המלחמה השלזית הראשונה

המלחמה השלזית הראשונה (בגרמנית: Erster Schlesischer Krieg) הייתה מלחמה בין ממלכת פרוסיה לאוסטריה שנמשכה מ-1740 עד 1742 והסתיימה בכיבוש פרוסי של רוב חבל שלזיה (כיום בדרום-מערב פולין) מידי אוסטריה. המלחמה התנהלה בעיקר בשלזיה, מוראביה ובוהמיה (ארצות כתר בוהמיה) והייתה אחת מזירות הלחימה של מלחמת הירושה האוסטרית, והראשונה מבין שלוש המלחמות השלזיות בין פרידריך השני, מלך פרוסיה למריה תרזה, שכולן הסתיימו בשליטה פרוסית בשלזיה.

לא היה אירוע מסוים שהצית את המלחמה. פרוסיה נימקה את העילה למלחמה בטענות שושלתיות עתיקות על חלקים בשלזיה, אך שיקולים מתחום הריאל פוליטיק והאסטרטגיה תרמו לפרוץ המלחמה. המאבק על הירושה לבית הבסבורג, עם עלייתה של מריה תרזה לשלטון, סיפק לפרוסיה הזדמנות לחזק את מעמדה מול יריבות אזוריות כמו סקסוניה ובוואריה.

המלחמה החלה בפלישה פרוסית לשלזיה האוסטרית בסוף 1740 והסתיימה בניצחון פרוסי ובהסכם ברלין ב-1742, שהכיר בכיבוש רוב חבל שלזיה וחלקים מבוהמיה על ידי פרוסיה. במקביל נמשכה מלחמת הירושה האוסטרית, וסוגיית שלזיה הביאה את אוסטריה ופרוסיה לעימות מחודש במלחמה השלזית השנייה רק שנתיים לאחר מכן. המלחמה הראשונה סימנה תבוסה מפתיעה של בית הבסבורג לכוח גרמני משני ופתחה את היריבות האוסטרית-פרוסית שהשפיעה בהמשך על הפוליטיקה בגרמניה למשך יותר ממאה שנים.

 רקע וסיבות 
בתחילת המאה ה-18 שלט בית הוהנצולרן בממלכת פרוסיה, ולו היו טענות שושלתיות לדוכסויות רבות בחבל שלזיה, שהיה פרובינציה של אוסטריה תחת בית הבסבורג. שלזיה הייתה חבל עשיר וצפוף אוכלוסין, שגבל בטריטוריות הליבה של פרוסיה במרקיזות ברנדנבורג. מעבר לערכה הכלכלי כמקור להכנסות ממיסים, לתעשייה (במיוחד מינרלים) ולכוח אדם צבאי, שני הצדדים ייחסו לשלזיה חשיבות אסטרטגית רבה. עמק נהר האודר שימש מסדרון צבאי טבעי בין ברנדנבורג, ממלכת בוהמיה ומרקיזות מוראביה, וכל כוח ששלט בשטח יכול היה לאיים על שכניו. שלזיה שכנה גם בגבולה הצפון-מזרחי של האימפריה הרומית הקדושה, ומי ששלט בה היה יכול להגביל את ההשפעה של האיחוד הפולני-ליטאי והאימפריה הרוסית בגרמניה.

 הטענות של ברנדנבורג–פרוסיה 
טקסט=Map of political borders in Central Europe in the early 1700s|ממוזער|מפת ארצות כתר בוהמיה תחת שלטון בית הבסבורג עד 1742, אז עברה רוב שלזיה לידי פרוסיה
הטענות הפרוסיות נבעו, בין היתר, מהסכם ירושה משנת 1537 בין הדוכס הפיאסטי פרידריך השני מלגניצה לבין הנסיך הבוחר יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ולפיו דוכסויות לגניצה, וולה ובריג אמורות היו לעבור למשפחת הוהנצולרן עם הכחדת בית פיאסט בשלזיה. באותה תקופה, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דחה את ההסכם ולחץ על משפחת הוהנצולרן לחזור בהם מהסכמה זו. ב-1603 ירש יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, את הדוכסות יגרנדורף מבן דודו מרקיז גיאורג פרידריך מברנדנבורג-אנסבך ומינה את בנו השני, יוהאן גאורג מברנדנבורג, לדוכס.

במרד הבוהמי של 1618 ובמלחמת שלושים השנים, הצטרף יוהאן גאורג להתקוממות בשלזיה נגד הקיסר הקתולי פרדיננד השני. לאחר ניצחון הקתולים בקרב ההר הלבן (1621), הפקיע הקיסר את הדוכסות של יוהאן גאורג ומנע את החזרתה ליורשיו, אך מנהיגי בית הוהנצולרן המשיכו לטעון לבעלותם החוקית על יגרנדורף. ב-1675 פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, תבע את לגניצה, וולה ובריג עם הכחדת בית פיאסט, אך הקיסר התעלם מתביעותיו והנכסים נשארו בידי כתר בוהמיה.

ב-1685, כשאוסטריה הייתה בעיצומה של מלחמה עם האימפריה העות'מנית, העניק לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לשליט ברנדנבורג שליטה מיידית על נפה של שלזיה (שוויבוס) בתמורה לסיוע צבאי וויתור על כל תביעות עתידיות בשלזיה. בנו ויורשו, פרידריך הראשון, דרש חזרה את שוויבוס ב-1694, בטענה שהשטח הוענק לאביו בלבד לכל ימי חייו. כנסיך צעיר, הסכים פרידריך בחשאי להחזרת האזור בתמורה לכיסוי חובותיו, אך עם עלייתו לשלטון ביטל את ההסכם וחידש את תביעתו לשליטה בביגרנדורף ובפיאסט.

 הירושה האוסטרית 
טקסט=Portrait painting of a young Maria Theresa|ממוזער|מריה תרזה מאוסטריה, סביבות 1744, מאת מרטין ואן מייטנס
שני דורות מאוחר יותר, מיד לאחר עלייתו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, לכס הפרוסי במאי 1740, הוא החל להפעיל לחץ לצרף את שלזיה. פרידריך העריך שהתביעה השושלתית שלו איתנה שאותה ירש מפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ובידיו עמד צבא גדול וממושמע ואוצר מדינה מלא. אוסטריה הייתה במצב כלכלי קשה וצבאה לא עבר רפורמות אחרי תבוסה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739). המצב האירופי היה נוח צבאית: בריטניה וצרפת היו שקועות במלחמת אוזנו של ג'נקינס, שוודיה הייתה על סף מלחמה מול רוסיה, ובוואריה וסקסוניה הגישו גם הן תביעות נגד אוסטריה והיו צפויות להצטרף למלחמה. אף שהתביעה השושלתית שימשה עילה למלחמה, השיקולים המרכזיים היו ריאל פוליטיק ואסטרטגיים.

ההזדמנות לפעול למימוש התביעות הגיעה עם מות קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, באוקטובר 1740. לא היה לקיסר יורש זכר, והוא קבע, באמצעות הסנקציה הפרגמטית של 1713, שהיורשת תהיה בתו הבכורה, מריה תרזה. עם מותו היא עלתה לשלטון באוסטריה, בבוהמיה ובהונגריה במסגרת מלוכת הבסבורג. בתקופת חייו התקבלה הסנקציה על ידי המדינות, אך לאחר מותו ערערו עליה מיד פרוסיה, בוואריה וסקסוניה.

פרידריך ראה את הירושה הנשית כהזדמנות לספח את שלזיה וכתב ב-1740 לוולטר שזה "אות למהפכה של הסדר הפוליטי הישן". הוא טען שהסנקציה הפרגמטית לא חלה על שלזיה, שמעמדה היה נחלה קיסרית ולא ירושה דינסטית. בנוסף הוא טען שבמסגרת הסנקציה הבטיחו לו באוסטריה תמיכה בתביעות על דוכסויות יולייך וברג בחבל הריין, תמיכה שלא מומשה בפועל.

בינתיים, הנסיך הבוחר קרל אלברכט מבוואריה והנסיך הבוחר פרידריך אוגוסטוסהשני מסקסוניה נשאו בנות לבית הבסבורג והשתמשו בכך להצדקת תביעות לטריטוריות אוסטריות. פרידריך אוגוסטוס, האלקטור של סקסוניה, שהיה גם מלך האיחוד הפולני-ליטאי, רצה להשתלט על שלזיה כדי לאחד את שני האזורים שתחת שליטתו לגוש טריטוריאלי רציף. חששו של פרידריך ממהלך כזה תרם להאצת תוכניתו לפלוש לשלזיה.

 צעדים לקראת מלחמה 

טקסט=Map of European political borders in 1740|ממוזער|אירופה לאחר חוזה וינה (1738), כאשר פרוסיה בצבע סגול ומלוכת הבסבורג בזהב
בזמן שפרוסיה ביססה מחדש את טענותיה על שלזיה והחלה להיערך למלחמה, פעלו מדינות נוספות לבצע מהלכים דומים. בוואריה תבעה את כס הקיסר עם שטחי בוהמיה, אוסטריה עילית וטירול, סקסוניה דרשה את מוראביה ושלזיה עילית, ספרד ונאפולי רצו את נחלות הבסבורג בצפון איטליה, וצרפת, שראתה בהבסבורגים יריב מסורתי, שאפה לכבוש את ארצות השפלה האוסטריות. נסיכויות קלן ופפאלץ הצטרפו לאלו ויצרו את "ליגת נימפנבורג", שמטרתה לפגוע בדומיננטיות של ההבסבורגים בגרמניה.

אוסטריה נהנתה מגיבוי בריטניה (ששלטה גם בנסיכות הנובר), ובהמשך גם בגיבוי סבויה-סרדיניה והרפובליקה ההולנדית, ולאחר מכן גם מרוסיה בהנהגת יליזבטה, קיסרית רוסיה. מטרותיה של מריה תרזה: לשמור על נחלותיה התורשתיות ולבסס את בחירת בעלה הדוכס פרנץ שטפן מלוריין כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.

לאחר מות הקיסר ב-20 באוקטובר 1740, פעל פרידריך במהירות: ב-8 בנובמבר הורה על גיוס הצבא הפרוסי, וב-11 בדצמבר הציב אולטימטום למריה תרזה לוויתור על שלזיה. בתמורה הבטיח לשמור על שאר נכסי הבסבורג, לשלם פיצויים בכסף, להכיר בסנקציה הפרגמטית ולתמוך בבחירת בעלה כקיסר. עם זאת, מבלי להמתין לתשובה, הוא פלש בראש חייליו לשלזיה.

 גאוגרפיה צבאית וזירת הלחימה 
זירת המערכה העיקרית, חבל שלזיה, הציבה אתגרים והזדמנויות ייחודיים למצביאים במאה ה-18. החבל משתרע לאורך אגן הניקוז של נהר האודר, הזורם מדרום-מזרח לצפון-מערב ונשפך לים הבלטי. הנהר עצמו היווה ציר לוגיסטי ראשי להובלת אספקה כבדה וארטילריה, אך גם מכשול טבעי שחייב שליטה בגשרים המעטים לאורכו.

מבחינה טופוגרפית, שלזיה תחתית היא מישורית ברובה, מכוסה ביערות וביצות באזורים מסוימים, אך פתוחה מספיק לתמרוני פרשים ורגלים נרחבים. לעומתה, שלזיה עילית הופכת הררית יותר ככל שמתקרבים למוראביה. הגבול הטבעי בין שלזיה לבין בוהמיה (לב השטח ההבסבורגי) מורכב מרכסי הרים מאסיביים: הרי הסודטים והרי הענקים. מעברי ההרים באזורים אלו, כגון מעבר גלץ ומעברי הרי ברומוב, היו צווארי בקבוק אסטרטגיים. שליטה בהם אפשרה לפרוסים לאיים על וינה ועל פראג, ומנגד אפשרה לאוסטרים להזרים תגבורות לשלזיה.

כמו רוב המלחמות האירופיות במאה ה-18, גם המלחמות השלזיות נוהלו כ"מלחמות קבינט": צבאות ממשלתיים מקצועיים שתוחזקו על ידי השלטון למען מטרותיו. שטחים כבושים חויבו במיסים לכובשים, אך טבח בקנה מידה רחב באוכלוסייה היה נדיר בהרבה לעומת קרבות במאה ה-17. לוגיסטיקה צבאית הכריעה מערכות שלמות, כי הצבאות גדלו מעבר ליכולת לקיים עצמם במגוון של ביזה או אספקה מהשטח בלבד. מערכת המבצרים שיחקה תפקיד מרכזי באופרציה הצבאית. הערים גלוגאו, בריג, ניסה, ברסלאו ואולומואוץ היוו אזורים אסטרטגיים. צבא שלא כבש את המבצרים הללו הסתכן בניתוק קווי האספקה שלו ובמתקפות מהעורף. ציוד ואספקה אוחסנו במחסנים מרכזיים והועברו בשיירות עגלה מסודרות שהיו פגיעות מאוד לפשיטות אויב. לרוב לא התנהלו מבצעים קרביים בחורף; הצבאות עברו למחנות חורף, והקרבות חודשו באביב.

 צבאות וטקטיקה 
 שיטות וטכנולוגיות 

המערכות הצבאיות בעת החדשה המוקדמת התבססו על אימוץ ירי בכלי ירייה לצד המשך שימוש בכלי נשק מסורתיים. צבאות אירופה במאה ה-18 נבנו סביב יחידות של חיל רגלים מרוכז, חמושים ברובים חלקי-קנה עם מצת חלמיש וכידונים. פרשים קלים ביצעו סיורים וסיפקו תקשורת טקטית, ופרשים כבדים שימשו כעתודות לתקיפות הלם. ארטילריה שימשה סיוע באש ובהכרעת מצור. לשליטה במבצרים חשובים הייתה חשיבות אסטרטגית רבה, ובהתאם טקטיקות של מצור ממושך היו נפוצות. מנגד, קרבות שדה מכריעים היו נדירים יחסית, אף שבשיטת הלחימה של פרידריך הם תפסו משקל רב מהמקובל בתקופה.

 אסטרטגיה ודוקטרינה 
האסטרטגיה הפרוסית, בהנחיית פרידריך השני, התבססה על עיקרון "המלחמה הקצרה והערה". בשל משאביה המוגבלים של פרוסיה, היא לא יכלה להרשות לעצמה מלחמת התשה ארוכה. פרידריך שאף להכריע את האויב בקרב שדה מכריע, ולאחר מכן לכבוש שטח במהירות כדי ליצור עובדות בשטח לפני התערבות מעצמות אחרות. הפלישה בדצמבר 1740, בעיצומו של החורף, הייתה הימור אסטרטגי וטקטי כאחד, שנועד להפתיע את האוסטרים שלא ציפו למערכה בעונה זו.

מנגד, האסטרטגיה האוסטרית הייתה מסורתית ושמרנית יותר, והתבססה על "מלחמת עמדות". המטרה הייתה לתמרן את האויב לעמדה נחותה, לנתק את אספקתו ולכבוש מחדש מבצרים. עם זאת, ההפתעה האסטרטגית והצורך להגן על וינה אילצו את האוסטרים לנסות וליזום קרבות חילוץ, כפי שקרה בקרב על מולביץ.

 מבנים טקטיים 
הטקטיקה הנפוצה הייתה "הטקטיקה הקווית". הגדודים נפרסו בשורות ארוכות (לרוב בעומק של 3 שורות בפרוסיה ו-4 באוסטריה) כדי למקסם את רוחב חזית האש. המערכים הטקטיים בשימוש הצבאות:
 מערך קו: המערך הבסיסי להתקפה ולהגנה שנועד לייצר "חומת אש". חסרונו היה בחוסר גמישותו וברגישותו לאגפים חשופים.
 ריבוע: כאשר חיל הרגלים היה מאוים על ידי פרשים, הוא נערך בצורת ריבוע חלול, כשהכידונים מופנים החוצה לכל הכיוונים. מערך זה יצר "מבצר אנושי" שהסוסים לא הצליחו להסתער עליו, אך הוא היה פגיע מאוד לאש ארטילרית.

 חיל הרגלים וכלי הנשק 
חיל הרגלים היווה את עמוד השדרה של הצבאות. החיילים נלחמו במערכים צפופים ונוקשים.
 הנשק האישי: המוסקט היה הנשק הסטנדרטי. המוסקט הפרוסי (דגם 1723 ודגם 1740) והמוסקט האוסטרי היו בעלי טווח יעיל קצר מאוד (פחות מ-100 מטרים) ודיוק נמוך.
 קצב האש: היתרון הפרוסי הגדול היה ב"חוטר הברזל". בעוד שהאוסטרים השתמשו בחוטר עץ שנטה להישבר בלהט הקרב, הפרוסים יכלו לטעון את נשקם במהירות ובעוצמה רבה יותר. חייל פרוסי מאומן ירה כ-3 עד 4 כדורים לדקה, לעומת 2 עד 3 אצל האוסטרי. שיטת אש מחלקות  הפרוסית אפשרה ירי רציף וגלי לאורך החזית, בעוד שהאוסטרים ירו לרוב במטחים גדודיים פחות יעילים.
 הכידון: הפך את המוסקט לנשק משני בקרב פנים אל פנים, והיה קריטי להכרעה סופית של הסתערות או לבלימת התקפות פרשים.

 חיל הפרשים 
במלחמה השלזית הראשונה, יחסי הכוחות בפרשים נטו בבירור לטובת אוסטריה.
 הפרשים האוסטרים נחשבו לטובים באירופה. הקירסירים רכבו על סוסים חזקים (רובם מהנובר והולשטיין) והיו מאומנים בתקיפת הלם. היתרון הגדול ביותר של אוסטריה היה בהוסרים ההונגרים – פרשים קלים מעולים שביצעו סיורים, פשטו על שיירות אספקה ותקפו את האגפים הפרוסיים ללא הרף.
 הפרשים הפרוסים היו נקודת התורפה של פרידריך השני במלחמה זו. הם רכבו על סוסים בינוניים, והדוקטרינה שלהם הייתה מיושנת – הם נטו לעצור את הסוסים כדי לירות באקדחים וברובים במקום להסתער בחרבות שלופות. כישלונם בקרב על מולביץ הוביל את פרידריך השני להתחיל ברפורמות מקיפות מיד לאחר המלחמה.

 ארטילריה 
הארטילריה חולקה לשני סוגים עיקריים:

 ארטילריה גדודית: תותחים קלים (לרוב 3 ליטראות) שהוצמדו לגדודי הרגלים ונגררו ידנית או על ידי סוסים בודדים, כדי לספק אש ישירה בטווח קצר.
 ארטילריית שדה ומצור: תותחים כבדים (6, 12, ו-24 ליטראות) והוביצרים. הפרוסים הצטיינו בריכוז הארטילריה הכבדה בסוללות גדולות כדי להבקיע נקודות מפתח בקו האויב, חידוש טקטי שהקדים את זמנו.

 פיקוד ומנהיגות צבאית 
המלחמה בין פרוסיה לאוסטריה הביאה לידי ביטוי דור חדש של מפקדים לצד גנרלים ותיקים מהמלחמות הקודמות. בניגוד לצבאות מודרניים, הפיקוד היה ריכוזי מאוד, ולגנרלים הבכירים הייתה השפעה מכרעת על גורל הקרב.

 הפיקוד הפרוסי 
 פרידריך השני, מלך פרוסיה: המפקד העליון. במלחמה זו היה המלך הצעיר (בן 28) חסר ניסיון קרבי. בקרב על מולביץ איבד את עשתונותיו ועזב את שדה הקרב כשהיה נדמה שהכול אבוד, אירוע שרדף אותו כל חייו. עם זאת, הוא הפגין יכולת למידה מהירה, ראייה אסטרטגית חדה, ונטילת סיכונים שהפתיעה את יריביו.
 גנרל-פלדמרשל קורט כריסטוף פון שוורין: המצביא המנוסה ביותר של פרוסיה ויועצו הקרוב של המלך. שוורין היה זה שפיקד בפועל על הכוחות ברגעי המשבר במולביץ והפך את התבוסה לניצחון בזכות קור רוחו ושימוש נכון בחי"ר.
 לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ("הזקן"): אף שלא פיקד ישירות בקרבות בשלזיה במלחמה זו, הוא היה האדריכל של הצבא הפרוסי, ממציא חוטר הברזל ושיטות האימון הנוקשות שהביאו את הניצחון.
 לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו: בנו של "הזקן", מפקד שדה מוכשר ואגרסיבי. הוא פיקד על כיבוש המבצר החשוב גלוגאו בהתקפת פתע לילית נועזת, והיה דמות מפתח בפיקוד הטקטי לאורך המלחמה.
 גנרל האנס יואכים פון ציטן: כוכב עולה בצבא הפרוסי. מפקד ההוסרים שזכה לתהילה על תעוזתו בסיורים ובפשיטות. דמותו הפכה לאגדית בהמשך המלחמות השלזיות.
 היינריך, נסיך פרוסיה: אחיו הצעיר של המלך, שהחל את דרכו הצבאית במלחמה זו והתגלה כאסטרטג זהיר ושקול המאזן את הרפתקנותו של אחיו.

 הפיקוד האוסטרי 
 גנרל-פלדמרשל וילהלם ריינהרד פון נייפרג: המפקד העליון של הצבא האוסטרי בשלזיה ב-1741. נייפרג היה יותר דיפלומט ואיש חצר מאשר מצביא שדה מבריק. הוא נתפס לא מוכן בפלישה הפרוסית, ופיקודו בקרב על מולביץ היה הססני, אם כי הוא הצליח לשקם את הצבא לאחר התבוסה.
 פלדמרשל קרל אלכסנדר, נסיך לורן: גיסה של מריה תרזה ואחי הקיסר פרנץ הראשון. הוא החליף את נייפרג ופיקד על הצבא בקרב צ'וטוסיץ (1742). קרל היה מפקד אמיץ אך חסר דמיון טקטי, ולעיתים קרובות הובס על ידי תמרוניו המהירים של פרידריך.
 גנרל-פלדמרשל מקסימיליאן יוליסס בראון: קצין ממוצא אירי, שנחשב לאחד המוכשרים בצבא האוסטרי. הוא היה איש מעשה פרגמטי, שהצליח לעכב את הפרוסים ולנהל נסיגות מסודרות, אך לעיתים קרובות ידיו היו כבולות על ידי הוראות מווינה.
 הרוזן פרנץ לאופולד פון נדאשדי : מפקד כוחות הוסרים מפורסם. הוא פיתח את שיטות הגרילה שהסבו נזק רב לקווי האספקה הפרוסיים והפכו לאימת החיילים הפרוסים.

 מהלך המלחמה 
 מערכת שלזיה 1740–1741 
טקסט=Painting of Frederick the Great standing on a dais surrounded by Silesian nobles|ממוזער|פרידריך השני, מלך פרוסיה, מקבל את שבועת הנאמנות של אחוזות שלזיה בשנת 1741, ציור משנת 1882 מאת וילהלם קמפאוזן
צבא פרוסיה נערך בשקט על נהר האודר בדצמבר 1740, וב-16 בדצמבר, ללא הכרזה רשמית על מלחמה, הוביל פרידריך את חייליו אל מעבר לגבול, לתוך שלזיה. הצבא כלל שני קורפוסים ובהם 27,000 חיילים, בעוד הגנתה של שלזיה הופקדה בידי חיל מצב אוסטרי קטן עם 8,000 חיילים בלבד. האוסטרים הצליחו להציב התנגדות מינימלית ולהחזיק כמה מבצרים בלבד; צבא פרוסיה חצה במהירות את הפרובינציה, וב-2 בינואר 1741 השתלט על הבירה ברסלאו ללא קרב. ב-9 בינואר נמסר גם מבצר אוהלו ללא קרב, והוא שימש את הפרוסים כבסיס לחורף. בסוף ינואר כבר הייתה כמעט כל שלזיה בשליטת פרוסיה, והמבצרים האחרונים גלוגאו, בריג ונייסה היו תחת מצור.

בתום החורף, בתחילת 1741, פתח הצבא הפרוסי בקמפיין אביב; ב-9 במרץ לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו, כבש את גלוגאו בסערה. בסוף מרץ חצה צבא אוסטרי של כ-20,000 איש בפיקוד פון נייפרג את הרי הסודטים ושבר את המצור על נייסה ב-5 באפריל. הכוח העיקרי של פרוסיה התייצב מול התקדמותו. שני הצבאות התעמתו סמוך לכפר מולביץ ב-10 באפריל, שם הצליחו הפרוסים לבלום את האוסטרים בקרב על מולביץ. אף צד לא ניהל את הקרב היטב, ופרידריך אף עזב את שדה הקרב (בעצת שוורין), אך הצבא הפרוסי הצליח להחזיק בשטח והציג את הקרב כניצחון. בריג נכנעה לפרוסים ב-4 במאי. בחודשים הבאים התמקמו כוחות פרוסיה סביב נייסה, ולא נערכו כמעט קרבות נוספים.

 משא ומתן באמצע 1741 
טקסט=Painting of the coronation of Maria Theresa in Saint Martin's Cathedral, Hungary|ממוזער|מריה תרזה מוכתרת למלכת הונגריה בקתדרלת סנט מרטין בפרסבורג
לאחר כישלון הניסיון של אוסטריה להדוף את הפלישה הפרוסית בקרב על מולביץ, החלו מדינות נוספות באירופה לפעול; העימות המתרחב  כונה בהמשך מלחמת הירושה האוסטרית, והמלחמה השלזית הראשונה נתפסה בדיעבד כשלב הראשון בה.

צרפת תמכה בתביעת פרוסיה לשלזיה (הסכם ברסלאו, 5 ביוני 1741), וביולי הצטרפה להסכם נימפנבורג עם ספרד לתמיכה בתביעות בוואריה. ב-15 באוגוסט חצו הכוחות הצרפתיים את הריין וחברו לבוואריה על הדנובה בלחימה לעבר וינה, בזמן שצבא ספרדי-נפוליטני תקף את נחלות אוסטריה בצפון איטליה. סקסוניה, שהייתה קודם בת ברית של אוסטריה, הצטרפה אף היא כנגד אוסטריה, ובריטניה הכריזה נייטרליות כדי להגן על הנובר מהתקפה.

מריה תרזה, שחששה מחלוקה מוחלטת של ממלכתה, פעלה להתארגנות נגדית וקיבלה ב-25 ביוני את הכתרתה המלכותית כמלכת הונגריה; בהמשך פנתה לגיוס צבא חדש במזרח מלוכת הבסבורג. באוגוסט הציעה לפרידריך ויתורים בארצות השפלה ותשלום כספי כדי שיעזוב את שלזיה, אך הוא סירב. בינתיים, כוח אויב צרפתי-בווארי כבש את לינץ ב-14 בספטמבר, התקרב לווינה באוקטובר, ובוהמיה נכבשה בידי הסקסונים. כשראה את מצוקת אוסטריה, פתח פרידריך במגעי שלום חשאיים עם נייפרג בברסלאו, אף על פי שתמך פומבית בליגה.

אף על פי שפרוסיה הייתה בעלת ברית של הצרפתים, פרידריך חשש שצרפת או בוואריה יהפכו למעצמה הדומיננטית בגרמניה בעקבות חורבן אוסטריה, ולכן ניהל במקביל מגעי שלום לצד המשך תמיכה פומבית בליגה, ולחץ בריטי אפשר חתימה (9 באוקטובר) על שביתת נשק חשאית ("ועידת קליין שנלנדורף"): שני הצדדים התחייבו להפסיק את הקרבות (ולשמור על מראית עין של עימות), ובסיכום נוסף תקבל אוסטריה את דרום שלזיה בלבד תמורת שלום סופי. כוחות נייפרג קיבלו פקודה לשוב להגן על אוסטריה מול פלישות המערב, והשאירו את כל שלזיה בידי פרוסיה.

 מערכת בוהמיה-מוראביה 1741–1742 
טקסט=Portrait painting of a young Frederick the Great|ממוזער|פרידריך השני כנסיך פרוסיה בשנת 1739, מאת אנטואן פזנה
באמצע אוקטובר קרל אלברכט מבוואריה ובעלי בריתו הצרפתים חנו סביב וינה, אך מחשש שסקסוניה ופרוסיה יתפסו חלקים מבוהמיה, הפנה את כוחותיו לצפון לעבר פראג (24 באוקטובר 1741). שלושת הצבאות, הבווארים, הצרפתים והסקסונים, התאספו בנובמבר, הקיפו את פראג וכבשו אותה ב-26 בנובמבר; קרל אלברכט הוכרז כמלך בוהמיה ב-7 בדצמבר. במקביל, בנובמבר סיכם פרידריך את הגבול בין שלזיה הפרוסית ובין מוראביה הסקסונית, והשיג אישור צרפתי ובווארי להחזיק בכל חבל שלזיה ואזור קלאדסקו שבבוהמיה.

בהמשך, כאשר בעלי הברית התקדמו והמשיכו לכבוש שטחים, וגבר החשש של פרוסיה להידחק מהסכם עתידי, ביטל פרידריך השני את ההסכם החשאי, האשים את האוסטרים בהפרתו, והצטרף באופן גלוי להתקדמות הכללית לתוך בוהמיה ומוראביה. בדצמבר חדר צבאו דרך הרי הסודטים ושהה בבירת מוראביה, אולומואוץ (27 בדצמבר), בעוד נסיך אנהלט-דסאו כבש את המצודה בגלץ שעל גבול בוהמיה. בינואר 1742 נערכו בפרנקפורט בחירות קיסריות, ואלברכט הבווארי נבחר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.

בתחילת 1742 תכנן פרידריך מבצע משותף עם הסקסונים והצרפתים, שכוחותיהם נפגשו בעיר וישאו (5 בפברואר), אך בעלי הברית הצרפתים סירבו לשתף פעולה לאחר כיבוש איגלאו ב-15 בפברואר וחזרו לבוהמיה. הכוחות הפרוסים והסקסונים נעו לעבר ברין, אך נתקלו בהתנגדות ובמחסור באספקה. הסקסונים נסוגו בחזרה ב-30 במרץ לבוהמיה, ופרשו לחלוטין מהמלחמה ביולי. למערכה לא היו הישגים משמעותיים, וב-5 באפריל נסוגו הפרוסים לשלזיה עילית.

כשהקרב על מוראביה נגמר, הוביל קרל אלכסנדר, נסיך לורן, צבא אוסטרי בן 30,000 חיילים דרך מוראביה לבוהמיה בניסיון לשחרר את פראג. בתחילת מאי נכנסו פרידריך ונסיך אנהלט-דסאו עם 28,000 לוחמים למישור האלבה כדי לחסום את דרכו. הצבאות נלחמו ב-17 במאי סמוך לכפר חוטוסיץ', קרב שהסתיים בניצחון פרוסי דחוק ואבידות כבדות לשני הצדדים. כישלון קרל אלכסנדר, נסיך לורן, בקרב זה, ואחריו תבוסה נוספת בסהאי (24 במאי), ביססו את שליטת הפולשים הפרוסיים בפראג ושללו מאוסטריה אפשרות מיידית להוצאתם מבוהמיה.

 הסכמי ברסלאו וברלין 
טקסט=Map of Austrian Silesia after concessions to Prussia|ממוזער|שלזיה האוסטרית לאחר הסכם ברלין (1742)
לאחר קרב חוטוסיץ' פרוסיה הגבירה את ניסיונותיה להשגת שלום נפרד עם אוסטריה. במאי 1742 נציגי שני הצדדים התכנסו שוב בברסלאו. פרידריך דרש את מרבית שלזיה ואת רוזנות קלאדסקו; מריה תרזה התנגדה, אך השליח הבריטי הלורד היינדפורד דחק בה להיענות, כי בריטניה מימנה רבות את אוסטריה לצורך החלשת צרפת. בסופו של דבר ב-11 ביוני נחתם הסכם ברסלאו, מה שהביא לסיום המלחמה השלזית הראשונה.

ההסכם העניק לפרוסיה את רוב שלזיה ורוזנות קלאדסקו, שהפכו בהמשך לפרובינציית שלזיה הפרוסית. אוסטריה שמרה שתי מובלעות קטנות, כולל דוכסות טשן, ואת השארית בקצה הדרומי של שלזיה, שהפכו מאוחר יותר לשלזיה האוסטרית. פרוסיה גם התחייבה לקחת על עצמה חובות אוסטריים שהיו מגובים בנכסי שלזיה, ולהישאר נייטרלית ליתר מלחמת הירושה האוסטרית. הסדר זה אושר גם בהסכם ברלין שנחתם ב-28 ביולי 1742.

 תוצאות 
טקסט=Map of Central Europe with coloured territories|ממוזער|הגבולות במרכז אירופה לאחר המלחמה: פרוסיה (טורקיז) ובית הבסבורג (אדום) ב-1756, לאחר כיבוש שלזיה על ידי פרוסיה במלחמה השלזית הראשונה
המלחמה השלזית הראשונה הסתיימה בניצחון ברור לפרוסיה, שסיפחה 35,000 קמ"ר של שטח חדש וכמיליון נתינים נוספים, מה שהרחיב משמעותית את משאביה ואת מעמדה הבינלאומי. עם זאת, בכך שחתם פעמיים על שלום נפרד בעוד מלחמת הירושה האוסטרית נמשכת, הפקיר פרידריך את בעלי בריתו ב"ליגת נימפנבורג" והוציא לעצמו מוניטין של חוסר אמינות וטקטיקות כפולות בזירה הדיפלומטית. עם פרישת פרוסיה מהמלחמה הרחבה, פתחה אוסטריה במתקפה נגדית והשיבה לעצמה שטחים בחזיתות אחרות, מה שהיטה את הזירה הדיפלומטית בחזרה לטובתה.

כיבוש שלזיה בידי פרוסיה הבטיח עימות מתמשך עם אוסטריה ועם סקסוניה. נחישותה של מריה תרזה להשיב לשלזיה תוביל לסכסוך מחודש במלחמה השלזית השנייה כעבור שנתיים, ולמלחמה השלזית השלישית לאחר עשור נוסף; סקסוניה תתמוך באוסטריה בשני הסבבים הבאים.

במלחמה נהרגו 23,400 חיילים, מתוכם 13,500 פרוסים ו-9,900 אוסטרים.

 פרוסיה 
בהסכם הטריטוריאלי שסיים את המלחמה, קיבלה פרוסיה שליטה על שטחים נרחבים בשלזיה ובקלאדסקו, אזור מאוכלס מאוד ומתועש שתרם אוכלוסין ניכרת ומיסים למדינה הפרוסית. ניצחון מפתיע זה הבדיל ממלכה קטנה כמו פרוסיה מיריבותיה כמו בוואריה או סקסוניה והניח את התשתית להפיכתה למעצמה מובילה באירופה.

כיבוש שלזיה הפך את פרוסיה ואוסטריה ליריבות מובהקות ועיקשות ויצר את היריבות האוסטרית-פרוסית שתגדיר את הפוליטיקה הגרמנית במאה השנים שלאחר מכן. גם סקסוניה, שחששה ממעמדה של פרוסיה ומיקומה הגאוסטרטגי החדש של שלזיה תחת פרוסיה, התנגדה בתוקף למדיניותה. נסיגתו החד-צדדית של פרידריך מברית נימפנבורג (ושוב לאחר המלחמה השלזית השנייה) הכעיסה את צרפת, ומה שנתפס כברית הגנתית עם בריטניה (אמנת ווסטמינסטר ב-1756), האיץ את השינוי בציר בריתות האירופי, מה שהוביל ל"מהפכה הדיפלומטית" של שנות החמישים של המאה ה-18.

 אוסטריה 
הסכמי ברסלאו וברלין עלו לאוסטריה במחוז העשיר ביותר, והכניעה לנסיך גרמני מדרג נמוך פגעה במעמד ההגמוני של בית הבסבורג. בית הבסבורג הפסיד גם במערכת הבחירות הקיסרית, ובעקבות כך עלה סימן שאלה על עליונותו בגרמניה. צבאה של אוסטריה פיגר אחר המשמעת הצבאית של הפרוסים, ובשלהי 1741 איימה ברית נימפנבורג על קיום המונרכיה ההבסבורגית.

עם זאת, השלום בשלזיה פתח לאוסטריה אפשרות להתמקד ולהשיב את היתרון הצבאי מול הצרפתים והבווארים בזירות אחרות. הפולשים מהמערב נהדפו במעלה הדנובה כבר בתחילת 1742, וסקסוניה נסוגה מכוחותיה בבוהמיה לאחר הסכם ברלין ועשתה שלום עם אוסטריה בסוף השנה. כך נשארו הצרפתים והבווארים מבודדים בפראג, והעיר הזאת נכבשה מחדש על ידי אוסטריה בדצמבר. עד אמצע 1743 השיבה אוסטריה את שליטתה בבוהמיה, הדפה את הצרפתים אל מעבר לריין לאלזס וכבשה את בוואריה, בעוד הקיסר החדש, קרל השביעי, נמלט לפרנקפורט.

קישורים חיצוניים 

 Hannay, David McDowall (1911). "Austrian Succession, War of the" . In Chisholm, Hugh (ed.). Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.

 הערות שוליים 

 ביבליוגרפיה 

קטגוריה:אירופה: היסטוריה צבאית
קטגוריה:האימפריה הרומית הקדושה
קטגוריה:ממלכת פרוסיה