיה להימנע מתביעות נוספות בבוהמיה או בסקסוניה.

בצד האוסטרי, מריה תרזה ניהלה משא ומתן עם הנסיכים בוחרים בגרמניה כדי לקדם את בחירת בעלה לקיסר, לאחר מותו של קיסר בוואריה. הבחירות הקיסריות שהתקיימו ב-13 בספטמבר בפרנקפורט הסתיימו בבחירתו על ידי מרבית המצביעים, והושגה בכך אחת המטרות המרכזיות שלה במלחמה. במקביל הידלדלו האספקה של הצבא הפרוסי בבוהמיה, והוא נדחק לאחור בגלל מתקפות אוסטריות. ב-29 בספטמבר פתח הצבא של קרל אלכסנדר, נסיך לורן במתקפת פתע על מחנה פרידריך ליד סור, בקרב שנקרא קרב סור, ולמרות ההפתעה והיתרון המספרי האוסטרי, הפרוסים ניצחו. חוסר האספקה אילץ את פרוסיה לסגת לעמדות בשלזיה עילית, ודחקה משם את הכוחות האוסטריים המקדימים שהקדימו את הצבא של קרל אלכסנדר, נסיך לורן.

 שלהי 1745: קרבות הנרסדורף וקזלסדורף 
טקסט=Portrait of young Frederick the Great|ממוזער|פרידריך השני, מלך פרוסיה, 1745, מאת אנטואן פסן
פרוסיה ובריטניה קיוו שאוסטריה תסכים להסכם שלום ותתרכז בצרפת, אך מריה תרזה בחרה להמשיך במאבק. בסוף אוגוסט חתמו אוסטריה וסקסוניה על ברית התקפית לתקיפת פרוסיה, ובתחילת נובמבר פתחו במתקפה כמה חזיתות לעומק ברנדנבורג. צבאו של קרל התקדם מצפון בוהמיה ללוזציה, והצבא הסקסוני בראשות רוטובסקי נע ממערב בתקווה להשתלט על ברלין. ב-8 בנובמבר פקד פרידריך על לאופולד הראשון להתכונן להגנה בברנדנבורג, והוא עצמו אסף צבא בשלזיה תחתית להתמודדות מול קרל.

הפרוסים צעדו במקביל לתנועת צבא קרל עד קצה ברנדנבורג. ב-23 בנובמבר פתח פרידריך במתקפת פתע על מחנה קרל בהנרסדורף; בקרב הנרסדורף חוסלו הכוחות הסקסונים וצבא האוסטרים נסוג בבלבול. קרל ושרידי צבאו נסוגו לסקסוניה ובוהמיה, ולוזציה נותרה בידי פרוסיה. במקביל התקדם צבאו של לאופולד מערבה לסקסוניה, הגיע עד לייפציג ויצר חבירה לצבאו של פרידריך בדרכם לדרזדן.

פרידריך ניסה לחתוך בין דרזדן לצבא האוסטרי של קרל, ולאופולד תקף את הסקסונים שחפרו עמדות ליד קזלסדורף. ב-15 בדצמבר הושמד צבאו של רוטובסקי בקרב קזלסדורף, הדרך לדרזדן נפתחה וצבא קרל נסוג לבוהמיה. הפרוסים כבשו את דרזדן ב-18 בדצמבר, ולאחר כיבוש העיר פנה פרידריך למריה תרזה ולפרידריך אוגוסטוס השלישי בהצעת שלום.

 הסכם דרזדן 
משלחות אוסטריה, סקסוניה ובריטניה הצטרפו למשלחת הפרוסית לדרזדן, שם נחתם הסכם שלום מהיר. מריה תרזה הכירה בשליטת פרוסיה על שלזיה וקלאדסקו, פרידריך הכיר רטרואקטיבית בפרנץ הראשון לקיסר רומא הקדושה והסכים להסדרה הפרגמטית ולהתחייב לנייטרליות להמשך המלחמה. סקסוניה חויבה לשלם לפרוסיה פיצויים של מיליון ריקסדולר. הגבולות נותרו בסטטוס קוו אנטה בלום, בדיוק מטרתה של פרוסיה כל העת. הסכם דרזדן נחתם ב-25 בדצמבר 1745 וסיים את המלחמה השלזית השנייה בין אוסטריה, סקסוניה ופרוסיה.

 תוצאות 
טקסט=Map of European political borders in 1748|ממוזער|אירופה לאחר הסכם אקס-לה-שאפל - פרוסיה בצבע סגול, אוסטריה בזהב
המלחמה השלזית הראשונה והשנייה נחשבות כמערכות במסגרת מלחמת הירושה האוסטרית הרחבה יותר. מסיבה זו נהוג לראות בסיום המלחמה השנייה ניצחון לפרוסיה, שהצליחה להגן על הישגיה בשלזיה. ההתערבות הפרוסית בבוהמיה פגעה קשות גם במאמצי אוסטריה מול צרפת. מצד שני, עצם חתימה על הסכם שלום נפרד פגעה במעמדו הדיפלומטי של פרידריך לדעת עמי אירופה. הסכם דרזדן העמיק את עוינותה של אוסטריה (ושל סקסוניה) כלפי פרוסיה, ובכך תרם לברית אנטי-פרוסית שתוביל למלחמה השלזית השלישית בעשור הבא. במלחמה השלזית השנייה נהרגו 27,800 חיילים, מתוכם 9,600 פרוסים ו-18,200 אוסטרים.

 פרוסיה 
פרוסיה חיזקה את שליטתה בשלזיה, אזור צפוף אוכלוסייה ומפותח תעשייתית, שהניב הכנסות ומיסים רבים. הניצחונות הפתיעו את אירופה והביאו לעלייתה של פרוסיה למעמד מעצמה מרכזית ביבשת, תוך כדי דחיקת יריבות משניות כגון בוואריה וסקסוניה. שרשרת הניצחונות של פרידריך ב-1745 זיכתה אותו בתהילה רבה, ומאותה תקופה החלו לכנותו "פרידריך הגדול".

כיבוש שלזיה הפך את פרוסיה ואוסטריה ליריבות מובהקות, והחל את היריבות האוסטרית-פרוסית שתהפוך לציר הדומיננטי בפוליטיקה הגרמנית במאה הקרובה. גם סקסוניה, שחששה ממעמדה בסביבה החדשה שנוצרה, אימצה קו אנטי-פרוסי חד. נטייתו של פרידריך לסגת חד-צדדית מהתחייבויותיו הבריתיות העמיקה את החשדנות כלפיו צרפת, ומה שנתפס כבגידה נוספת, כריתת ברית עם בריטניה ב-1756 (אמנת וסטמינסטר), האיץ את המהפך הדיפלומטי באירופה בשנות ה-50 של המאה ה-18.

 אוסטריה 
אוסטריה יצאה מאוכזבת מהמלחמה – למרות היערכות הצבאית, התקשתה לנצח מול צבאות פרוסים קטנים יותר. הסכם דרזדן ביסס את אובדן הפרובינציה העשירה ביותר של בית הבסבורג, ותבוסה על ידי נסיך גרמני קטן פגעה קשה ביוקרתו. אולם שאר נחלת הבסבורג נשמרה, ומריה תרזה קיבלה הכרה פורמלית, גם מצד פרוסיה, בבחירת בעלה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.

למרות התבוסה, אוסטריה סירבה בפועל להכיר בסטטוס החדש של פרוסיה, וסירבה להשלים עם אובדן שלזיה. כאשר בא אל קצו הסכסוך הכללי עם חתימת הסכם אקס-לה-שאפל, ממשלת מריה תרזה סירבה לחתום על הסכם השלום, שכן הוא מניח ריבונות פרוסית בשלזיה. במקום זאת, פתחה ברפורמות צבאיות ודיפלומטיות שמטרתן השבת שלזיה והגבלת כוחה של פרוסיה. מדיניות זו התגלגלה לברית רחבה עם צרפת והאימפריה הרוסית ולפרוץ המלחמה השלזית השלישית ומלחמת שבע השנים ב-1756. היריבות עם פרוסיה הפכה למנוף מרכזי לפיתוח ולהתעצמות של בית הבסבורג במחצית השנייה של המאה ה-18.

קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

ביבליוגרפיה

קטגוריה:אירופה: היסטוריה צבאית
קטגוריה:האימפריה הרומית הקדושה
קטגוריה:ממלכת פרוסיה