פרשת שרשרת היהלומים

פרשת שרשרת היהלומים (בצרפתית: Affaire du collier de la reine, "פרשת מחרוזת המלכה") הייתה תקרית שהתרחשה בין השנים 1784–1785 בחצר המלוכה של לואי השישה עשר, מלך צרפת, וכללה את אשתו, המלכה מארי אנטואנט.

מעמדה הציבורי של המלכה, שכבר נפגע משמועות ורכילויות, הוכתם עוד יותר בעקבות האשמה שקרית לפיה הייתה שותפה להונאה כלפי צורפי הכתר בניסיון לרכוש מחרוזת יהלומים יקרה במיוחד – אותה, כך נטען, סירבה לשלם לאחר קבלתה. בפועל, המלכה דחתה את הרעיון לרכוש את התכשיט, אך חתימתה זויפה על ידי ז'אן דה ולואה-סן-רמי. אף על פי שוולואה-סן-רמי הורשעה לבסוף, הפרשה נחשבת לבעלת חשיבות היסטורית רבה כאחת השערוריות שתרמו לאובדן האמון של הציבור הצרפתי במונרכיה, ואחת הסיבות שסיפקו לגיטימציה מוסרית ותמיכה עממית למהפכה הצרפתית.

רקע
בשנת 1772 החליט לואי החמישה עשר, מלך צרפת, להעניק למאהבתו מאדאם דו בארי מתנה מיוחדת, שעלותה הוערכה בכשני מיליון ליברות טורנוא (שווה ערך לכ-17.5 מיליון דולר ארצות הברית בשנת 2024). הוא פנה לצורפים הפריזאיים שארל אוגוסט במה (Boehmer) ופול באסאנג' (Bassenge), וביקש מהם לעצב מחרוזת יהלומים שתעלה ביופייה ובפארה על כל מחרוזת אחרת.

הצורפים השקיעו שנים רבות וסכומי כסף גדולים באיסוף היהלומים המתאימים. בינתיים, המלך לואי החמישה עשר מת ממחלת האבעבועות השחורות, ונכדו יורשו גירש את דו בארי מחצר המלוכה.

המחרוזת תוארה על ידי ההיסטוריון תומאס קרלייל כ"שורת שבעה-עשר יהלומים מרהיבים, כמעט בגודל של אגוזי לוז... פסטון תלת-שכבתיים ותליונים לרוב (בצורת אגס פשוטה, בצורת כוכבים מרובים או באשכולות חסרי צורה) מקיפים אותה... כאילו סביב מלכת היהלומים עצמה".
הצורפים קיוו שהמוצר יימכר למלכת צרפת החדשה, מארי אנטואנט, ואכן, בשנת 1778 הציע לואי השישה עשר את המחרוזת כמתנה לרעייתו, אך היא סירבה.
לפי קרלייל, המלכה סירבה ואמרה: "אנו זקוקים יותר לספינות מלחמה מסוג 74 תותחים מאשר למחרוזות יהלומים". יש שטענו כי מארי אנטואנט דחתה את המחרוזת משום שנעשתה עבור דו בארי, שאותה תיעבה. אחרים סברו כי לואי שינה את דעתו.
הפרשה
ממוזער|שמאל|180px|ז'אן דה סן-רמי דה ולואה (ז'אן דה לה מוט)

נוכלת בשם ז'אן דה ולואה-סן-רמי, הידועה גם כז'אן דה לה מוט, תכננה להשתמש במחרוזת היהלומים כדי להשיג עושר, ואולי גם כוח וחסות מלכותית. ז'אן הייתה צאצאית לא-חוקית של בנו מחוץ לנישואין של אנרי השני, מלך צרפת. היא נישאה לקצין ז'נדרמים בשם ניקולא דה לה מוט, שהציג את עצמו כ"רוזן דה לה מוט". בני הזוג חיו על פנסיה קטנה שהוקצתה לז'אן על ידי המלך.

במרץ 1785 הפכה ז'אן לפילגשו של הקרדינל דה רוהאן, שגריר צרפת לשעבר בחצר המלוכה בווינה. רוהאן לא היה אהוד על ידי מארי אנטואנט, בין היתר משום שהפיץ שמועות על התנהגותה באוזני אמה, מריה תרזה, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה. המלכה גם נעלבה ממכתב שבו רוהאן התבטא בגסות כלפי אמה. באותה עת ניסה רוהאן לשוב לחסדיה של המלכה כדי לזכות במינוי לתפקיד שר. ז'אן, שנכנסה לחצר בעזרת מאהב בשם רטו דה וילט, שכנעה את רוהאן כי היא זוכה לאהדתה של המלכה ונפגשת עימה. רוהאן, ששמע זאת, קיווה להשתמש בז'אן כדי לשפר את מעמדו בעיני המלכה, וז'אן הבטיחה שהיא פועלת למענו.

ממוזער|180px|הקרדינל דה רוהאן

כך נוצרה התכתבות מדומה בין רוהאן למלכה. ז'אן העבירה לרוהאן מכתבים שלטענתה נשלחו על ידי מארי אנטואנט. ככל שסגנון המכתבים הלך והתחמם, השתכנע רוהאן כי המלכה מאוהבת בו – ואף התאהב בה בעצמו. הוא הפציר בז'אן שתארגן עבורו פגישה חשאית עם המלכה. הפגישה המדומה התקיימה באוגוסט 1784 בגני ארמון ורסאי. רוהאן פגש שם אישה שהאמין כי היא מארי אנטואנט, אך בפועל הייתה זו זונה בשם ניקול לה גיי ד'אוליבה, שז'אן שכרה בשל הדמיון בינה לבין המלכה. רוהאן העניק לה ורד, ובתמורה היא, בדמות המלכה, הבטיחה לו לשכוח את העבר.

ממוזער|שמאל|180px|מארי אנטואנט עם ורד, ציור מאת אליזבט ויז'ה-לה ברן

ז'אן ניצלה את אמונו של רוהאן ולקחה ממנו סכומי כסף גדולים בטענה שהועברו למטרות צדקה של המלכה. בעזרת הכסף הצליחה להשתלב בחברה הגבוהה. מכיוון שהתפארה בקשריה עם מארי אנטואנט, רבים האמינו שהקשר ביניהן אמיתי.

הצורפים במה ובאסאנג' פנו אל ז'אן בניסיון למכור את המחרוזת. בתחילה סירבה לעמלה, אך בהמשך שינתה את דעתה. לפי גב' קאמפן, ז'אן התחזתה למלכה ושלחה מכתבים לרוהאן ובהם הוראה לרכוש את המחרוזת. המכתבים נחתמו בשם "מארי אנטואנט דה פראנס", אך רוהאן לא ידע או לא זכר שמלכים בצרפת נהגו לחתום בשמם הפרטי בלבד.

ב-21 בינואר 1785 סיפרה ז'אן לרוהאן כי המלכה מעוניינת לרכוש את המחרוזת, אך בשל המצב הכלכלי הרעוע, אינה רוצה לעשות זאת בפומבי. היא ביקשה שרוהאן ישמש כמתווך חשאי. זמן קצר לאחר מכן ניהל רוהאן את המשא ומתן לרכישת המחרוזת תמורת שני מיליון ליברות, בתשלומים. הוא טען כי קיבל אישור מהמלכה והציג בפני הצורפים מסמכים בכתב ידה. רוהאן הביא את המחרוזת לבית ז'אן, שם הגיע גבר שלטענת רוהאן היה משרת המלכה, ולקח את המחרוזת. בפועל, היה זה אדם מטעמה של ז'אן, שמיד פירקה את המחרוזת ומכרה את היהלומים בשווקים השחורים של פריז ולונדון.

כאשר הגיע מועד התשלום, הציגה ז'אן את שטרות ההתחייבות של רוהאן, אך אלו לא הספיקו. הצורף במה פנה למלכה – וזו השיבה כי לא הזמינה ולא קיבלה מחרוזת כלשהי. לאחר ששמעה את פרטי הפרשה, החלה מארי אנטואנט לבצע מעצרים כבר באוגוסט, והשערורייה התפוצצה ברבים.

שערורייה
הסערה סביב הפרשה נבעה ממעצרו הפומבי של הקרדינל דה רוהאן באולם המראות בארמון ורסאי, ומהמשפט שהסתיים בזיכויו – ובהרשעת ז'אן דה לה מוט ושותפיה.
ב-15 באוגוסט 1785, ביום חג העלייה לשמים של מריה הקדושה, בעת שהחצר המלכותית ציפתה להגעת המלך והמלכה לטקס בכנסייה, נלקח רוהאן – שהיה אמור לכהן בטקס – בפני המלך, המלכה, שר החצר לואי אוגוסט לה טונלייה דה ברטיי, ושומר החותם ארמאן תומא הוא דה מירומניל, כדי להסביר את מעשיו. רוהאן הציג מכתב חתום "מארי אנטואנט דה פראנס". מכיוון שחברי משפחת המלוכה חתמו רק בשמותיהם הפרטיים, נחשב הדבר כחריגה חמורה מכללי הטקס. טעות זו נזכרה במשפטו של רוהאן, ונטען כי פגעה באמון המלך בו, שכן אדם כמותו, ש"נשם את נימוסי החצר מאז לידתו", ובפרט חבר לבית רוהאן האציל, לא אמור היה לטעות בטקסיות כזו.

רוהאן נעצר ונלקח לבסטיליה. בדרכו הספיק לשלוח הודעה לביתו להשמיד את מכתביו. ז'אן נעצרה רק שלושה ימים לאחר מכן, והספיקה להשמיד חלק מהמסמכים. גם הזונה ניקול לה גיי נעצרה, כמו גם רטו דה וילט, שהודה כי כתב את המכתבים שהועברו לרוהאן בשמה של המלכה, ואף זייף את חתימתה.
נעצר גם הדמות הידועה לשמצה, החניך הבונים החופשיים והאוקולטיסט אלסנדרו קליוסטרו, אף שאין ראיות ברורות למעורבותו בפרשה.

רוהאן בחר להישפט בפני הפרלמנט של פריז. האפיפיור פיוס השישי זעם על כך, משום שסבר כי רוהאן, כאיש דת בכיר, צריך להישפט בפניו – אך פנייתו לא נענתה.
המשפט הפך לסנסציה ציבורית, וב-31 במאי 1786 זוכו רוהאן, ניקול לה גיי וקליוסטרו.
בחירתו של רוהאן להישפט בפרלמנט, בין אם מתוך שיקול טקטי ובין אם לא, הפכה את הפרשה לעניין ציבורי – פוליטי.
ז'אן דה לה מוט הורשעה ונידונה למלקות, סימון באות V (קיצור של Voleuse, 'גנבת') על שתי כתפיה, ומאסר עולם בבית הכלא של זונות בבי"ח סלפטרייר. ביוני 1787 היא הצליחה להימלט מהכלא כשהיא מחופשת לנער.
בינתיים, בעלה נשפט בהיעדרו ונידון לשעבוד כגליאי  על ספינת משוטים (עונש קשה שהיה נהוג בצרפת). רטו דה וילט, הזייפן, גורש מצרפת.

המשפט משך תשומת לב עצומה מהציבור. הפרלמנט של פריז לא מתח ביקורת על התנהלותה של המלכה.
פסק הדין קבע שמארי אנטואנט לא נושאת באשמה, שרוהאן היה קורבן תמים, ושמשפחת דה לה מוט רימתה את שניהם למען רווח אישי.

אולם חרף המסקנות הרשמיות, רבים בצרפת האמינו כי המלכה עצמה עמדה מאחורי הפרשה, ושהשתמשה בזוג דה לה מוט כדי לנקום ברוהאן. האמונה הזו התחזקה בשל אכזבתה הגלויה של המלכה מזיכויו של רוהאן, העובדה שהודח מתפקידיו והוגלה למנזר לה שז-דייה. בנוסף, הציבור פירש את זיכויו של רוהאן כאות לכך שהמלכה אשמה.
כל אלה הובילו לפגיעה עצומה בתדמיתה של מארי אנטואנט, והעמיקו את התפיסה הרווחת שהיא בזבזנית, גאוותנית ומנוכרת לעמה.

ז'אן ברחה ללונדון, ובשנת 1789 פרסמה את זכרונותיה בצדקנות (Mémoires Justificatifs), שבהם הכפישה שוב את שמה של המלכה מארי אנטואנט.

חשיבות הפרשה
ממוזער|מארי אנטואנט כ"חיה" בקריקטורה סאטירית

פרשת מחרוזת היהלומים הייתה בעלת חשיבות מכרעת בפגיעה בלגיטימיות של בית המלוכה מבית בורבון בעיני העם הצרפתי, ארבע שנים בלבד לפני פרוץ המהפכה הצרפתית.
מארי אנטואנט הפכה לשנואה אף יותר, ושמועות מרושעות עליה הפכו אותה לנטל של ממש עבור בעלה, המלך לואי השישה עשר.
עם חשיפת הפרשה לציבור הרחב, חלה עלייה ניכרת בפרסומים ובפמפלטים משמיצים נגד המלכה. הפופולריות שלה הידרדרה עד כדי כך, שלא ניתן היה להתעלם ממנה לא על ידי המלכה עצמה ולא על ידי השלטון. הופעותיה בציבור פסקו כמעט לחלוטין.

משום שעמדה במרכז השערורייה, ובשל היותה ממילא מושא לשנאה מצד חלקים בציבור, תדמיתה הציבורית נהרסה ללא תקנה.
למרות שהמלכה לא הייתה מעורבת בפרשה בפועל, הציבור האמין שהיא ניסתה לרכוש לעצמה תכשיט ראוותני מכספי הממלכה המדולדלים — מה שחיזק את הדימוי שלה כמרוכזת בעצמה וכבזבזנית חסרת אחריות.

הפרשה הפכה את מארי אנטואנט לסמל מושלם של השחיתות, הפזרנות והריקבון של המשטר הישן. היא שימשה כשעיר לעזאזל מושלם עבור הסערה המוסרית שקדמה למהפכה, והייתה מטרה מועדפת לשנאה מצד הציבור, הרפובליקנים, היעקובינים וקבוצות רדיקליות כמו ה"סן-קולוט".

ממוזער|287x287px|הוצאתה להורג של מארי אנטואנט, 16 באוקטובר 1793

מארי אנטואנט מעולם לא הצליחה להתנער מדימוי האישה הרמאית, שבזבזה כספים על תענוגות אישיים תוך כדי הולכת שולל של הסובבים אותה.
למרות זאת, דווקא בעקבות הפרשה התקרב אליה בעלה, לואי השישה עשר, והחל לגלות כלפיה יותר הבנה, נאמנות ואף הגנה, גם בתקופה הקשה שקדמה למהפכה ובמהלכה.

קישורים חיצוניים

קטגוריה:מארי אנטואנט
קטגוריה:המהפכה הצרפתית