לעולם אל תיתן לי ללכת

לעולם אל תתן לי ללכת (באנגלית: Never Let Me Go) הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופר הבריטי קאזו אישיגורו. יצא לאור ב-2005, ובאותה שנה נבחר לפרס מאן בוקר ולפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי. המגזין "טיים" כינה אותו הרומן הטוב ביותר של שנת 2005. ה"טיים" כלל את הרומן ברשימת "100 הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית שפורסמו מאז 1923 - תחילתו של הטיים". ב-2006 נבחר לפרס ארתור סי. קלארק וזכה בפרס אלקס (אנגלית: ALEX) של איגוד הספריות האמריקאי (אנגלית: ALA). עיבוד קולנועי בבימויו של מארק רומנק יצא לאקרנים בשנת 2010.

זהו הרומן השישי של אישיגורו. העלילה מתרחשת באנגליה אלטרנטיבית של שנות ה-90. הרומן הוא על תלמידי פנימיית הלשם, במהלך שהותם בפנימייה וחייהם אחר כך. בספר נבחנים נושאים שונים: חברות, זיכרון ומה זה אומר להיות אנושי.

 עלילה 
קתי בת ה-31 מטפלת בתורמים זה 11 שנה. זהו משך זמן ארוך בהרבה מהרגיל. בשל הוותק שלה ניתנה לה הזכות לבחור חלק מהתורמים בהם היא מטפלת. במקביל היא מקבלת הודעה שבקרוב יסתיים תפקידה כמטפלת.

הספר מתחיל בזיכרונותיה של קתי מילדותה בהלשם, הפנימייה בה גדלה. הלשם הייתה ממוקמת בבית כפרי ישן, שם גדלו התלמידים כשהם מנותקים מהעולם החיצוני. את הפנימייה ניהלו מורים שכונו "משגיחים" והמנהלת הייתה מיס אמילי. הם גדלים תוך במסגרת שמסתירה מהם דברים ומפעם לפעם מדגישים עבורם דברים שבהם הם שונים מאחרים - הם אינם יכולים להביא ילדים לעולם, יש חשיבות מכרעת לכך שלא יחלו ובמיוחד במחלות מין. ניתן דגש מיוחד לעבודות היצירה של התלמידים. היצירות הטובות ביותר נאספו על ידי אישה שכונתה "מאדאם" שהייתה מגיעה אחת לתקופה לאסוף את היצירות למקום לא ידוע, התלמידים אמרו שהיצירות נלקחו ל"גלריה". הרבה היה לא ברור ולא ידוע וחלק גדול מהדברים נשאר מעורפל גם כלפי הילדים וגם כלפי הקורא שלא מבין את העולם בו גדלים התלמידים.

חבריה הטובים ביותר של קתי בפנימייה היו רות וטומי. רות הייתה ילדה עם דמיון מאוד יצירתי ונטייה לשתלטנות, היא מנהיגה קבוצה של בנות שקתי היא חלק מהן. לאורך שנות לימודיהן בהלשם קתי עשתה מאמצים חוזרים למצוא חן ולהתקרב לרות. טומי היה ילד עם כישורים אומנותיים וחברתיים גרועים. קתי מוצאה אתו שפה משותפת והם מגיעים לשיחות מעמיקות הקשורות להתנהלות בפנימייה ובהמשך לגבי עתידם.

אחת לתקופה היו מארגנים באזאר בהלשם בו אפשרו לתלמידי הפנימייה לרכוש דברים שהיוו את רכושם האישי. הדבר היקר ביותר לקתי הייתה קלטת ובה שיר אחד שאהבה לשמוע שוב ושוב כשהיא לבד ושמו - בייבי, אל תתן לי לעזוב לעולם (אנגלית: "Baby, Never Let Me Go"). באחת ההשמעות בעודה רוקדת לצלילי השיר, קתי רואה את מאדאם צופה בה ובוכה. זמן קצר אחר כך קתי מאבדת את הקלטת. רות מתגייסת לעזור לה לחפש את הקלטת, ומביאה לה לבסוף קלטת אחרת, בלי להבין שאין בכך פיצוי עבור קתי. קיימת ספק בדיחה ספק אמונה בין התלמידים שדברים אבודים מגיעים לנורפוק - אולי גם הקלטת? בגיל מאוחר יותר מוצאים קתי וטומי את הקלטת בנורפוק. עוד בהיותם בהלשם היחסים בין רות וטומי מתפתחים לכלל מערכת יחסים זוגית, המתקיימת ונפרמת לסירוגין לאורך שנות התבגרותם.

בהתקרב זמן סוף שהותם בהלשם, מיס לוסי (אחת המורות) משתפת את התלמידים בסוד המלווה את קיומם: הם נוצרו כדי לתרום את איבריהם החיוניים לאחרים, עתידם נקבע מראש. היא אומרת שאינה יכולה יותר להסתיר מהם את האמת. כל אחד מהם יהיה תורם איברים בשלב מוקדם יותר או מאוחר יותר של בגרותם. מיס לוסי עוזבת את הפנימייה בסמוך לאירוע. הסיבה ואופן עזיבתה נשארים עמומים לתלמידים ולקוראים.

בגיל שש עשרה קתי עוברת לקוטג'ים עם קבוצת תלמידים מהלשם, וביניהם רות וטומי. זהו בית מעבר, הם מורשים לחקור את הסביבה אך אינם מקבלים תמיכה ממשית והם עוברים ממערכת של פנימייה למערכת פתוחה לכאורה לחלוטין, אך רק בהדרגה ובצורה מאוד חלקית הם מעזים לחקור את הסביבה. חלקם לומדים נהיגה. בהדרגה הם מופנים לשלב הבא - הכשרתם כ"מטפלים" ואחרים כ"תורמים".

אחרי שהתלמידים מבינים שהם שיבוטים שנועדו להיות תורמי איברים הם תוהים לגבי האדם ממנו נעשה השיבוט. רודני, אחד המתגוררים בקוטג'ים, טוען שזיהה התאמה אפשרית לרות בנורפוק. קבוצה מהמתגוררים בקוטג'ים מתארגנת לנסיעה לנורפוק לבדיקת האפשרות. בדרך, הם דנים בשמועה לפיה זוג שבאמת מאוהב יכול לדחות את תרומותיו לכמה שנים. אחרי שוטטות מרובה בנורפוק הם מגיעים לאישה שלכאורה יכולה להיות ההתאמה האפשרית של רות, אך הדמיון שלה לרות מתגלה כשטחי. הקבוצה מתפצלת וטומי משכנע את קתי לחפש יחד אתו עותק של הקלטת האבודה שלה - הרי נורפוק היא המקום אליו מגיעות כל האבדות. קתי נרגשת מכך שטומי הבין כמה הקלטת המסוימת ההיא הייתה חשובה לה. לאחר שנמצאה קלטת זהה לזו שאבדה, טומי משתף אותה באמונתו שמאדאם אספה יצירות אמנות כדי לזהות זוגות שבאמת היו מאוהבים, תוך שהוא נזכר בהערה של אחד המשגיחים שאמנות התלמידים חושפת את נשמות התלמידים. הוא מודאג שלעולם לא יוכל להגיש בקשה לדחייה, מאחר שמעולם לא יצר אמנות טובה מספיק.

הקבוצה מתפזרת, קתי אינה רואה את חבריה במשך כעשר שנים. היא הופכת למטפלת. קתי שומעת שהתרומה הראשונה של רות השתבשה. היא משתמשת בזכות שלה לבחור מטופלים ומבקשת להיות המטפלת של רות. בהמשך הן מארגנות טיול ומצרפות על הדרך את טומי. במהלך הטיול רות מתוודה שתמיד הבינה שהקשר בין קתי לטומי היה משמעותי יותר מהקשר שלה עם טומי, ושהיא נכנסה ביניהם. היא השיגה עבורם את הכתובת של מאדאם ודחקה בהם שיבקשו ממנה אישור לדחיית התרומות בזכות אהבתם - לדעתה אהבתם היא האהבה האמיתית. תורמים כמעט תמיד "משלימים" (מתים) לאחר התרומה הרביעית וטומי כבר צלח שלוש תרומות. רות דוחקת בקתי להיות המטפלת של טומי. אבל רק לאחר מותה של רות קתי בוחרת להיות המטפלת של טומי והם הופכים לזוג. טומי יוצר בקדחנות יצירות אמנות שיפתחו את הדלת לאהבתם ולדחיית התרומה הרביעית שלו, כי יצירות אמנות שעשה בילדותו ונשמרו אצל מאדאם לא היו לו. הם מבקרים בביתה של מאדאם רק כדי לגלות שאין בידי מאדאם את הכוח להיענות לבקשתם, וגורלם נחרץ.

הם מבקרים בביתה של מאדאם, המתגוררת עם מיס אמילי. שתיהן מרוחקות ומנומסות. אמילי שקועה בעצמה ואינה מגלה אלא עניין מועט במבקריה. היא מסבירה שכאשר נוצרו שיבוטים לראשונה הם גודלו בתנאים נוראיים, והציגה את הלשם כחלופה אנושית יותר. אמנות התלמידים נועדה להוכיח לעולם החיצון שלתלמידים באמת יש נשמות. הפרויקט זכה בתחילה להצלחה ולתמיכה. בהמשך היו תקריות במיזמים דומים ודעת הקהל פנתה נגדו, התרומות והתמיכה פסקו עד שבית הספר נסגר. מיס אמילי אומרת שהשמועות על דחיית המעבר לשלבים נוספים אין להן בסיס. לדבריה עליהם להיות אסירי תודה שגודלו בתנאים טובים יחסית לשיבוטים אחרים. התנאים בבתי ספר דומים היום מחפירים, ולצערה ילכו וידרדרו. היא איבדה עניין בשיחה ועוזבת מבלי להיפרד.

לכאורה לא היה שינוי ביחסים של קתי וטומי, אך בהדרגה היא מרגישה שהוא מתרחק ממנה. הוא אומר שיש לו שפה משותפת טובה יותר עם תורמים אחרים, כאלה הגרים אתו באותו מתקן. לבסוף הוא מבקש ממנה להחליף מטפל. כעסו של טומי גובר, והוא מבקש מטפל חדש. קתי נוסעת לנורפוק ומביטה בגדר מרוחקת שבה נאספה פסולת סחופת רוח, ומדמיינת שזה המקום שבו הגיע כל מה שהכירה מילדותה.

 דמויות ראשיות 

 קתי ה. - הדמות המרכזית בספר, היא בת 31, גודלה להיות "מטפלת" ו"תורמת". היא בסוף שלב ארוך יחסית של "מטפלת" ולפני שהיא עוברת לשלב ה"תורמת". מהמקום הזה היא מסתכלת על חייה ומספרת עליהם מילדותה בהלשם ועד המקום שהגיעה אליו בסיום הספר.
 רות - חברת ילדות טובה של קתי, קתי שואפת את קרבתה מגיל צעיר מאוד. הן משתייכות לקבוצת בנות שרות היא הדומיננטית ביניהן. עם העזיבה של הקוטג'ים הקשר ביניהן ניתק ומתחדש רק כעשר שנים מאוחר יותר. רות גומרת תרומה שלא במצב טוב וקתי מבקשת להיות ה"מטפלת" שלה. הן מחדשות את הקשר עם טומי. רות הולכת ודועכת, והיא לוחצת על קתי שתהיה "מטפלת" של טומי ושיחד יגישו דחיה של המשך ה"תרומות" ו"טיפול" שהם מחויבים לו מלידתם.
 טומי ד. - חבר ילדות קרוב של קתי, מגיל צעיר בלט בחוסר היצירתיות שלו - למרות הלחץ של ה"משגיחים" לא הצליח ליצור יצירות שיגיעו לרמה ראויה. בהמשך נעשה בן זוגה של רות, כשהם בזוגיות לסירוגין עד סוף השהות בהלשם ובהמשך עד סוף השהות בקוטג'ים. הקשר בינו לבין רות וקתי מתנתק לכעשר שנים, ואז הם מתחברים שוב כחברים. עם מותה של רות קתי וטומי נכנסים לזוגיות, שמטרתה המשותפת היא לפנות למאדאם לקבל אישור לדחיית המשימות שלהם. משמתברר שהדבר אינו אפשרי טומי מתנתק בהדרגה מקתי ולבסוף מבקש ממנה שתפסיק להיות ה"מטפלת" שלו.
 מיס אמילי - מנהלת הפנימיה בה גדלו קתי רות וטומי - הלשם.
 מיס לוסי - משגיחה מהלשם.
 מאדאם (מארי-קלוד) - הייתה מבקרת קבועה בהלשם, היא נמנעה ממגע עם התלמידים, ואפילו מיצירת קשר עין איתם. היא הייתה עוברת על יצירות האמנות שלהם ואוספת איתה את הטובות ביותר. התלמידים תהו למה נועדו האוספים הללו, ורק בביקורם של טומי וקתי אצל מאדאם ומיס לוסי התבררה תכליתם - הם נועדו לשכנע אנשים בעולם החיצון שיש לילדים בהלשם למרות היותם שיבוטים נשמה.

 רקע 
כשהתחיל לכתוב את הרומן בשנות ה-90 לאישיגורו לא היה מושג ברור לגבי תוכנו. תחילה חשב על עלילה הסובבת סביב פצצה גרעינית. אבל הוא החל לתהות "איך המאה ה-20 הייתה יכולה להיראות אילו ההתפתחויות המדהימות שהתרחשו בפיזיקה הגרעינית, שהגיעו לשיאן ביצירת פצצות האטום והמימן, היו מתרחשות במקום זאת בתחום הביולוגיה, ובמיוחד בשיבוט". בשנת 2001, כשהאזין לשידור רדיו בנושא ביוטכנולוגיה, החליט להתמקד ב"עצב של המצב האנושי" וב"כמה מהשאלות העתיקות ביותר בספרות [...] 'מה המשמעות של להיות אנושי?' 'מהי הנשמה?' 'מהי המטרה שלשמה נבראנו, והאם עלינו לנסות למלא אותה?'"

אישיגורו אמר שנתקל בכותרת "לעולם אל תתן לי לעזוב" על עטיפת אלבומו של פסנתרן הג'אז ביל אוונס, "לבד" (אנגלית: Alone). השיר הוא סטנדרט ג'אז מאת המלחין ג'יי ליווינגסטון והמילים של ריי אוונס. בוצע לראשונה בסרטו של מייקל קורטיז משנת 1956, שעת הארגמן (באנגלית: The Scarlet Hour), בצוע על ידי נט קינג קול.

 תגובות 
 ביקורת 
לואי מננד, ב"ניו יורקר", תיאר את הרומן כ"מעין מדע בדיוני", באומרו: "גם לאחר שהסודות נחשפו, עדיין יש הרבה חורים בסיפור". הוא טוען שהפרוזה בנאלית והפסיכולוגיה אינה עמוקה. שרה קר בביקורתה משנת 2005 עבור הניו יורק טיימס, מתארת את מערך הספר כ"הימור". היא משבחת את האופן שבו הוא מאפשר לאישיגורו לחקור נושאים עליהם כתב בעבר, כגון זיכרון וחברות, תוך שימוש בבידוד של הפנימייה כ"מעבדה". היא מציינת שהרומן מעלה שאלות לגבי מהי אנושיות וההשלכות האתיות של התקדמות מדעית.

סופר האימה רמזי קמפבל כינה אותו אחד מרומני האימה הטובים ביותר מאז שנת 2000, "דוגמה קלאסית לסיפור שהוא מזעזע, דווקא משום שהמספר לא חושב שהוא כזה".

ג'וזף אוניל מה"אטלנטיק" אומר הציע שהרומן משתלב בז'אנר ההתבגרות. הוא טוען ש"דמיונו של אישיגורו את עולמם הקטן והמעוות של הילדים הוא מעמיק במחשבה, והתקדמותם ההיסוסית אל תוך הכרת מצוקתם היא גרסה קיצונית ושוברת לב של יציאת כל הילדים מהתמימות שבה עולם המבוגרים הנדיב אך הרמאי קושר קשר להציב אותם". הוא מתייחס גם לפן האתי של הספר ואומר "אחת התובנות הניטשיאניות הרבות של הרומן היא שפשעים מוצלחים מייצרים מוטציות במוסר".

תיאו טייט כתב בדיילי טלגרף: "בהדרגה, מתברר לקורא ש"לעולם אל תתנו לי ללכת" הוא משל על תמותה. הקולות המזוויעים להחריד של תלמידי הלשם שמספרים זה לזה סיפורים קטנים ופתטיים כדי להדוף את האמת המחרידה על העתיד - הם שייכים לנו. נאמר לנו שכולנו הולכים למות, אבל לא באמת הבנו". לדעתו באופן בלתי נמנע, קריאת "לעולם אל תתני לי ללכת" אינה בדיוק חוויה מהנה. אין שום ריגוש אסתטי שניתן לחוות מהמשפטים - מלבד הסיפוק של הסופר שמצליח להשיג בדיוק את האפקט הקודר הרצוי. אבל בסופו הרומן מתפתח לשיא מרגש באופן מפתיע המהדהד במוח במשך ימים לאחר מכן.

 עיבודים 
מארק רומנק ביים עיבוד קולנועי משנת 2010 "לעולם אל תתן לי ללכת" בכיכובם של קארי מאליגן בתפקיד קתי, אנדרו גארפילד בתפקיד טומי וקירה נייטלי בתפקיד רות.

ביפן בשנת 2014, סוכנות הוריפרו (אנגלית: Horipro) הפיקה עיבוד בימתי, לעולם אל תתן לי ללכת (ביפנית: 私を離さないで)

בשנת 2016, תחת אותו שם, שידר ערוץ הטלוויזיה של טוקיו עיבוד דרמה טלוויזיונית המתרחש ביפן בכיכובם של הארוקה איאסה בתפקיד קיוקו הושינה והארומה מיורה בתפקיד טומוהיקו דוי.

עיבוד בימתי באנגלית מאת סוזן הית'קוט הוצג בתיאטרון רוז קינגסטון בספטמבר 2024, ולאחר מכן בתיאטראות אחרים באנגליה.

קישורים חיצוניים






 תמר פויכטונגר, לעולם אל תיתן לי ללכת / קאזואו אישיגורו, בלוג, פסיכולוגיה עברית, 25 באוקטובר 2024

הערות שוליים

קטגוריה:ספרים שעובדו לסרטים
קטגוריה:ספרים שעובדו לבמה
קטגוריה:ספרי מדע בדיוני