שמאלצובניק

ממוזער|הודעה של מושל מחוז ורשה לודוויג פישר מ-13 במאי 1943, המעודדת את תושבי ורשה להסגיר סוכנים קומוניסטים ויהודים לידי הרשויות הגרמניות.
ממוזער|311x311 פיקסלים|פוסטר של ראשי המחתרת מספטמבר 1943 המודיע על גזרי דין מוות שבוצעו על משתפי פעולה, כולל בוגוסלב יאן פילניק, שנידון בגין "סחיטה ומסירה לרשויות הגרמניות של מסתירי אזרחים פולנים ממוצא יהודי".
ממוזער|הודעה של ז'גוטה שפורסמה בספטמבר 1943 והזהירה כי הלשנה על יהודים והסגרתם לנאצים היא עבירה שעונשה מוות.
שמאלצובניק (בפולנית: Szmalcownik; באנגלית מאוית לעיתים גם shmaltsovnik) הוא ביטוי סלנג פולני לגנאי, שמקורו בשואה בפולין במלחמת העולם השנייה ומתייחס לאדם שסחט יהודים שהסתתרו, או שסחט פולנים שסייעו ליהודים במהלך הכיבוש הגרמני. סחטנים גזלו כספים של יהודים, החמירו את הסכנה שעמה התמודדו היהודים ומציליהם והגדילו את סיכוייהם להיתפס ולהיהרג.

בוורשה פעלו 3,000-4,000 סחטנים ומלשינים. בקיץ 1942, ז'גוטה, ארגון מחתרת פולני שהוקדש לסיוע ליהודים, ביקש ממדינת המחתרת הפולנית להגביר את מאמציה לעצור את "מגפת הסחטנים". בקיץ 1943 ארמייה קריובה החל להוציא להורג שמאלצובניקים והוציא להורג יותר מתריסר עד סוף המלחמה.Dariusz Libionka: ZWZ-AK i Delegatura Rządu RP wobec eksterminacji Żydów polskich [in:] Andrzej Żbikowski (ed.) Polacy i Żydzi pod okupacją niemiecką 1939–1945. Studia i materiały. Warszawa: Instytut Pamięci Narodowej, 2006, p. 123. . מספרן והשפעתן של הוצאות להורג אלה שנויים במחלוקת. מספר שמאלצובניקים נשפטו בפולין לאחר המלחמה.

תופעת הסחיטה של יהודים במהלך השואה לא הייתה ייחודית לפולין, והתרחשה ברחבי אירופה הכבושה.

 אטימולוגיה 
המונח מגיע מהמילה הגרמנית "Schmalz" (כתיב פונטי בפולנית: "szmalc", שמשמעותו המילולית "שומן חזיר") והצביע על המניע הכספי של הסוחט, כלומר השוחד שישלם הקורבן. מקורו בז'רגון פלילי. מילולית, ניתן לתרגם szmalcownik כ"סוחט שמנוני". באנגלית, המונח מתאר לעיתים סחטן, אך ביצירות פולניות, המבוססות על שפה צבאית, מבחינים לעיתים בין szmalcowniks, שהיו שודדים חד פעמיים, תקפו את קורבנותיהם ברחוב ודרשו שוחד, לבין סחטנים שעקבו אחר קורבנותיהם למקומות מסתורם ודרשו את כל מה שהיה להם. המונח מתואר לעיתים באנגלית כ"צייד ראשים", שכן הגרמנים הציעו תגמול כספי, שתארו כ"פרסים", עבור הסגרת היהודים.

 דמוגרפיה 
שמאלצובניקים הגיעו מרקעים מגוונים. כשלושה רבעים היו פולנים אתניים, אך בני המיעוטים הגרמניים, האוקראינים והליטאים – ובמקרים מסוימים אפילו יהודים – עסקו גם הם בסחיטה. רוב השמאלצובניקים הידועים היו גברים בגילאי 25–40. חלקם שיתפו פעולה עם הגסטפו, עם פקידים גרמנים אחרים או עם המשטרה הכחולה הפולנית,Jan Grabowski: „Ja tego Żyda znam!” Szantażowanie Żydów w Warszawie 1939–1943. Warszawa: Centrum Badań nad Zagładą Żydów. Wydawnictwo IFiS PAN, 2004, p. 17. . בנוסף לסחיטה. שמאלצובניקים לא היו בהכרח פושעים לפני המלחמה; מתוך 200 אנשים שנשפטו על ידי בתי משפט בוורשה בין השנים 1940 ו-1943, רק 11 היו מעורבים בפשעים לפני המלחמה.

לדברי יאן גרבובסקי, "יש אזכורים של שמאלצובניקים בכל הדיווחים של יהודים שהסתתרו בצד הארי של ורשה. המספר העצום של האזכורים הוא עדות ישירה (אם כי קשה לכמת) לשכיחות נוהג זה." גונאר פולסון מעריך את מספר השמאלצובניקים בוורשה ב"כ-3–4 אלפים". הקהילה היהודית שהסתתרה מחוץ לגטו ורשה מנתה כ-28,000 איש. עוזריהם הגויים של היהודים מנו 70,000-90,000. מאות אלפי תושבי העיר הנותרים נותרו פסיביים במאבק זה.

 השפעה 
משנת 1941 יהודים ללא אישור מחוץ לגטאות ומחנות היו נתונים לעונש מוות, וגם כל אדם שסייע להם. הגרמנים העניקו תגמולים כספיים עבור הסגרת יהודים מסתתרים. שמאלצובניקים היו סוחטים יהודים תמורת כסף וחפצי ערך, ולאחר שהקורבנות נשדדו מכל דבר בעל ערך, הם היו מוסרים לעיתים קרובות את היהודים תמורת הפרס.

יהודים מסתתרים רבים היו קלים לזיהוי על פי מאפיינים פיזיים ייחודיים, מבטאים ואוצר מילים, העדפות קולינריות, חוסר ידע על מנהגים נוצריים פולניים, ואפילו רכישה גדולה יחסית של מזון. בתחילת הכיבוש הגרמני, שמאלצובניקים הסתפקו במאות זלוטי, אך לאחר שהונהג עונש המוות על הסתרת יהודים, הסכומים עלו למאות אלפי זלוטי. פעילותם של השמאלצובניקים התעצמה בתקופת חיסול הגטאות (1942–1944).

הנזק שגרמו השמאלצובניקים לקהילה היהודית היה משמעותי. הם גזלו מהיהודים נכסים שנדרשו להם כדי לשרוד, הטרידו מצילי יהודים, העלו את חוסר הביטחון הכללי ואילצו יהודים מסתתרים לחפש מקומות מגורים בטוחים יותר. כך הוסיפו לסכנה שבה עמדו היהודים ומציליהם הפולנים, והגדילו את הסיכון שלהם ללכידה ולמוות.

במקרים מסוימים, כנופיות שמאלצובניקים סחטו זו את זו, או אפילו אנשים שעבדו עם סוכני גסטפו, מה שהוביל למעצרה של קבוצה אחת.  כ-200 שמאלצובניקים הועמדו לדין על ידי בית הדין המיוחד שהקימו הגרמנים בוורשה (Sondergericht Warschau) בגין מתן שוחד לחיילים גרמנים, התחזות לסוכני גסטפו וזיוף מסמכי זהות. העונשים נעו בין מספר חודשים למספר שנות מאסר, אם כי במקרים מסוימים הגסטפו היה ידוע כמי שביצע הוצאות להורג. לדוגמה, שני שמאלצובניקים הוצאו להורג בגין האשמת שווא של עורך דין גרמני בהיותו יהודי. עם זאת, לרוב הרשויות הגרמניות עודדו שמאלצובניקים.

 אמצעי נגד 
מדינת המחתרת הפולנית ראתה בשיתוף פעולה בגידה שדינה מוות, וניסתה לנטרל שמאלצובניקים ומלשינים מתחילת הכיבוש הגרמני. היא פרסמה גינויים פומביים בכרזות, עלונים ועיתונות מחתרתית, אם כי אלה כמעט ולא התייחסו באופן ספציפי לפשעים נגד יהודים. ההודעה הראשונה של הנהלת ההתנגדות המחתרתית כי פשעים נגד יהודים ופולנים ייענשו במוות פורסמה ב-17 בספטמבר 1942. לאחר הקמת ז'גוטה מאוחר יותר באותו חודש, נציגיה פנו שוב ושוב למדינת המחתרת בבקשה לפעול נגד סחטנים, אך ברוב המקרים נאמר להם ש"לא ניתן לעשות דבר" מכיוון שמעשים כאלה ידרשו הליך משפטי, שבלתי אפשרי לנהל במהלך הכיבוש. בקשת ז'גוטה לגינוי פעילות אנטי-יהודית נענתה ב-18 במרץ 1943. הוועד הפולני לשחרור לאומי הוציא צו דומה ב-31 באוגוסט 1944.

הוצאות להורג שבוצעו על ידי המחתרת הפולנית אושרו על ידי בית משפט מחתרתי, שנועד להבטיח שלא ייהרגו חפים מפשע בטעות. למעט ראשי כנופיות, זיהוי סחטנים בודדים היה קשה, שכן לעיתים קרובות הם היו אנונימיים; עם זאת, הם זוהו ונענשו יותר מאשר שודדי רחוב, שהיו קשים יותר לזיהוי. חלק מההוצאות להורג דרשו תכנון ניכר, שכן נשיאת נשק הייתה מסוכנת.

ארמייה קריובה הוציא להורג פעם ראשונה שמאלצובניק ב-4 במרץ 1943, ולמחרת הודיע הארגון היהודי הלוחם שפעל בעיקר בגטו ורשה כי הוציא להורג חמישה משתפי פעולה יהודים. יש לפחות מקרה מתועד אחד שבו לוחמי התנגדות קומוניסטים של ארמייה לודובה בוורשה הוציאו להורג שמאלצובניק אחד או יותר בשנת 1943. בתחילת 1944, לאחר שז'גוטה פעל להאצת התהליך, אישרה המנהלה הוצאות להורג לפי שיקול דעתן של רשויות ההתנגדות המקומיות, ובשנים 1943–1944 הוצאות להורג של שמאלצובניקים הפכו תכופות יותר.

היקף ויעילות אמצעי הנגד נתון לוויכוח. כ-30% מההוצאות להורג של בתי המשפט המחתרתיים בוורשה היו של שמאלצובניקים, אך המספר המדויק אינו ידוע; דריוש ליביונקה העריך את מספר השמאלצובניקים שהוצאו להורג בוורשה בפחות מעשרים.

לדברי שמואל קאסוב, שניתח את ארכיון עמנואל רינגלבלום, "אפילו בעניין הפשוט יחסית של דיכוי הסחטנים והמודיעים שפגעו ביהודים בצד הארי, המדינה המחתרתית לא יכלה להתערב." בסך הכל, מסכם יאן גרבובסקי, "סחיטה לא הייתה כרוכה בסיכון משמעותי... [זה] לא היה בראש סדר העדיפויות [של המחתרת], וגזרי הדין המעטים של בתי המשפט המחתרתיים כללו בדרך כלל לא רק יהודים אלא גם פולנים." לדברי יוסף קרמיש, הכרזות המחתרת נותרו בעיקר "על הנייר", ומספר ההוצאות להורג נותר נמוך; יואנה דז'וויינייצקי (Joanna Drzewieniecki) מציינת כי "מחקר חדש מצביע על כך שמשפטים והוצאות להורג של המחתרת לא התרחשו בתדירות גבוהה וגם לא היו גורם מרתיע כפי שחשבו בעבר היסטוריונים". עם זאת, מייקל מארוס מציין כי כ-150 הוצאות להורג של מלשינים שבוצעו עד אפריל 1943, אם כי לא בתגובה לסחיטה, השפיעו לטובה. לדבריו, "יותר גזרי דין מוות ממה שדווח בוצעו". מארוס טוען כי בעוד שההוצאות להורג לא ביטלו את בעיית הסחטנים, הן "הפחיתו אותה עד כדי כך" שכבר לא הייתה נושא בעל "חשיבות עליונה" עבור ז'גוטה.

 השלכות 
כמה שמאלצובניקים נשפטו בפולין לאחר המלחמה. בשנת 1956 שמאלצובניקים זכו לחנינה, אך לא אלה שהוכח כי השתתפו ברצח.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:טרמינולוגיה של תקופת השואה
קטגוריה:פשע בפולין
קטגוריה:שואת יהודי פולין
קטגוריה:משתפי פעולה עם הנאצים