ספרות צ'כית

ספרות צ'כית יכולה להתייחס לספרות שנכתבה בצ'כית, בצ'כיה (לשעבר צ'כוסלובקיה, ולפני כן ארצות כתר בוהמיה), או על ידי בני העם הצ'כי.

רוב הספרות בצ'כיה נכתבת כיום בצ'כית, אך מבחינה היסטורית, חלק ניכר מהתפוקה הספרותית הצ'כית נכתב גם בשפות אחרות, כולל לטינית וגרמנית.

יצירות בלטינית של ימי הביניים
שמאל|ממוזער|250px|סופר והיסטוריון קוסמס מפראג
שמאל|ממוזער|250px|כרוניקת דלימיל
בוהמיה התנצרה בשלהי המאות ה-9 עד ה-10, והיצירות הכתובות המוקדמות ביותר המזוהות עם ממלכת בוהמיה הן יצירות בלטינית של ימי הביניים שנכתבו במאות ה-12 עד ה-13 (למעט "אגדת כריסטיאן" הלטינית, שמקורה כביכול במאה ה-10 אך האותנטיות שלה מוטלת בספק). רוב היצירות מתקופה זו הן כרוניקות והגיוגרפיות. ההגיוגרפיות הבוהמיות מתמקדות אך ורק בקדושים בוהמיים (לודמילה הקדושה, ואצלב, , קירילוס ומתודיוס ואדלברט), אם כי אגדות רבות על קדושים בוהמיים נכתבו גם על ידי סופרים זרים. הכרוניקה החשובה ביותר של התקופה היא "Chronica Boemorum" ("") מאת קוסמס מפראג, אף שהיא ניגשת לנושאיה מתוך מחשבה על הפוליטיקה בת זמנה, ומנסה לתת לגיטימציה לשושלת השלטת. יצירתו של קוסמאס עודכנה והורחבה על ידי מספר סופרים בחלקה המאוחר של המאה ה-12 ובמהלך המאה ה-13.

במהלך חלקה הראשון של המאה ה-13, שליטי שושלת פז'מיסל בבוהמיה הרחיבו את השפעתם הפוליטית והכלכלית מערבה ובאו במגע עם הממלכות הפוליטיות והתרבותיות של מערב אירופה. חילופי תרבות אלה ניכרו בספרות באמצעות החדרת שירת החצר הגרמנית, או מינזנג, בחלקה המאוחר של המאה ה-13. אולם, לאחר רצח ואצלב השלישי והמהפכות שבאו בעקבותיו בממלכה בשנת 1306, האצילים הבוהמיים התרחקו מהתרבות הגרמנית וחיפשו ספרות בשפתם המקומית. למרות זאת, גרמנית נותרה שפה ספרותית חשובה בבוהמיה עד המאה ה-19. ספרות חדשה זו בצ'כית כללה בעיקר שירה אפית משני סוגים: האגדה והאפוס האבירי, שניהם מבוססים על סיפורים  מהביבליה, וכן על אגדות הגיוגרפיות מתקופות קדומות יותר. גם הפרוזה התפתחה לראשונה בתקופה זו: טקסטים מנהליים והדרכתיים, שהצריכו פיתוח של אוצר מילים נרחב ומתמחה יותר; המילונים הצ'כיים-לטיניים הראשונים מתוארכים לתקופה זו. נכתבו גם כרוניקות נרחבות, שהדוגמאות הבולטות ביותר שלהן הן כרוניקת דלימיל ו"כרוניקון אאולה רגיה" (), ופרוזה אמנותית (למשל מאת  ו).

רפורמה
המהפכה ההוסיטית של המאה ה-15 יצרה שבר מובהק בהתפתחות הספרותית של הספרות הצ'כית, והיא מהווה פרק היסטורי נפרד בתוך הספרות הצ'כית. מטרתה העיקרית של ספרות זו הייתה להפיץ דוקטרינה דתית מסוימת ולהגן עליה, וצורתה הייתה בדרך כלל פרוזה. כתיבתו התאולוגית של יאן הוס הופיעה לראשונה בראשית המאה ה-15; הוא כתב תחילה בלטינית, ומאוחר יותר בצ'כית, וחלוקה זו נותרה בעינה במשך רוב התקופה המאוחרת: שירה ופרוזה אינטלקטואלית נכתבו בעיקר בלטינית, ואילו פרוזה עממית נכתבה בצ'כית או בגרמנית. כתביו של הוס מתמקדים בשאלות תאולוגיות טכניות; עם זאת, הוא אכן פרסם קובץ מדרשותיו בצ'כית ויצר כללי אורתוגרפיה ודקדוק ששימשו מאוחר יותר ליצירת היסודות של הצ'כית המודרנית במאות ה-17 וה-18. רק שרידים נותרו מהיצירות הספרותיות של הפלג התבוריטי הרדיקלי – אלו היו בדרך כלל אפולוגיות לטיניות שהגנו על הדוקטרינה התבוריטית. באופן כללי, הכתבים ההוסיטיים נבדלו מהתקופה הקודמת בהתמקדותם בשאלות חברתיות – קהל היעד שלהם היה מורכב מהמעמדות הנמוכים והבינוניים-נמוכים. נכתבו גם יצירות שהגנו על הקתוליות ותקפו את ה ההוסיטים, דוגמה אחת לכך היא יצירותיו של . התקופה ההוסיטית פיתחה גם את סוגת השירים הדתיים הצ'כיים כתחליף למזמורים וליטורגיה לטיניים, למשל ה (Jistebnický kancionál).

לאחר בחירתו של ייז'י מפודברדי לכס המלכות הצ'כי בעקבות המלחמות ההוסיטיות, שטף גל תרבותי חדש את בוהמיה. ההומניזם ראה בקלאסיקנים של העת העתיקה אידיאל לספרות ולתרבות. המאפיין העיקרי של הספרות בתקופה זו הוא התחרות בין קתולים שכתבו בלטינית, למשל  ו, לבין פרוטסטנטים שכתבו בצ'כית, למשל  ו. אמצעים ספרותיים חדשים הניעו מלומדים, למשל ולסלאבין, לבנות מבנה דקדוקי מורכב יותר, המבוסס על לטינית, וכן הביאו לשטף של מילים שאולות. מכונת הדפוס של גוטנברג הפכה ספרים ועלונים לנגישים יותר, מה ששינה אט אט את מעמדה של הספרות בחברה.

תקפות הבארוק
שמאל|ממוזער|250px|יוחנן עמוס קומניוס
מפלתם של הפרוטסטנטים הצ'כים לאחר קרב ההר הלבן השפיעה באופן מכריע על התפתחות הספרות הצ'כית. הקתוליזציה הכפויה והגרמניזציה של בוהמיה, וכן החרמות הרכוש והגירושים שבאו בעקבותיהן, חיסלו למעשה את המעמדות הבינוניים הפרוטסטנטיים ופיצלו את הספרות לשני חלקים: הענף הקתולי המקומי והענף הפרוטסטנטי הגולה. בשונה ממדינות אירופיות אחרות באותה תקופה, האצולה בבוהמיה לא הייתה חלק מקהל קוראי הספרות, ולפיכך פיצול זה במאמץ הספרותי הוביל לחוסר התפתחות מסוים ולקיפאון של ספרות הבארוק הצ'כית בהשוואה למדינות אירופיות אחרות באותה עת, במיוחד בסוגות שנכתבו עבור חצרות האצולה.

הדמות הבולטת ביותר בכתיבה האוונגליסטית-הבארוקית הצ'כית הוא יוחנן עמוס קומניוס, שבילה את נעוריו בבוהמיה, אך נאלץ לצאת לגלות בשלב מאוחר יותר בחייו. הוא היה פדגוג, תאולוג, רפורמטור של החינוך ופילוסוף; יצירותיו כוללות ספרי דקדוק, חיבורים תאורטיים על חינוך וכתבים תאולוגיים. עם מותו בשלהי המאה ה-17, הספרות הפרוטסטנטית בצ'כית כמעט ונעלמה.

יצירות הבארוק הקתוליות מתחלקות לשני סוגים: שירה דתית, כמו זו של ,  וואצלב יאן רוסה, וכתבי פרוזה דתיים (כלומר פרוזה דרשנית והגיוגרפיות), וכן דיווחים היסטוריים (מאת בוהוסלב בלבין), וגם הביבליה של ואצלב הקדוש הישועית.

עידן הנאורות
שמאל|ממוזער|250px|
בסוף המאה ה-18, עברו הארצות הבוהמיות שינוי ניכר – הקיסר ההבסבורגי יוזף השני שם קץ לשיטה הפיאודלית ותמך בסובלנות דתית ואידאולוגית חדשה. הופיע הקלאסיציזם הנאור, ששאף ליישם את עקרונות המדע הרציונלי על כל היבטי חיי היומיום. תרבות וספרות לאומית בשפה הלאומית של העם החלו להיתפס כתנאי מוקדם לאיחוד האומה.

בספרות, הדבר התבטא בהתעניינות מחודשת ברומנים מסוגת הפרוזה (למשל, ), בהיסטוריה הצ'כית ובהתפתחות ההיסטורית של התרבות הצ'כית (למשל, , שקידד מחדש את הדקדוק של הצ'כית, ואנטונין ירוסלב פוכמאייר, שפעל בשיטתיות לפיתוח סגנון שירה צ'כי). קהל קוראי הספרות התפתח מכמרים ונזירים לעמאים ולציבור הרחב, והספרות החלה להיתפס כאמצעי לביטוי אמנותי.

עם זאת, בוהמיה ומוראביה נותרו תחת תחום ההשפעה התרבותית האוסטרית והגרמנית. הספרות הלאומית החדשה חיקתה אפוא בתחילה סוגות גרמניות פופולריות, ורק מאוחר יותר התפתחה למאמץ יצירתי עצמאי; הדבר היה נכון במיוחד לגבי הדרמה, למשל .

המאה ה-19
הקדם-רומנטיקה היוותה את המעבר בין הקלאסיציזם הנאור לרומנטיקה – הקדם-רומנטיקנים לא נטשו לחלוטין את הדגש על צורות פואטיות שהתבססו על העת העתיקה, אך הם הרפו מההפרדה הנוקשה בין הסוגות ופנו מסוגות דידקטיות לעבר יצירות ליריות יותר, בהשראת הפולקלור (למשל, יאן קולאר ופרנטישק צ'לאקובסקי).

בתקופה זו התפתח הרעיון של ספרות ותרבות לאומית אמיתית, כדחייה לחזונו של ברנרד בולצאנו על מדינה צ'כית-גרמנית דו-לשונית ודו-תרבותית. הדמות הגדולה ביותר אולי של עידן זה היא , שתרגם קלאסיקות רבות של ספרות עולמית והקדיש את חייו לביסוס הספרות הצ'כית כספרות רצינית ועשירה, המסוגלת להתפתחות גדולה. פרנטישק פאלאצקי ופאבול יוזף שפאריק נטלו על עצמם את האתגר של בחינה מחודשת של ההיסטוריה הצ'כית.

כחלק מהמאמץ לבסס אילן יוחסין לספרות ולתרבות הצ'כית, היסטוריונים צ'כים בני התקופה חיפשו ראיות לאפוסים הרואיים מימי הביניים. נראה היה שהם מצאו ראיות כאלה ב"רוקופיס קראלובדבורסקי" וב"רוקופיס זלנוהורסקי" (), אף על פי שמאוחר יותר הוכח ששניהם זיופים.

שמאל|ממוזער|250px|בוז'נה נימצובה, שיצירתה "בביצ'קה" (סבתא) נחשבת לקלאסיקה של הספרות הצ'כית
בשנות ה-30 של המאה ה-19, הונחו היסודות לספרות הצ'כית, והסופרים החלו להתמקד יותר בהיבטים האמנותיים של יצירתם ופחות בפיתוח הרעיון של ספרות ותרבות צ'כית כמכלול. במהלך תקופה זו הופקו שני סוגים עיקריים של ספרות: ספרות , ששאפה לחנך את הקוראים ולעודד אותם להיות נאמנים ל (למשל,  ובוז'נה נימצובה), וספרות רומנטית, שהדגישה את חירות הפרט, והתמקדה בסובייקטיביות ובתת-מודע (למשל,  ו). סופרים אלה פרסמו בדרך כלל בעיתונים או במגזין הספרותי "Květy" (פרחים) שהוציא לאור .

שנת 1848 העלתה לקדמת הבמה דור חדש של סופרים צ'כים שהלכו בעקבותיו של מאחה, ופרסמו את יצירותיהם באלמנך החדש "Máj" (מאי) (למשל, ,  ויאן נרודה). סופרים אלה דחו את האידיאל הצר של תרבות לאומית גרידא, והעדיפו תרבות המשלבת את הספרות הצ'כית בתרבות האירופית ושואבת השראה מהקידמה שהושגה מחוץ לצ'כיה. עם זאת, עבודתם עסקה גם בפלישת התיעוש והתמקדה יותר ויותר בחיים הפשוטים, בניגוד לאידיאל הרומנטי הבלתי מרוסן. עם זאת, יאן נרודה היהאנטישמי חריף שכתב את הפמפלט "Pro strach židovský" (הסכנה היהודית"). 

אחרי דור "מאי" הגיעו הנאו-רומנטיקנים, שהמשיכו במסורת הרומנטית, אך שילבו גם סגנונות עכשוויים יותר: ריאליזם, סימבוליזם ודקדנס. ניתן להבחין בשלוש תקופות: הראשונה הגיבה לאכזבה מחוסר ההתקדמות הפוליטית והחברתית במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 (למשל ואצלב שולץ (Václav Šolc)); השנייה הייתה השיבה הגדולה לשירה, במיוחד שירה אפית (למשל  וסווטופלוק צ'ך); והשלישית התמקדה בפרוזה (למשל ).

תוך כדי שיח עם הנאו-רומנטיקנים, הדור הבא של הסופרים נטה לריאליזם ונטורליזם, לרגיל ולבנאלי. הם העדיפו נושאים עכשוויים על פני נושאים היסטוריים, וביקשו להפחית את הדגש על קולו האישי של הסופר בהשוואה לדיבורם הססגוני לעיתים קרובות של הדמויות. שני נושאים עיקריים עמדו במרכז התעניינותם: חקר הכפר הצ'כי והשאלה באיזו מידה הוא נותר נווה מדבר של מוסר טוב (יאן הרבּן (Jan Herben), , אלויס מרשטיק (Alois Mrštík)); ופראג, במיוחד חיי המעמדות הנמוכים (איגנאט הרמן (Ignát Herrman), ).

הדור הספרותי האחרון של המאה ה-19 סימן קו שבר מובהק מהעבר ואת בוא המודרניזם – לאחר גל האופטימיות בעקבות המהפכה הצרפתית בראשית המאה, חוסר ההתקדמות ביישום אידיאלים אלה של חירות ואחווה הוביל הן לסקפטיות באשר לאפשרות להשיג אידיאלים אלה אי פעם, והן למאמצים מחודשים להשיגם. המשותף לסופרי הדור הזה הוא דבקותם בסגנון מסוים על פני קולם האישי, והפרספקטיבות הביקורתיות מאוד שלהם לעיתים קרובות על היצירות של הדורות הקודמים. המודרניסטים חנכו גם את פולחן האמן, ותקופה זו ראתה את הולדתו של מבקר ספרות כמקצוע עצמאי, כבן ברית של האמן, המסייע להגדיר ולהציג את היצירה לציבור (). משוררים בולטים בתקופה זו הסתמכו על יצירותיו ותרגומיו של המשורר  וכוללים, בין היתר, את , ,  ו; סופרי הפרוזה כוללים את ,  ויוזף קרל שלייהר (Josef Karel Šlejhar).

המאה ה-20
שמאל|ממוזער|250px| היה משורר, מחזאי וסופר צ'כי.
שמאל|ממוזער|250px|מחזהו של קרל צ'אפק, R.U.R. , הציג לראשונה לעולם את המילה רובוט.
שמאל|ממוזער|250px|ירוסלב סייפרט היה הסופר הצ'כי היחיד שזכה בפרס נובל לספרות.
מפנה המאה ה-20 סימן שינוי עמוק בספרות הצ'כית – לאחר כמעט מאה שנים של עבודה, הספרות השתחררה סוף סוף מכבלי הצורך לחנך ולשרת את האומה ולהפיץ את התרבות הצ'כית, והפכה לספרות לשם האמנות בלבד. הזיקה לצרפת, צפון אירופה ורוסיה התעצמה, ודרישות חדשות הוצבו בפני הידע התרבותי של הסופרים ושל קהלם.

הדור החדש של המשוררים הרחיק את עצמו הן מהנאו-רומנטיקנים והן מהמודרניסטים: בהנהגתו של , עבודתם התמקדה במציאות הקונקרטית, חופשייה מכל פתוס או סימבוליזם מורכב. רבים מהמשוררים החדשים (, , , , ) הזדהו עם אנרכיזם ועם התנועה לזכויות נשים, אף שהשפעה זו דעכה במהלך העשור. בפרוזה, יצירתם של הדור המודרניסטי הגיעה כעת לבשלות, אך הגלים הסגנוניים השונים שהשפיעו על הפרוזה שלהם ניכרים גם ביצירות הדור החדש – נטורליזם (אנה מריה טילשובה (Anna Maria Tilschová)); אימפרסיוניזם (שראמק, גלנר, , יאן אופולסקי (Jan Opolský), ); הזצסיון הווינאי (, ).

לאחר העשור המרדני הראשון שלהם, פנה הדור החדש של המשוררים (טומן, נוימן, שראמק) אל הטבע והחיים ביצירתם. עשור זה סימן גם את שובם של סופרים קתולים (, , , ) ואת כניסתו הראשונה של האוונגרד לספרות הצ'כית, שביקש לתעד את השינויים המהירים בחברה ואת המודרניזציה. סגנון האוונגרד הראשון היה נאו-קלסיציזם, שפינה את מקומו במהרה לקוביזם, פוטוריזם וחילוניות (ס. ק. נוימן (S. K. Neumann), האחים צ'אפק הצעירים).

מלחמת העולם הראשונה הביאה עמה גל של דיכוי התרבות הצ'כית המתהווה, ומשמעות הדבר הייתה חזרה אל העבר, אל הערכים וההיסטוריה הצ'כיים המסורתיים: ההוסיטים וההתעוררות הלאומית. המלחמה, לעומת זאת, זירזה גם משבר ערכים, אמונה בקידמה, בדת ובאמונה, שמצא את ביטויו באקספרסיוניזם (, , ), בחילוניות (האחים צ'אפק) ובחזונות של אחווה אנושית אוניברסלית (, , ).

תקופת בין שתי מלחמות העולם, החופפת לתקופת הרפובליקה הראשונה, היא אחת מנקודות השיא של הספרות הצ'כית – המדינה החדשה הביאה בכנפיה פלורליזם של מחשבה, דת ופילוסופיה, שהוביל לפריחה גדולה של הספרות והתרבות. הנושא המרכזי הראשון של תקופת בין המלחמות היה המלחמה – חוסר האנושיות, האלימות והאימה, אך גם מעשי הגבורה של הלגיונות הצ'כוסלובקיים (, , פרנטישק לאנגר, ירוסלב האשק). רומן קומי אנטי-מלחמתי, החייל האמיץ שווייק מאת ירוסלב האשק, הוא הרומן המתורגם ביותר בספרות הצ'כית (58 שפות נכון ל-2013).

דור חדש של משוררים הוביל את שובו של האוונגרד: שירת הלב ( המוקדם, ) ואמנות נאיבית (האחים צ'אפק, , ירוסלב סייפרט וס. ק. נוימן). אולם האוונגרד התפצל עד מהרה לסופרים הרדיקלים הסוציאליסטים והקומוניסטים הפרולטריים (וולקר, נוימן, , אנטונין מאטיי פישה (Antonín Matěj Píša), הורה, ), לקתולים (דוריך, דמל), ולמרכז (האחים צ'אפק, דיק (Dyk), אוטוקר פישר, שראמק, לאנגר, יאן הרבּן). סגנון ספרותי צ'כי ייחודי, , פותח על ידי קבוצת  (ויטסלב נזוול, ירוסלב סייפרט, , קרל טייגה), שטענה כי השירה צריכה לחדור לחיי היומיום, ששירה היא בלתי נפרדת מחיי היומיום, שכל אחד הוא משורר.

הפרוזה של תקופת בין המלחמות התרחקה עוד יותר מהפרוזה המסורתית בעלת הפרספקטיבה האחת של המאה ה-19, לטובת נקודות מבט מרובות, סובייקטיביות ונרטיבים שבורים. ספרות אוטופית ופנטסטית עלתה לקדמת הבמה (, קארל צ'אפק, , ), וכך גם סוגות הפרוזה התיעודית, שביקשו לצייר תמונה מדויקת ככל האפשר של העולם (קארל צ'אפק, אגון ארווין קיש, , , אדוארד בס, ירומיר יון (Jaromír John), ); פרוזה לירית ודמיונית שחברה לשירה הפואטית של התקופה (, ירוסלב יאן פאוליק (Jaroslav Jan Paulík), ); ופרוזה בעלת אוריינטציה קתולית (ירוסלב דוריך, , יאקוב דמל). הדרמה של התקופה עקבה גם היא אחר אותה התפתחות סגנונית כמו השירה והפרוזה – אקספרסיוניזם, ואחריו חזרה לתיאטרון ריאליסטי ואזרחי (פרנטישק לאנגר, קרל צ'אפק). לצד השירה האוונגרדית, שגשג גם התיאטרון האוונגרדי, שהתמקד בהסרת המחסומים בין שחקנים לקהל, ובשבירת אשליית האחדות של היצירה התיאטרלית (,  ויאן וריך).

לאחר האופטימיות המסחררת של שנות ה-20 של המאה ה-20, שנות ה-30 הביאו עמן משבר כלכלי, שסייע לזרז משבר פוליטי: הן מפלגות השמאל (קומוניסטיות) והן מפלגות הימין (אנטי-גרמניות ופשיסטיות) הקצינו ואיימו על יציבות הדמוקרטיה. הדבר הוביל את סופרי התקופה להתמקד בעניינים ציבוריים וברוחניות; הקתוליות צברה חשיבות (קליסטה, , האלאס, ונצ'ורה, דוריך). שינויים ניכרו תחילה בשירה: הדור החדש של המשוררים (, , , , ) החלו כמשוררים של תנועת הפואטיזם, אך יצירתם אפלה הרבה יותר, מלאה בדימויים של מוות ופחד. גם האוונגרד הוותיק (טייגה, נזוול) פנה מהפואטיזם לסוריאליזם, וקבוצה שלישית (הורה, סייפרט, ) פנתה תחת זאת לליריקה, לשירה שקטה ומלאת זיכרונות. הפרוזה, לאחר שנות העיתונאות הריאליסטית, פנתה לאפוסים, לרומנים קיומיים ולנקודות מבט סובייקטיביות. הופיעו בלדות בהשראת העם (יוזף צ'אפק, קארל צ'אפק, ונצ'ורה, ), רומנים חברתיים (אולברכט, ונצ'ורה, פולאצ'ק, , ), ורומנים פסיכולוגיים (יארמילה גלזרובה (Jarmila Glazarová), , ). בתקופה זו כתב קארל צ'אפק את מחזותיו הטעונים ביותר פוליטית (והידועים ביותר) בתגובה לעליית הדיקטטורים הפשיסטים. לאחר הסכם מינכן ב-1938, הספרות שיקפה שוב את ההווה הפוליטי וקראה לסולידריות לאומית ולחזרה לעבר.

הפרוטקטורט הגרמני ומלחמת העולם השנייה הותירו את חותמם על הספרות הצ'כית – רבים מסופרי הדורות של בין המלחמות לא שרדו או יצאו לגלות. במהלך 1938–1940, החברה עדיין הייתה חופשית יחסית, אך במהלך 1941, רוב העיתונים, המגזינים וההוצאות לאור החופשיים נסגרו, וסופרים הושתקו. מלחמת העולם השנייה מסמנת אפוא את מקורו של הפיצול המשולש בספרות, שנמשך לאורך השנים הסוציאליסטיות עד 1989: ספרות מקומית שפורסמה, ספרות מקומית בלתי חוקית, וספרות גולים. כתוצאה מהמלחמה, כל צורות הספרות פנו עוד יותר למסורת ולהיסטוריה: השירה הפכה מאופקת יותר, ודגש רב יותר הושם על השפה כביטוי לזהות לאומית (הורה, האלאס, סייפרט, נזוול), ועל רוחניות וערכים דתיים (הרובין, זאבדה, זהרדניצ'ק, הולאן). הדבר אירע גם בפרוזה: נעלמו היצירות הניסיוניות של תקופת בין המלחמות, אך הרומן החברתי והפסיכולוגי (, , מילוש ואצלב קרטוכוויל (Miloš Václav Kratochvíl)) נשאר. הרומן ההיסטורי זכה לתחייה מחודשת (קרטוכוויל, ונצ'ורה, דוריך, שולץ) כדרך לכתוב על ההווה תוך הסוואתו ברומנים היסטוריים, וכך גם פרוזה בהשראת סיפורי עם ותרבות עממית (יוזף שטפן קובין (Josef Štefan Kubín), , ונצ'ורה, ירומיר יון, ). דור הסופרים שהחל לכתוב במהלך המלחמה וזמן קצר לאחריה (, ) חלקו כולם חוויה קשה דומה של המלחמה; יצירותיהם נושאות כולן את חותם הטרגדיה, המחשבה האקזיסטנציאליסטית וההתמקדות באדם כיצור מבודד.

אחד המפרסמים השאפתניים ביותר של הספרות הצ'כית היה רודולף פוקס (Rudolf Fuchs; 1890–1942). באמצעות תרגומיו הרבים של ספרות צ'כית לגרמנית, הוא הקדיש את חייו לטיפוח הבנה בין התרבות הצ'כית והגרמנית – באופן אירוני, בתקופות של תהפוכות פוליטיות עצומות שכללו את שתי מלחמות העולם (1914–1942). החוקר קונסטנטין קונטורויאניס, מ בברנו, מתאר את פוקס כ"מתווך תרבותי ומבקר חברתי שלא הוערך דיו בתקופות של סכסוך" ורואה בניסיונותיו לתווך תרבותי כבעלי רלוונטיות מתמשכת ו"מעוררי השראה לדור הנוכחי". פוקס ניהל חליפת מכתבים הדוקה עם , , , , יוזף צ'אפק, קארל צ'אפק, ירוסלב דוריך,  ובלאז'נה פישרובה (Blažena Fischerová), בין היתר, ותרגם יצירות מאת , פרנטישק צ'לאקובסקי, יאן נרודה, , , אוטוקר ברזינה, , , ס. ק. נוימן, , אוטוקר תר (Otokar Theer), אוטוקר פישר, פטר קז'יצ'קה, ירוסלב דוריך, יוזף הורה, ייז'י וולקר ופטר בזרוץ'. מאמציו של פוקס נקטעו בפתאומיות עם מותו בתאונה בגלות בלונדון ב-1942. כתב יד שכותרתו "אלמנך גרמני מצ'כוסלובקיה" נותר בלתי גמור בעיזבונו.

הספרות הצ'כית לאחר המלחמה שזורה באופן הדוק במצב הפוליטי של צ'כוסלובקיה שלאחר המלחמה; כמו במהלך המלחמה, הספרות התפצלה לשלושה ענפים עיקריים: ספרות מקומית שפורסמה, ספרות מקומית בלתי חוקית, וספרות גולים. הספרות תחת המשטר הקומוניסטי הפכה למפלט של חופש ודמוקרטיה, ויצירות ספרותיות וסופרים זכו להערכה לא רק בזכות הישגיהם הספרותיים, אלא גם בזכות מאבקם נגד המשטר. הספרות של כל התקופה שלאחר המלחמה זכתה אפוא לתשומת לב רבה, למרות מעמדה הרעוע לעיתים קרובות. אולם במהלך שלוש השנים הראשונות לאחר תום המלחמה (1945–1948), הספרות שמרה על מידה מסוימת של חופש, אף שהתחזקות השמאל הקיצוני דחקה בהדרגה מהמרחב הציבורי תחילה את הסופרים הקתולים (דמל, דוריך, צ'פ, זהרדניצ'ק), ואחר כך את הקומוניסטים המתונים.

בשנת 1948 חל ניצחונם הסופי של הקומוניסטים, ואת הקץ לחופש האזרחי – כל ספרות המנוגדת לפרספקטיבה הרשמית נאסרה והסופרים נרדפו. הסגנון הספרותי הרשמי הפך לריאליזם סוציאליסטי וכל הנטיות האוונגרדיות דוכאו. סופרים רבים יצאו לגלות – לגרמניה, לארצות הברית, לוותיקן. מאלה שנשארו, רבים בחרו לכתוב בסתר ולהישאר בלתי מפורסמים (הסוריאליסטים (זבינייק האבליצ'ק (Zbyněk Havlíček), קרל הינק (Karel Hynek)), הולאן, זהרדניצ'ק, , , יאן האנץ' (Jan Hanč), , , , , בוהומיל הראבאל). רוב יצירותיהם פורסמו רק במהלך שנות ה-60 וה-90.

רק בסוף שנות ה-50 החלה השליטה הצנזורית ההדוקה להתרופף – כמה משוררים הורשו לפרסם שוב (הרובין, אולדז'יך מיקולאשק (Oldřich Mikulášek), ) וקבוצה ספרותית חדשה התגבשה סביב המגזין "Květen" (מאי), ששאפה לשבור את אחיזת הריאליזם הסוציאליסטי (, , ייז'י שוטולה). הפרוזה פיגרה אחרי השירה במשך רוב התקופה, למעט  ויוזף שקבורצקי. יצירות קצרות יותר, כמו הסיפור הקצר, הפכו שוב לפופולריות.

שנות ה-60 הביאו עמן את תחילת מאמצי הרפורמה במפלגה הקומוניסטית, ואת הליברליזציה שבאה בעקבותיהן בספרות ויוקרתם הגוברת של הסופרים. החל מ-1964, הספרות החלה להתרחב בהיקפה מעבר לסגנון המאושר רשמית. בשירה, הליריקה האינטימית הפכה פופולרית (ולדימיר הולאן), וכן שירה אפית (קרל שיקטנץ, הרובין), והריאליזם של קבוצת 42. בפרוזה, סופרים חדשים נטשו פולמוסים על סוציאליזם ובמקום זאת פנו למוסר אישי ואזרחי (, מילן קונדרה, איוואן קלימה, פבל קוהוט), לנושא המלחמה והכיבוש (ייז'י וייל, ארנושט לוסטיג), ובמיוחד לגורל היהודים. בוהומיל הראבאל הפך לבולט מבין סופרי הפרוזה בני זמנו, עם יצירותיו המלאות בסלנג ומבנים נרטיביים לא מסורתיים, והיעדר מסגרות מוסריות רשמיות.

לקראת סוף העשור, החלו להופיע רומנים של התפכחות, ספקנות וצורך למצוא את מקומך בעולם ובהיסטוריה (לודביק וצוליק, מ. קונדרה, הרובין), וכן רומנים היסטוריים מודרניים (, ייז'י שוטולה (Jiří Šotola), , ). שנות ה-60 הביאו גם את הופעת הבכורה של דור חדש של סופרים שגדלו בתקופת הקיצוניות של הסטליניזם, ולכן לא היו להם אידיאלים לגבי אוטופיות עולמיות – יצירותיהם לא עסקו בשינוי העולם, אלא בחיים בתוכו: אותנטיות, אחריות מוסרית וספרותית כאחד. בין אלה נכללו המשוררים , יוזף הנזליק (Josef Hanzlík), אנטונין ברואוסק (Antonín Brousek), ייז'י קוביינה (Jiří Kuběna), והמחזאים , , ואצלב האוול, מילאן אוהדה, . סוף שנות הרפורמה ראה גם חזרה לניסויים: סוריאליזם (מילן נאפרבניק (Milan Nápravník), ), שירת איגיון (עמנואל פרינטה(Emanuel Frynta)), שירה ניסיונית (, , אמיל יוליש (Emil Juliš)), שירה מופשטת ודאדא (לדיסלב נובאק (Ladislav Novák)), פרוזה ריאליסטית קשוחה (יאן האנץ', ) ופנטזיה מקושטת ומלאת סמלים (). עידן החופש הספרותי והניסויים, שהגיע לשיאו במהלך האביב של פראג ב-1968, הגיע לסיומו הפתאומי באותו קיץ, עם הפלישה הסובייטית ו"הנורמליזציה" שבאה בעקבותיה.

ה"נורמליזציה" החזירה את הצנזורה החמורה של שנות ה-50, סגרה את רוב המגזינים והעיתונים הספרותיים, והשתיקה סופרים שלא התיישרו עם הקו. יותר מאי פעם, הספרות התפצלה לענפים החוקיים, הבלתי חוקיים ואלו שנכתבו בגולה. סופרים רבים נמלטו לארצות הברית ולקנדה (יוזף שקבורצקי), לגרמניה (פרדיננד פרוטקה), לאוסטריה (קוהוט), לצרפת (מ. קונדרה), אך בדרך כלל מצבם לא היה טוב בהרבה מזה של עמיתיהם בצ'כוסלובקיה, בעיקר בשל היעדר קהל קוראים. יצירותיהם נודעו יותר רק באמצעות תרגומים. איכות עבודתם של סופרים אוונגרדיים וניסיוניים שהמשיכו לפרסם כסופרים "רשמיים" ירדה בדרך כלל, והתאימה לדוגמה הרשמית, אם כי בהשוואה לשנות ה-50, הספרות הייתה פחות נוקשה. על הגבול שבין הספרות הרשמית והבלתי רשמית עמדו סופרי רומנים היסטוריים (קרנר, ), וכן בוהומיל הראבאל ואוטה פאוול. גם על סייפרט, מיקולאשק וסקאצל נאסר לפרסם; יצירתם פורסמה כסאמיזדאט, הוצאות מחתרתיות קטנות שהדפיסו בכתב יד חלק ניכר מעבודתם של הסופרים המחתרתיים והבלתי חוקיים. , יאן ולדיסלב וואצלב האוול ויאן לופטקה (Jan Lopatka) ארגנו את מהדורות הסאמיזדאט הגדולות ביותר. רבים מהסופרים הבלתי חוקיים הללו חתמו על אמנת 77 ונכלאו על כך. ספרות הסאמיזדאט שבה שוב לקתוליות, לספרי זיכרונות ויומנים של חיי היומיום (וצוליק). זיכרון והיסטוריה היו גם הם מוטיבים מרכזיים בספרות הסאמיזדאט (, ), וכך גם עדויות עובדתיות וכנות אכזרית על חיי היומיום ().

הדור הספרותי החדש של שנות ה-80 אופיין בצורך למרוד, לפעול מחוץ לגבולות החברה – יצירתם נשענת על דור המלחמה (קבוצת 42), והיא לעיתים קרובות אכזרית, תוקפנית וולגרית (, , ); הפוסטמודרניזם השפיע גם על הספרות כולה (, דניאלה הודרובה).

נפילת הקומוניזם ב-1989 סימנה שבר נוסף בספרות הצ'כית – הפלורליזם והחופש שבו. יצירותיהם של רבים מהסופרים הבלתי חוקיים והגולים שפעלו תחת המשטר הקומוניסטי פורסמו לראשונה (למשל  ו) ורבים מהם חזרו לחיים הציבוריים ולהוצאה לאור. אף שכמה מבקרים יאמרו שהספרות הצ'כית העכשווית (מאז 1989) שולית יחסית בהשוואה לקולנוע הצ'כי, סופרים כמו , איוואן מרטין יירואוס, יאכים טופול, , פטריק אוז'דניק, ,  ו הם דמויות ציבוריות ומוכרים ספרים במספרים גדולים. השירה הצ'כית העכשווית, בדמותו של , יכולה להתגאות במשורר בעל שיעור קומה אירופי.

קישורים חיצוניים

An overview, in English, of the history of Czech literature since its inception to the present day. (January 2009)
Resources in English on Czech Literature, Cinema and Politics
Czech Literature since the 1980s – lecture
Brief history with a few capsule portraits
Overview from Encyclopædia Britannica
Lecture about changes after the fall of communism
Catholic Encyclopedia – brief early history till 1800
The history of Czech literature
Czech Literature Now – English translations of contemporary (c. 1995) Czech writers.
The Cafe Irreal: Czech authors – translations of contemporary, non-realist Czech literature
Czech literature portal – regularly updated Czech literature news and resources in English

הערות שוליים

קטגוריה:ספרות צ'כית