מחנות ריכוז במדינה הספרדית

מחנות ריכוז במדינה הספרדית פעלו בין השנים 1936 ל-1947. מתוך מאתיים עד שלוש מאות מחנות באותה תקופה, חלקם היו קבועים ורובם זמניים. רשת המחנות שהוקמה ברחבי ספרד הייתה כלי של המשטר לדיכוי גורמים מתנגדים. 

בין הכלואים במחנות הריכוז בספרד היו אזרחים שלחמו לצד הכוחות הנאמנים לרפובליקה הספרדית השנייה, חיילים מחיל האוויר והצי, וכן מתנגדי משטר פוליטיים ומשפחותיהם, בדלנים מרוקאים, הומוסקסואלים, צוענים ואסירים פליליים. ועדות סודיות שפעלו בתוך המחנות קבעו את גורלם של הכלואים: אלו שהוכרזו כ"ניתנים לשיקום" שוחררו; אלה שנמצאו "לא אוהדים במידה מועטה" וכאלה שהיו חסרי אחריות פוליטית נשלחו לגדודי הפועלים; ואלה שהוגדרו "מתנכרים קשות" נשלחו לכלא והועמדו לדין על ידי בית משפט צבאי תחת פקודת ביקורת המלחמה. אלו שסווגו כ"פושעים פשוטים" נשלחו גם הם לכלא. אזרחים שנמצאו "לא ניתנים לשיקום" הוצאו להורג ביריה.  על פי הנתונים הרשמיים של פיקוח מחנות הריכוז של האסירים, בסוף מלחמת האזרחים בספרד נכלאו 177,905 חיילי אויב בכ-100 מחנות והוחזקו שם במעצר עד לסיווגם המשפטי. הפיקוח דיווח גם כי עד אז עברו דרך המחנות 431,251 בני אדם.

בדומה למחנות ריכוז רבים אחרים, אסירים פליליים אלימים (חסרי מניעים פוליטיים או אידאולוגיים) קיבלו מעמד גבוה יותר מרוב אלה הכלואים במחנה, ועבדו כ"שומרים" (cabos de vara) המופקדים על שאר האסירים. למרות הרס שיטתי נרחב של תיעוד על המחנות, מחקרים מצאו שחלקם התאפיינו בניצול עבודה של אסירים, שאורגנו בגדודי פועלים.

קיימת הסכמה בקרב היסטוריונים, המבוססת על עדויות של ניצולים, עדים ודוחות משטרו של פרנקו, שתנאי הכליאה במחנות "היו, באופן כללי, נוראיים". צבאו המורד של פרנקו לא הכיר בחיילים רפובליקנים כשבויי מלחמה, הראויים להגנת אמנת ז'נבה השלישית, שנחתמה שנים ספורות קודם לכן על ידי המלך אלפונסו השלושה עשר מטעם ספרד. שבויים אלה זכו ליחס קשה שכלל עבודות כפייה לצרכים צבאיים, כליאה ממושכת ללא העמדה לדין והרשעה, שימוש בעינויים להשגת עדויות והלשנות, והיעדר פיקוח שיפוטי על תנאיהם. בניהול מחנות הריכוז בספרד הייתה גם תופעה נרחבת של שחיתות, שהעשירה אנשי צבא רבים והחמירה את סבלם של האסירים.

 היסטוריה 
ממוזער|מחנה הריכוז מירנדה דה אברו ב-1943
בגלל השמדת חלק ניכר מן התיעוד, המספרים המדויקים של אסירים שהיו במחנות אינם ידועים. על פי ההיסטוריון הספרדי חאבייר רודריגו, כחצי מיליון אסירים עברו דרך מחנות הריכוז בין השנים 1936 ו-1942. בשנת 2019, קרלוס הרננדס דה מיגל זיהה כ-300 מחנות מאומתים, והעריך כי בין 700,000 למיליון איש עברו דרכם. ההיסטוריון לתולדות ספרד, פול פרסטון, מצא כמעט 200 מחנות בסך הכל שבהם עברו יותר מ-400,000 אסירים.  השמדת הראיות לקיומם של המחנות, לאחר סגירתם, בידי משטרו של פרנקו מאפשרת אף היום לגורמי ימין פוליטי בספרד להכחיש את קיומם של המחנות, או לטעון כי נועדו לשם עזרה ומתן טיפול.

מחנה הריכוז הראשון הוקם על ידי צבא המורדים של פרנקו ב-19 ביולי 1936, שעות לאחר פרוץ המרד, ליד מלייה; למחרת, דיווח העיתון המקומי, ה"ריף טלגרם", על פתיחת המחנה, הממוקם בקסבה של זלואן (מבצר עתיק מהמאה ה-17). פרנקו עודכן על כך מיד והורה לפתוח מחנות נוספים כדי להגן מפני "גורמים מתסיסים" ולהעסיק אותם בעבודות ציבוריות. ב-20 ביולי, אמר פרנקו לקולונל אדוארדו סאנץ דה בורוגה, שהיה נאמנו ומפקד העיר תטואן: "נאמר לי שיש כמה מאות עצורים וכי בתי הכלא אינם יכולים להכילם. לאור זרם הכתבים הזרים, כדי למנוע מופעי הוצאה להורג בפרברי תטואן, יש לחפש פתרון שיכול להיות מחנות ריכוז בפאתי העיר. (...) במלייה, כבר פתחו אחד במבצר זלואן עם תוצאות טובות". כך נוצר מחנה הריכוז אל מוגוטה, במיקום שהיה מתאים להסתרת תנאיו הקשים לצופים מבחוץ (ב-20 באוגוסט נרצחו בו 52 אסירים, כאשר פרנקו היה מודע למעשה).

האזור הבא שבו הקימו המורדים מחנות ריכוז היה האיים הקנריים, בשטחים עליהם השתלט צבא המורדים. כך קמו מחנות ריכוז בחצי האי לה איסלטה, בגראן קנריה, שפעלו עד סוף יולי 1936. מספר לא ידוע של אסירים מהמחנות באיים הקנריים נזרקו לים או לבורות געשיים. בדומה למתרחש בצפון אפריקה, העיתונות הלאומנית הסתירה את מעשי הפשע שבוצעו במחנות, והעניקה להם תדמית אידילית, רחוקה מן המציאות. מרכזי מעצר אחרים שנפתחו זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, כמו בית הכלא הצבאי ששכן בטירת סאוטה בהר אצ'ו, נחשבו למחנות ריכוז, אם כי מעולם נקבע כך רשמית.

ישנם היסטוריונים שהצביעו על פקידים נאצים בגסטפו כמארגני רשת מחנות הריכוז בתקופת פרנקו. מחנות שתכנונם שאב השראה ממחנות הריכוז של גרמניה הנאצית. בין אותם קצינים נאצים בלט פול וינצר, אשר היה ראש הגסטפו בספרד ולתקופת מסוימת, מפקד מחנה הריכוז מירנדה דה אברו. חלק מן ההיסטוריונים אף טוענים כי וינצר היה ההוגה המרכזי של ארגון מחנות הריכוז בספרד של פרנקו. מנגד, מחנות ריכוז אחרים, כמו לרדו, קסטרו אורדיאלס, סנטנדר ואל דואסו, הופעלו ונוהלו בתחילה על ידי גדודי הקורפו טרופה וולונטריה, חיל המשלוח של איטליה הפשיסטית .

ב-5 ביולי 1937 הוקם גוף הפיקוח הכללי של מחנות הריכוז של האסירים (ICCP), כחלק מצבא ספרד, בראשו עמד קולונל לואיס מרטין פינילוס, שהשתייך לכוח הספרדי הצפון אפריקאי. מטרת הפיקוח הכללי הייתה לרכז את ניהול כל המחנות, אף על פי שהיה בכך לפגוע בסמכותם של מפקדי הצבא באזורים שונים של המדינה, ובמיוחד בסמכויות הגנרל קייפו דה יאנו, אשר פיקד על צבא הדרום. מחנות הריכוז באנדלוסיה פעלו מחוץ ל-ICCP עד אמצע 1938, ואלה של האיים הבלאריים, האיים הקנריים או הפרוטקטורט של מרוקו שמרו על אוטונומיה כמעט מוחלטת עד סוף המלחמה.

בשנת 1938, שהו במחנות הריכוז של פרנקו יותר מ-170,000 אסירים, חלקם הגדול שבויי מלחמה מהצבא הרפובליקני הספרדי. לאחר תום המלחמה, בשנת 1939, אוכלוסיית הכלא נעה בין 367,000 ל-500,000, כולל חיילים וקצינים של הצבא הרפובליקני הספרדי. מאז 1940, המפקח על כל המחנות הללו היה הגנרל קמילו אלונסו וגה. תפקידם העיקרי של המחנות היה להחזיק כמה שיותר שבויי מלחמה רפובליקניים. בעוד אלה שתוארו כ"לא ניתנים לשיקום" הוצאו להורג. רבים מהאחראים על המנהלה במחנות היו כאלה שנפלו קורבן לעוולות השלטון באזור הרפובליקני, ולכן בלטו בהפגנת רצון נקם כלפי המובסים. אף פקידים בדרג גבוה שהופקדו לנהל את המחנות, לא גילו התנגדות רבה לאקלים זה של דיכוי ונקמה. המנהל הכללי של האסירים, מקסימו קוארבו רדיגאלס, וראש השיפט הצבאי, לורנצו מרטינס פוסט, תרמו במידה לא מבוטלת לאווירת הדיכוי והנקם.

בשנת 1946, עשר שנים לאחר תחילת מלחמת האזרחים, עדיין פעלו בספרד 137 מחנות עבודה ו-3 מחנות ריכוז, בהם הוחזקו 30,000 אסירים פוליטיים. מחנה הריכוז האחרון שנסגר היה מירנדה דה אברו בשנת 1947.

 הטיפול באסירים 
ימין|ממוזער|אנדרטה שהוקמה בשנת 1995 ליד סן איסידרו, אליקנטה, המוקדשת לקורבנות מחנה הריכוז אלבטרה
אסירים במחנות הריכוז סבלו עינויים והתעללות כחלק בלתי נפרד משגרת היום. רבים מהם לא הואשמו רשמית בפשע כלשהו. תנאי מחיה במחנות התאפיינו במחסור, מחלות, צפיפות ושחיתות. רבים היו אירועי הכאת אסירים בידי חברי פלנגות, או קרובי משפחה של קורבנות השלטון הרפובליקאי, אשר הורשו להיכנס למוסד. האסירים היו נתונים לעונשים אכזריים על ידי שומריהם (רבים מהם לוחמים לשעבר, שבויים לשעבר, או קרובי משפחה של קורבנות דיכוי בתקופת מלחמת האזרחים) או על ידי האסירים הפליליים האלימים שהיו אחראים על קבוצות אסירים.

 גירוש גולים ספרדים ולוחמי חטיבות ממלחמת האזרחים למחנות נאצים 
לצד מחנות הריכוז בספרד, נמצא כי מתוך רפובליקנים שגלו לצרפת לאחר שהובסו במלחמת האזרחים, כ-10,000 ספרדים נשלחו למחנות ריכוז נאצים, מבלי ששר החוץ בממשלת פרנקו, רמון סראנו סונייר, עשה דבר כדי להצילם. על פי תיעוד שנמצא, שלטונות הכיבוש הנאצי בצרפת פנו בשאלה לספרד מה לעשות עם "אלפיים האדומים הספרדים מאנגולם". אלה נשלחו בשנת 1940 למחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה.

באותה עת שלטונות פרנקו שיתפו פעולה גם עם בעלי בריתם הנאצים על ידי מסירת אסירים צ'כים, בלגים וגרמנים, אשר הוצאו להורג בידי הנאצים, או הועברו לבתי כלא ולמחנות ריכוז של הרייך השלישי, שם רובם נספו. משלוחים אלה נעשו בהוראתו האישית של פרנקו, בניגוד לדעתם של פקידיו ובהפרת המשפט הבינלאומי. השר גומז-ג'ורדנה כתב בכתב ידו על הדו"ח הדיפלומטי המתנגד להסגרת הנתינים הזרים, תוך התעלמות מטיעוניהם: "הוד מעלתו, הגנרל העליון הורה על הסגרתם".

 הערות שוליים 

 ספרות 

 קישורים חיצוניים 

 Campos de Concentración y Unidades Disciplinarias de Trabajadores de la España de Franco (בקטלנית)
 El dolor como terapia. Artículo en línea de M. Núñez Díaz-Balart, con bibliografía.
 אסקלבוס דל פרנקיסמו
 Registro de Afectados por la Guerra Civil y el Franquismo en Aragón
 עדויות אורלס דל קאמפו דה אלבטרה אי לה קרסל דה אוריהולה
קטגוריה:המדינה הספרדית
קטגוריה:מחנות ריכוז
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו