מלכיור דה פוליניאק

מֶלְכִּיוֹר דֶה פּוֹלִינְיָאק (בצרפתית: Melchior de Polignac; ) היה דיפלומט צרפתי, קרדינל ומשורר נאו-לטיני.

ראשית חייו
דה פוליניאק היה בנו השני של ארמן ה-16, מרקיז פוליניאק ומרקיז שאלאנקון (1608–1692), מושל לה פווי; וז'קלין דה בובואר-גרימואר-דה רור (1641–1721) (אשתו השלישית). הוא נולד בטירת לה רונט (Chateau de la Ronte), בתחומי  ליד לה פווי-אן-ולה, באזור  שבחבל אוברן.

חינוך וקריירה מוקדמת
כילד מחונן, הוא נלקח על ידי דודו לפריז, והוכנס לקולז' דה קלרמון הישועי (שנקרא מאוחר יותר קולז' לואי הגדול). בזמן המתאים עבר לקולז' דה ארקור (Collège de Harcourt), שם הודות למאמציו המוטעים של מורה שהיה חסיד נלהב של אריסטו, אימץ פוליניאק את ההשקפה המנוגדת והפך לקרטזיאני. התזה שלו בתאולוגיה בסורבון (1683) דנה במלכי יהודה שהרסו את הבמות. הוא היה או בעל יכולת ראיית הנולד, או מודע לדיונים בסביבת לואי הארבעה עשר שהובילו תוך שנתיים לביטול אדיקט נאנט (1685) ולהסרת "הבמות" של ההוגנוטים. הוא הצליח איכשהו להשיג את חסותו של הקרדינל , שלקח את פוליניאק עמו לרומא לקונקלווה שבעקבות מות האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר ב-12 באוגוסט 1689. בויון בחר בפוליניאק כאחד ה"קונקלוויסטים" (עוזרים בקונקלווה) שלו. כאשר האפיפיור החדש, אלכסנדר השמיני (אוטובוני) נבחר, הוא סייע לקרדינל דה בויון ולשגריר הצרפתי, הדוכס דה שולן (Duc de Chaulnes), בניסיון לשפר את היחסים בין לואי ה-14 לבין הכס הקדוש. פוליניאק נשלח חזרה לצרפת כדי לדווח ללואי, ששלח אותו מיד חזרה לרומא עם הוראות נוספות. הוא עדיין היה ברומא כאשר אלכסנדר השמיני מת לאחר פחות משישה-עשר חודשים על כס האפיפיור, והיה שוב קונקלוויסט של הקרדינל דה בויון בקונקלווה של 1691 שבחרה באינוקנטיוס השנים עשר (פיניאטלי).

בגיל צעיר הוא זכה להכרה כדיפלומט. ב-1693 נשלח כשגריר לפולין, שם עבד עם הקרדינל , הפרימוס של פולין ואחיינו של המלך יאן השלישי סובייסקי, כדי להביא לבחירתו של פרנסואה לואי, נסיך קונטי, כיורשו של סובייסקי (1697). המועמד האחר, אוגוסט החזק מסקסוניה, נתמך עם זאת על ידי אוסטריה ורוסיה, ונבחר על פני המועמד הצרפתי. כישלון המזימה הוביל לפגיעה זמנית במעמדו של פוליניאק, ולפרישתו למנזר בון-פור (Bon-Port), אך ב-1702 הוא חזר לגדולה. ב-1709 נשלח יחד עם ניקולא די בלה, המרשל ד'אוקסל (Maréchal d'Huxelles), כמיופי כוח לניהול משא ומתן לשלום בעיירה ההולנדית , אך בשל עקשנותו של לואי ה-14, הם לא הצליחו. פוליניאק עזב את חרטראודנברך ב-25 ביולי 1710 והוא נפגש עם לואי ה-14 בארמון ורסאי ב-31 ביולי. ב-1712 הוא נשלח, שוב יחד עם המרשל ד'אוקסל, כמיופה כוח של לואי ה-14 מצרפת, לקונגרס אוטרכט, והפעם נחתם הסכם שלום, שסיים את מלחמת הירושה הספרדית באירופה ואת מלחמת המלכה אן באמריקה הצפונית.

דיוקן אופי
ה מספק דיוקן אופי של אב המנזר (Abbé) דה פוליניאק סביב סוף 1705, כאשר ניסה להתניע מחדש את הקריירה שלו ולטפס חזרה לתודעת הממשל הצרפתי, ובפרט לתודעתו של הדוכס דה בורבון—דיוקן מלא בסנוביזם ובזדוניות הרגילים של סן-סימון:

יוקרה ספרותית
ב-26 במאי 1704 נבחר אב המנזר דה פוליניאק ל, למושב שבו החזיק בעבר ז'אק-בנין בוסואה. נאום ההכתרה שלו שרד. ב-1715 הפך לחבר ב, והיה נשיאה מספר פעמים. ב-1717 הפך לחבר ב.

הוא הותיר הפרכה לא גמורה של לוקרטיוס, שנכתבה בחריזה לטינית, רובה במהלך גלותו הראשונה, ופורסמה לאחר מותו על ידי אב המנזר דה רוטלין (Anti-Lucretius, 1745). הפואמה של לוקרטיוס, על טבע היקום, נותרה גם היא לא מפורסמת במות המשורר, ופורסמה באמצעות מאמציו של קיקרו, על פי הירונימוס. הפואמה של פוליניאק הייתה פופולרית מאוד במאה ה-18 ותורגמה מספר פעמים: לדוגמה,  תרגם אותה לפרוזה צרפתית ב-1749, ו תרגם אותה לחרוזים צרפתיים ב-1786. היא תורגמה לאנגלית על ידי  ב-1766 בכרך בהוצאה עצמית. כיום היא נשכחה.

קריירה כנסייתית
האפיפיור קלמנס האחד עשר (אלטיירי) עקב אחר הקריירה של פוליניאק. ב-17 במאי 1706 הוא הראה את חסדו על ידי מינוי פוליניאק לאודיטור של הרוטה (אחד מבתי המשפט הגבוהים של הכנסייה), משרה שהתפנתה בעקבות קידומו של המונסיניור ז'וזף-עמנואל דה לה טרמואל  לדרגת קרדינל. הוא בילה את שלוש השנים הבאות ברומא. ב-1712 הוא מונה לקרדינל-דיאקון על ידי האפיפיור קלמנס האחד עשר ב-18 במאי 1712, אך המינוי נעשה "אין פקטורה" (in pectore), כלומר, מינויו לא פורסם באותה עת; הוא הוכרז רק ב-30 בינואר 1713. באותו זמן ניהל פוליניאק משא ומתן והתגורר במדינה פרוטסטנטית, והחשש היה לשבש את מהלך האירועים או לגרום לעלבון על ידי פרסום קידומו. בזמן שהותו בהולנד, הוא פגש ושוחח עם הפילוסוף הפרוטסטנטי המפורסם, פייר בל, שהחל לפרסם את ה"מילון" (Dictionnaire) ב-1697. לאחר שנחתם השלום, הוענקה לו ה האדומה, כובע החשמן, בוורסאי על ידי לואי ה-14 ב-6 ביוני 1713. הוא לא נסע לרומא לטקסי הכניסה לתפקיד, ולכן לא הוקצתה לו דיאקוניה במשך שנים רבות. הוא לא השתתף בקונקלווה של אפריל–מאי 1721, שבחרה באינוקנטיוס השלושה עשר (דה קונטי), כיוון שנאסר עליו לנסוע לרומא על ידי העוצר הצרפתי, פיליפ מאורליאן. אך הוא נכח בקונקלווה של 1724, אם כי הופיע באיחור רב ב-23 באפריל, לאחר שהקונקלווה כבר התנהלה במשך שבעה שבועות. הוא היה זכאי להשתתף, שכן הוסמך סוף סוף לדיאקון ולכומר, ב-8 וב-19 בספטמבר 1722, על ידי המונסיניור פייר סבטייה, הבישוף של אמיין. לאחר הקונקלווה, ב-27 בספטמבר, מינה אותו האפיפיור החדש לקרדינל-דיאקון של סנטה מריה אין פורטיקו (S. Maria in Porticu). פוליניאק כתב מיד דיווח על הקונקלווה ושלח אותו לשר הראשון החדש של לואי ה-15, לואי אנרי, דוכס בורבון. הדוכס התרשם כה עמוקות מהדיווח, הן בתוכן והן בסגנון, שגרם למלך למנות את פוליניאק לממונה על היחסים של צרפת ל, תפקיד בו החזיק עד 1732. בכך נעדר מצרפת למשך שמונה שנים.

ב-20 בנובמבר קידם אותו בנדיקטוס השלושה עשר (אורסיני) לדרגת קרדינל-כומר של סנטה מריה אין ויה (S. Maria in Via). ב-19 בדצמבר 1725 הוא עבר לתואר של סנטה מריה דלי אנג'לי (S. Maria degli Angeli). קידומים אלו הותנו, כנראה, במינויו כממונה על היחסים. כמו כן ב-1724, נבחר פוליניאק כחבר באקדמיה של ארקדיה ברומא, שנוסדה ב-1692 לזכר המלכה כריסטינה משוודיה; שמו באקדמיה היה תאודוסו צ'זיזיו (Teodosso Cesisio). ב-1730 היה ברומא והשתתף בקונקלווה בת ארבעת החודשים שבחרה בקלמנס השנים עשר (קורסיני). הוא לא נסע, בגיל 78, לרומא לקונקלווה של 1740.

מעמדו בחברה הצרפתית
במהלך שנותיו האחרונות של לואי ה-14, נהנה אב המנזר דה פוליניאק ממעמד של אדון הקפלה של המלך (1713–1716). אך במהלך העוצרות היה פוליניאק מעורב ב, שניסה להדיח את פיליפ מאורליאן מהעוצרות, ולהחליפו בפיליפ החמישי, מלך ספרד, דודו של המלך הצעיר לואי ה-15. פוליניאק הוגלה לפלנדריה ונכלא במנזר ד'אנשן (Abbey d'Anchin) למשך שלוש שנים. עם זאת, ברגע שלואי ה-15 הגיע לבגרות, הוא דאג לטהר את שמו של פוליניאק והחזיר אותו לתפקידיו. ב-1726 קיבל את הארכיבישופות של אוש. הוא קודש ברומא על ידי האפיפיור בנדיקטוס ה-13. ב-1728 הוענק לו הקולר של .

מותו
ימין|ממוזער|250px|"אוטל דה פוליניאק" (Hôtel de Polignac), רחוב בונפרטה 88 בפריז.
הוא מת בביתו, בכתובת שכיום היא רחוב בונפרטה 80–88 ברובע השישי של פריז (המקום ידוע גם בשם "אוטל דה פוליניאק"), ב-20 בנובמבר 1742, בגיל 80, ממחלת מיימת. הוא נקבר בכנסיית סן-סולפיס בפריז.

בעת מותו, הוא היה גם אב המנזר של בגאר (Begars), מורון (Mouron) וקורבי (Corbie); וראש המנזר (Prior) של מונדידייה (Montdidier), ווט-סור-לואר (Voute-sur-Loire) ונוז'אן-לה-רוטרון (Nagent le Rotron). לאחר מותו רכש פרידריך הגדול את אוסף פסלי השיש המוערך שלו, שאותו אסף באמצעות עבודתו הארכאולוגית ברומא.

לקריאה נוספת
 Melchior de Polignac, Copie d'une lettre de Monsieur l'Abbé de Polignac, à Monsieur de Chasteau-Neuf (Villeneuve 1695).
 Melchior de Polignac, Lettre de Monsieur Labbee de Polignac, a Monsieur le Grand Pensionaire Heinsius, avec la resolution ... les Seigneurs Etats Generaux des Provinces-Unies des Pays-Bas, du 23 et du 27 Juillet 1710 (Geertruydenbergh ce 20. de Juillet 1710).
 Deslandes de Lancelot, Troisieme memoire signifié pour M. le Cardinal de Polignac, Archevêque d'Auch. Contre le sieur Marchal Econome Sequestre (Paris: De l'Imprimerie de Christophe David, 1738).
 Anonymous, "Eloge de M. le Cardinal de Polignac," Histoire de l' Academie royale des sciences, Annee M.DCCXLI. (Paris: Imprimerie royale 1744), 180–200.
 Mario Guarnacci, Vitae et res gestae Pontificum Romanorum et S.R.E. Cardinalium Tomus secundus (Romae 1751), 247–250.
 Lorenzo Cardella, Memorie storiche de' cardinali della Santa Romana Ecclesia Tomo Ottavo (Roma: Pagliarini 1794), pp. 149–152.
 Chrysostome Faucher, O.Min., Histoire du Cardinal de Polignac 2 vols. (Paris 1780).
 Hippolyte de la Porte, "Polignac (Melchior de)," Biographie universelle, ancienne et moderne (Paris: chez L. G. Michaud 1823), 184–188.
 Le Baron de ****, Maison de Polignac: précis historique orné du portrait de M. le prince Jules de Polignac, président du Conseil des ministers (Paris: L. F. Hivert et chez les Libraires de nouveautés, 1830), pp. 75–153.
 Léon, comte de Bastard d'Estang (1864). Négociations de l' abbé de Polignac en Pologne concernant l' élection du prince de Conti comme roi de Pologne (1696–1697). Auxerre: G. Perriquet.
 P. Paul, Le Cardinal Melchior de Polignac (Paris, 1922).
 Ulysse Rouchon, La Mission Du Cardinal Melchior de Polignac À Rome, 1724–1732 (Paris 1927).

קישורים חיצוניים


Melchior de Polignac at the Catholic Encyclopedia

קטגוריה:חשמנים צרפתים
קטגוריה:משוררים צרפתים
קטגוריה:כותבי לטינית בני העת החדשה
קטגוריה:דיפלומטים צרפתים
קטגוריה:שגרירי צרפת
קטגוריה:שגרירים בפולין
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית למדעים
מלכיור
קטגוריה:ילידי 1661
קטגוריה:נפטרים ב-1742