מבצר בואה-קאר

מבצר בואה-קאר (בצרפתית: Ouvrage du Bois-Karre) הוא מבצר מדגם קטן שנבנה כחלק מקו מאז'ינו, על גבולה של צרפת עם מדינת לוקסמבורג. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה פלשו הגרמנים לצרפת דרך בלגיה ועקפו את רובו של קו מאז'ינו. מבצר בואה-קאר לא השתתף במערכה זו וביוני 1940 נאלצו לוחמיו להיכנע לגרמנים עם כניעת צרפת.

המבצר, שכלל רק בלוק לחימה אחד, נבנה באופן שונה מרוב מבצרי קו מאז'ינו בכך שלא נחפר לעומק האדמה ולא התקיימה בו הפרדה ברורה בין הכניסות אליו לבין בלוקי הלחימה.

ב-1989 החלה לפעול עמותת שימור מקומית כדי לשפץ מספר ממבצרי קו מאז'ינו וביניהם מבצר בואה-קאר. במסגרת הפרויקט שופץ ושוקם המבצר בחלקו החיצוני והפנימי והוא משמש כיום כמוזיאון הפתוח לציבור.

 רקע 
הדוקטרינה הצבאית שעמדה מאחורי בניית קו מאז'ינו הייתה של הגנה סטטית. גישה זו התקיימה בצרפת עוד מהמאה ה-17 כשסבסטיאן דה וובאן בנה את ביצורי וובאן.

צרפת המשיכה לדבוק בדוקטרינה זו גם בשלהי המאה ה-19, כשבעקבות התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה, הקימה בכל גבולותיה את מערכת הביצורים סרה דה ריבייר. על אף שמבצרים אלו היו כבר מיושנים במלחמת העולם הראשונה הם לקחו חלק במערכה זו וחלקם אף נהרס כליל מאש ארטילריה גרמנית כבדה.

ב-1920, לאחר המלחמה, המשיכו הצרפתים לדבוק בדוקטרינת ההגנה הסטטית כשתכננו את קו מאז'ינו. התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF)  כשמבצר בואה-קאר היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.

 עקרונות בניית מבצרי קו מאז'ינו 
מבצרי הקו נבנו לרוב לפי עקרונות שהתוותה ועדת CORF והם כללו:
 קיבוץ מבצרים לסקטורים
 מרחקים בין המבצרים המאפשרים הגנה הדדית בירי ארטילרי
 עמדות חיל רגלים בין המבצרים המרכזיים
 בנייה תת-קרקעית
 מרחק בין הכניסה למבצר והאזור המנהלי לאזור המבצעי כדי למנוע חדירת אויב לאזור המבצעי
 חלוקה לבלוקים כשכל בלוק כלל שילוב של תותחים, מקלעים ותצפיות (בהתאם להגדרתו כבלוק ארטילריה, רגלים או משולב)

 מקום המבצר 
המבצר הוא חלק "ממבצרי גזרת טיונוויל"  ונמצא כק"מ ממזרח לכפר בוסט , מחוז מוזל שבחבל גראנד אסט וממערב לנהר המוזל.

המבצר קיבל את המספר A12 ובהתאם לדיסציפלינה בה נבנה קו מאז'ינו קיבל הגנה ארטילרית ממבצרים בסביבתו כמו מבצר מולבאנז' A9, מבצר סטריש A11, מבצר קובנבוש A13, מבצר גלגנברג A15 ומבצר מטריש A17.

בסביבת המבצר נבנו מספר מצדיות לחיל רגלים להגן על המרווחים בין המבצרים הראשיים.

 מבנה המבצר 
המבצר יועד לחיילי רגלים והיה בנוי כיחידה אחת, בת שתי קומות, שכללה:
 בצידו המערבי של המבצר, שם היה גם פתח הכניסה, היו חרכי ירי עבור שני מקלעים כפולים  ותותח נ"ט 47 מ"מ מודל 1934 
 צידו המזרחי של המבצר (הפונה לחזית) היה גם הוא מצויד בחרכי ירי עבור שני מקלעים כפולים ותותח נ"ט 47 מ"מ כשבחלקו העליון של המבנה הותקן צריח נע למקלע מודל 1935  וארבעה צריחים משולבים למקלע ותצפית . אחד מצריחים אלו צויד בפריסקופ.

המבצר צויד בשני מנועים וגנרטורים שסיפקו חשמל לתאורה ולצריחים המתרוממים וכן כלל מחסנים, מגורי חיילים, מטבח, חדר אוכל ועוד.

 ההיסטוריה של המבצר 
 הקמת המבצר 
"ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF)  ביקרה במקום ב-1930 והחליטה על בניית המבצר. הבנייה נמסרה לקבלן דגיין-דובואה (Degaine-Dubois), נמשכה בשנים 1931–1935 ועלתה כ-10 מיליון פרנק.

עם סיום הבנייה הוצבו במקום 91 חיילים מרגימנט הרגלים ה-168 . המבצר עצמו כלל רק 52 מיטות לכן הצבא העמיד לרשות חיילי המבצר מחנה צבאי סמוך כדי לישון בנוחיות ולהנות משירותי המחנה.

 מלחמת העולם השנייה 
ב-10 במאי 1940 פתחו הגרמנים ב ופלשו לצרפת דרך הארדנים כדי לעקוף את הביצורים החזקים של קו מאז'ינו. מהלך זה הביא לכך שרק המבצרים באגף הצפוני של קו מאז'ינו לקחו חלק במערכה.

מבצר בואה-קאר, שהיה רחוק מראש הגשר הגרמני, לא לקח חלק במערכה ובסופו של דבר, במסגרת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת ב-22 ביוני, נכנעו חייליו והלכו לשבי גרמני.

 לאחר המלחמה 
עם סיום מלחמת העולם השנייה נמצא שבתקופה בה היה המבצר תחת כיבוש גרמני הייתה הפגיעה בו מינימלית ורוב הציוד נשמר במצב תקין.

בתקופת המלחמה הקרה חששה צרפת ממתקפה של חברות ברית ורשה על מדינות מערב אירופה לכן הפכה רבים ממבצרי קו מאז'ינו למחנות צבא ולעמדות תותחים.

לאחר פיתוח הנשק הגרעיני בצרפת ירד החשש ממתקפה מהמזרח ולאור עלויות תיחזוק המבצרים החל צבא צרפת למכור את המבצרים בשוק הפרטי. ברוב המקרים היו הרוכשים איכרים שרצו לעבד את האדמות שמעל המבצר. במספר מקרים היו אלו עמותות שימור מורשת שרכשו את הזכויות על מבצרים ושיפצו אותם לטובת ביקורים של הציבור.

ב-1989 הוקמה עמותת מורשת בשם "עמותת A15" לשימור מבצר גלגנברג A15. עם הזמן הרחיבו מתנדבי העמותה את עבודות השימור למבנים נוספים השייכים לקו. ב-2007 התאחדה העמותה עם עוד שתי עמותות שימור מקומיות והעמותה המאוחדת נקראת "עמותת קו מאז'ינו של קטנום וסביבתה" (Ligne Maginot de Cattenom et Environs). מבצר בואה-קאר נכלל בתוכנית השימור של העמותה המאוחדת. לפי אתר העמותה היא מטפלת בשיקום תשעה מבצרים ומצדיות וכן יצרה שביל הליכה המחבר את המבנים.

במסגרת שיקום מבצר בואה-קאר הוחזרו לשימוש המנועים והגנרטורים המספקים כיום את האנרגיה למערכות השונות. כמו כן שוקם ונצבע מחדש הציוד המכני ונאטם החלק החיצוני של המבנה בפני גשם. העמותה מארגנת סיורים במבצר.

 גלריה 

 לקריאה נוספת 
 Allcorn, William. The Maginot Line 1928–45. Oxford: Osprey Publishing, 2003. 
 Degon, André; Zylberyng, Didier, La Ligne Maginot: Guide des Forts à Visiter, Editions Ouest-France, 2014. 
 Kaufmann, J.E. and Kaufmann, H.W. Fortress France: The Maginot Line and French Defenses in World War II, Stackpole Books, 2006. 
 Kaufmann, J.E., Kaufmann, H.W., Jancovič-Potočnik, A. and Lang, P. The Maginot Line: History and Guide, Pen and Sword, 2011. 
 Mary, Jean-Yves; Hohnadel, Alain; Sicard, Jacques. Hommes et Ouvrages de la Ligne Maginot, Tome 1. Paris, Histoire & Collections, 2001. 
 Mary, Jean-Yves; Hohnadel, Alain; Sicard, Jacques. Hommes et Ouvrages de la Ligne Maginot, Tome 2. Paris, Histoire & Collections, 2003. 
 Mary, Jean-Yves; Hohnadel, Alain; Sicard, Jacques. Hommes et Ouvrages de la Ligne Maginot, Tome 3. Paris, Histoire & Collections, 2003. 
 Mary, Jean-Yves; Hohnadel, Alain; Sicard, Jacques. Hommes et Ouvrages de la Ligne Maginot, Tome 5. Paris, Histoire & Collections, 2009. 

 קישורים חיצוניים 



 מבצר בואה-קאר, באתר alsacemaginot.com
 מבצר בואה-קאר, באתר lignemaginot.com
 מבצר בואה-קאר, באתר mablehome.com (בארכיון האינטרנט)
 מבצר בואה-קאר, באתר wikimaginot.eu
 מבצר בואה-קאר, באתר thionvilletourisme.fr
 מבצר בואה-קאר, באתר festungsbauten.de 
 מבצר בואה-קאר, באתר "משרד התרבות הצרפתי"
 מבצר בואה-קאר, באתר mairie-cattenom.fr 

 הערות שוליים 

קטגוריה:המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה
בואה-קאר
בואה-קאר
קטגוריה:גראנד אסט: מבנים