מואיסקה

מואיסקה (נקראים גם צ'יבצ'ה) היו קהילות של קבוצה אתנית של תרבות חומרית פרה-קולומביאנית ששכנו באזור  (מצפון לבוגוטה בקולומביה של ימינו) לפני הקולוניזציה הספרדית של אמריקה, שמנהגיהן התקיימו עד תחילת המאה ה-19 ועצמאות קולומביה, והם  הנמצאים בתהליך של הגדרה מחודשת והחייאה תרבותית. בני המואיסקה דיברו מויסקובון (Muysccubun), שפה מ, הנקראת גם מואיסקה ומוסקה, חלק ממאמץ החייאה חשוב. המגע הידוע הראשון עם אירופאים באזור היה ב-1537 במהלך .

בספרד החדשה, לאנשי דת ופקידים אזרחיים ספרדים הייתה השפעה רבה על המואיסקה, בניסיונם לנצר אותם ולשלבם ב כנתינים.

תרבות המואיסקה לאחר הכיבוש עברה שינויים משמעותיים עקב ייסוד . המקורות אודות המואיסקה מצומצמים הרבה יותר מאשר אלה הנוגעים ל במסו-אמריקה או אימפריית האינקה ושילובן ב במהלך התקופה הקולוניאלית. בממלכת גרנדה החדשה ולתוך התקופה הקולוניאלית, הפכו המואיסקה ל"שבט הרשמי של האומה הקולומביאנית" ול"גרסה מקומית של האצטקים והאינקה". מחקר עדכני על המואיסקה מאת ארכאולוגים, אנתרופולוגים והיסטוריונים בוחן מחדש את ההבנה של עברם הפרה-היספני והקולוניאלי של המואיסקה.

היסטוריה של המואיסקה
שמאל|ממוזער|250px|מיקומם של המואיסקה בקולומביה.
שמאל|ממוזער|200px|פטרוגליפים של אל אברה (בערך 11,000 לפנה"ס)
שמאל|ממוזער|250px|האלטיפלנו קונדיבויאסנסה ברכס הקורדילרה המזרחית; טריטוריה של המואיסקה
שמאל|ממוזער|250px|טריטוריה של קונפדרציית מואיסקהמציג את זיפה, סאקה וטריטוריות עצמאיות
שמאל|ממוזער|250px|"ספרות המואיסקה" כפי שתוארו על ידי , פון הומבולדט ו.
שמאל|ממוזער|200px|ברקת ממוסו
קבוצות משנה זוהו בעיקר על פי נאמנותן לשלושה שליטי מואיסקה גדולים: ה"הוֹאַ" (hoa) בהונזה, ששלט על טריטוריה המכסה בערך את דרום וצפון-מזרח בויאקה ודרום סנטנדר של ימינו; ה"פסיפקואה" (psihipqua) ב (Muyquytá) שכלל את רוב קונדינמרקה המודרנית ואת הלוס יאנוס המערביים; וה"איראקה" (iraca), השליט הדתי של  (Suamox) וצפון-מזרח בויאקה ודרום-מערב סנטנדר של ימינו.

טריטוריית המואיסקה השתרעה על שטח של כ-25,000 קמ"ר, מצפון בויאקה עד ה (Páramo de Sumapaz), ומהפסגות ועד החלק המערבי של . הטריטוריה שלהם גבלה באדמות ה במערב, ה בצפון-מערב, ה בצפון, ה בצפון-מזרח, ה במזרח, וה בדרום.

בזמן הכיבוש הספרדי, הייתה באזור אוכלוסייה גדולה, אף שמספר התושבים המדויק אינו ידוע. ההערכות נעות בין מיליון אחד ליותר מ-3 מיליון תושבים. הכלכלה שלהם התבססה על חקלאות, כריית מלח, סחר, עיבוד מתכת וייצור.

עקב הקולוניזציה הספרדית, אוכלוסיית המואיסקה ירדה באופן דרסטי ונבלעה בתוך האוכלוסייה הכללית. צאצאי המואיסקה נמצאים לעיתים קרובות ברשויות מקומיות כפריות, כולל , , , , , ,  ו. מפקד אוכלוסין של משרד הפנים מ-2005 מדווח על סך של 14,051 אנשי מואיסקה בקולומביה.

חלק ניכר מהידע ההיסטורי על המואיסקה מגיע מעדויות הקונקיסטאדורים והמתיישבים: , המשורר הספרדי, חייל וכומר קתולי  (מהמאה ה-16); הבישוף ; והפרנציסקני  (מהמאה ה-17).

ידע ניכר נתרם מתקופה מאוחרת יותר על ידי  ו.

הידע על אירועים עד 1450 נובע בעיקר מהקשרים מיתולוגיים. בזכות "הכרוניקות של איי הודו המערבית" (Crónicas de Indias) יש לנו תיאורים של התקופה הסופית בהיסטוריה של המואיסקה לפני הגעת הספרדים.

ארכאולוגיה
חפירות באלטיפלנו קונדיבויאסנסה (הרמות של מחוזות קונדינמרקה ובויאקה) מראות עדות לפעילות אנושית מאז התקופה הארכאית בתחילת ההולוקן. בקולומביה נמצא אחד האתרים הארכאולוגיים העתיקים ביותר באמריקה: , שגילו מוערך בכ-13,000 שנה. עקבות ארכאולוגיים אחרים באזור האלטיפלנו קונדיבויאסנסה הובילו חוקרים לדבר על "תרבות אל אברה" (El Abra Culture): ב, כלים וחפצי אבן אחרים מתוארכים ל-9740 לפנה"ס; ב, במיוחד ב, נמצאו כלי אבן אחרים, המתוארכים לאלף שנה מאוחר יותר, שהיו שייכים לציידים מומחים. שלדי אדם שנמצאו תוארכו ל-5000 לפנה"ס, וניתוח הראה כי האנשים היו חברים בתרבות אל אברה.

תקופת המואיסקה
חוקרים מסכימים כי הקבוצה המזוהה כמואיסקה היגרה לאלטיפלנו קונדיבויאסנסה בתקופה הפרה-קלאסית באמריקה התיכונה () (בין 1000 לפנה"ס ל-500 לספירה), כפי שמעידות ראיות שנמצאו ב ובסואצ'ה. כמו שאר תרבויות שלב העיצוב של אמריקה, המואיסקה היו בתהליך מעבר מציידים-לקטים לחקלאים יושבי קבע. בסביבות 1500 לפנה"ס, קבוצות של חקלאים בעלי מסורות קדרות הגיעו לאזור מהשפלה. היו להם בתי קבע ומחנות קבועים, והם ניצלו את המים המלוחים כדי להפיק מלח בישול. ב יש עדויות לחקלאות וקדרות; היישוב הקדום ביותר ברמות מתוארך ל-1270 לפנה"ס. בין 800 לפנה"ס ל-500 לפנה"ס, גל שני של מהגרים הגיע לרמות. נוכחותם מזוהה על ידי קדרות ססגונית, בתים וחוות. קבוצות אלו עדיין התגוררו במקום עם הגעת הפולשים הספרדים. הם הותירו שרידים רבים מיישובם שנחקרו מאז המאה ה-16, ואפשרו למדענים לשחזר את אורח חייהם. ייתכן שהמואיסקה השתלבו עם תושבים קדומים יותר, אך המואיסקה היו אלו שעיצבו את הפרופיל התרבותי ואת הארגון החברתי והפוליטי. שפתם, , הייתה דומה מאוד לזו של העמים ב (, איג'קה (Ijka),  ו) וב ().

מלחמות
ה"זיפה"  (שלט 1470 עד 1490) היה במלחמה מתמדת נגד שבטים תוקפניים כמו ה, ובמיוחד ה, שהקשו גם על יורשיו,  ו. בני ה היו גם הם איום מתמיד כיריבים של ה"סאקה" של טונחה, במיוחד על הבעלות על  ב,  ו.

ארגון פוליטי ומנהלי
בני המואיסקה היו מאורגנים בקונפדרציה, שהייתה איחוד רופף של יחידות פוליטיות שכל אחת מהן שמרה על ריבונות. הקונפדרציה לא הייתה ממלכה, כיוון שלא היה לה מונרך אבסולוטי, וגם לא אימפריה, כיוון שהיא לא שלטה על קבוצות אתניות או עמים אחרים. קשה להשוות את הקונפדרציה של המואיסקה לתרבויות אמריקאיות אחרות, כמו האימפריות של האצטקים או האינקה, כיוון שהיא הייתה דומה יותר לקונפדרציה של מדינות, כמו הליגה האכאית. הקונפדרציה של המואיסקה הייתה אחת מהקונפדרציות השבטיות הגדולות והמאורגנות ביותר באמריקה הדרומית.

כל שבט בתוך הקונפדרציה נשלט על ידי צ'יף (ראש שבט) או "קאסיקה". רוב השבטים היו חלק מהקבוצה האתנית של המואיסקה, חלקו אותה שפה ותרבות, ויצרו קשרים באמצעות סחר. הם התאחדו אל מול אויב משותף. הצבא היה באחריות הזיפה (zipa) או הסאקה (zaque). ה, הלוחמים הקדמונים המסורתיים של המואיסקה, הרכיבו את הכוח הצבאי.

הקונפדרציה של המואיסקה התקיימה כאיחוד של שתי קונפדרציות קטנות יותר. הקונפדרציה הדרומית, בראשות הזיפה, בירתה הייתה בבָּקָאטָה (כיום בוגוטה). ישות פוליטית דרומית זו כללה את רוב אוכלוסיית המואיסקה והחזיקה בכוח כלכלי גדול יותר. הטריטוריה הצפונית נשלטה על ידי הסאקה, ובירתה הייתה בהונזה, הידועה כיום כטונחה. אף ששני האזורים קיימו יחסים פוליטיים וקרבה משותפים והשתייכו לאותה אומה שבטית, יריבויות עדיין התקיימו ביניהם. בקרב הטריטוריות היו ארבעה משטרי צ'יף: בָּקָאטָה, הונזה, דואיטמה ו. כל משטר צ'יף היה מורכב מיישובים. השבטים חולקו ל'קפיטניות' (Capitanías) (שנשלטו על ידי 'קפיטן'). היו שני סוגים: 'קפיטניה גדולה' (sybyn) ו'קפיטניה קטנה' (uta). מעמד ה'קפיטן' עבר בירושה על פי ייחוס אימהי.

חקיקת המואיסקה הייתה משפט מנהגי; כלומר, שלטון החוק שלהם נקבע על ידי מנהגים עתיקי-יומין באישור הזיפה או הסאקה. סוג זה של חקיקה התאים למערכת קונפדרציה מאורגנת היטב. משאבי טבע לא יכלו להיות בבעלות פרטית: יערות, אגמים, רמות, נהרות ומשאבי טבע אחרים היו נחלת הכלל.

שפה
צ'יבצ'ה, הידועה גם כ"מואיסקה", "מוסקה" או "מואיסקה קובון", משתייכת ל. בשיא תפוצתה, השפה דוברה ברחבי מספר אזורים באמריקה המרכזית ובצפון אמריקה הדרומית. תרבות ה וה, הקשורות לתרבות המואיסקה, דוברות שפות דומות, דבר שעודד סחר. המואיסקה השתמשו בצורה של הירוגליפים עבור מספרים.

מילים רבות בשפת הצ'יבצ'ה נטמעו או "הושאלו" לספרדית הקולומביאנית:
 גאוגרפיה: שמות רבים של יישובים ואזורים נשמרו. במקרים מסוימים, הספרדים העניקו לערים שמות המשלבים מילים בצ'יבצ'ה ובספרדית, כגון סנטה פה דה בוגוטה (בצ'יבצ'ה: "בקאטה"). רוב הרשויות המקומיות במחוזות בויאקה וקונדינמרקה נגזרות משמות בצ'יבצ'ה: , ,  ורבים אחרים.
 פירות, כגון  ואוכובה.
 יחסים: הילד הצעיר ביותר נקרא "קובה" (cuba), או "צ'ינה" (china) לילדה; "מואיסקה" משמעו אנשים.

כלכלה
למואיסקה הייתה כלכלה וחברה שנחשבו לאחת מהחזקות ביותר בתקופה הפוסט-קלאסית האמריקאית, בעיקר בשל המשאבים יקרי הערך של האזור: זהב וברקת. כשהגיעו הספרדים לטריטוריית המואיסקה, הם מצאו מדינה משגשגת, כאשר הקונפדרציה של המואיסקה שולטת בכרייה של המוצרים הבאים:
 אמרלדים: קולומביה היא יצרנית האמרלדים העיקרית בעולם.
 נחושת
 פחם: מכרות הפחם עדיין פועלים כיום בסיפקירה ובאתרים אחרים. לקולומביה יש כמה מעתודות הפחם המשמעותיות ביותר בעולם.
 מלח בישול: היו מכרות פעילים בנמוקון, סיפקירה וטאוסה.
 זהב: זהב יובא מאזורים אחרים אך היה בשפע כה רב עד שהפך לחומר מועדף למלאכת יד של המואיסקה. עבודות היד הרבות בזהב ומסורת הזיפה להציע זהב לאלה  תרמו לאגדת אל דוראדו.

המואיסקה סחרו בסחורותיהם בשווקים מקומיים ואזוריים בשיטה של סחר חליפין. הפריטים שנסחרו נעו בין מצרכים בסיסיים למוצרי מותרות. השפע של מלח, אמרלדים ופחם העניק לסחורות אלו מעמד של מטבע "דה פקטו".

בהיותם חברה שפיתחה חקלאות, האנשים השתמשו בחקלאות מדרגות והשקיה ברמות. המוצרים העיקריים היו פירות, קוקה, קינואה, יוקה ותפוחי אדמה.

פעילות כלכלית עיקרית נוספת הייתה אריגה. האנשים ייצרו מגוון רחב של אריגים מורכבים. החוקר פול באן (Paul Bahn) כתב: "תרבויות האנדים שלטו כמעט בכל שיטה של אריגת טקסטיל או עיטור הידועה כיום, ומוצריהן היו לעיתים קרובות עדינים יותר מאלה של ימינו".

תרבות
ימין|ממוזער|200px|דמות קרמיקה מואיסקנית, 600–1600 לספירה
שמאל|ממוזער|200px|שריון חזה מוזהב
שמאל|ממוזער|200px|חורבות מקדש מואיסקה האסטרונומי ב-"אל אינפיירניטו" ("הגיהנום הקטן") ליד וילה דה לייבה.
שמאל|ממוזער|200px|אנדרטה לבוצ'יקה בעיירה קואיטיבה, בויאקה
שמאל|ממוזער|200px|פסל של אלת המים סִיֶה (Sie) המזוהה עם באצ'ואֶה ((Bachuéמפוסל באבן על ידי הפסלת מבוגוטה מריה טרסה סרדה (María Teresa Zerda).
שמאל|ממוזער|250px|שחזור מקדש השמש
שמאל|ממוזער|200px|דגם של בתי המואיסקה
שמאל|ממוזער|200px|טיסקסוסה, הזיפה בעת הגעת הספרדים.הזיפה היה מקושט בעושר בזהב ובבדים יקרים.
שמאל|ממוזער|200px|מפת ממלכת גרנדה החדשה (1625)
שמאל|ממוזער|200px|בני מואיסקה (1882)
המואיסקה היו חברה של חקלאים וקדרים של הרי האנדים בצפון אמריקה הדרומית. הארגון הפוליטי והמנהלי שלהם אפשר להם ליצור אחדות תרבותית קומפקטית בעלת משמעת רבה.

תרומות תרבות המואיסקה לזהות הלאומית הקולומביאנית היו רבות.

הרלדיקה
תבניות של המואיסקה הפרה-קולומביאנית מופיעים בסמלים שונים של רשויות מקומיות מודרניות הממוקמות על האלטיפלנו קונדיבויאסנסה, לדוגמה  ו בקונדינמרקה. לשרידי המואיסקה במרכז קולומביה יש גם סמל משלהם.

ספורט
לתרבות המואיסקה היו ענפי ספורט מסוימים שהיו חלק מהטקסים שלהם. משחק הטורמקֶה (turmequé), הידוע גם בשם , שרד והפך לספורט פופולרי בקולומביה. חשובות היו גם תחרויות היאבקות. הזוכה קיבל שמיכת כותנה ארוגה עדינה מהצ'יף והוכשר כ.

דת
מחקר עדכני על המואיסקה טוען כי "ההיסטוריה הכללית של גרנדה החדשה" (Historia general de las conquistas del Nuevo Reyno de Granada) של  משנת 1688, עיצבה באופן בלתי הולם את ההבנה של דת המואיסקה, ומוסיף וטוען שהספר "מלא בטענות נחרצות בנוגע ל'דת המואיסקה, עם פנתאון של אלים, סיפורי בריאה וחזיונות על חיים לאחר המוות, אשר נוהלה ממקדשים גדולים על ידי כוהנים גדולים – שחלקם צוירו, בהוצאה כבדה, בשלושה עמודים מאוירים בעושר שליוו את ספרו".

כוהני המואיסקה חונכו מילדות והובילו את הטקסים הדתיים העיקריים. רק הכוהנים הורשו להיכנס למקדשים. מלבד הפעילות הדתית, הייתה לכוהנים השפעה רבה על חיי האנשים, והם נתנו ייעוץ בענייני חקלאות או מלחמה. הדת כללה במקור קורבן אדם, אך ייתכן שהמנהג נכחד עד לתקופת הכיבוש הספרדי, כיוון שאין דיווחים ספרדיים ממקור ראשון.

מסורת שבעל פה מעידה כי כל משפחה מסרה ילד לקורבן, וכי הילדים נחשבו קדושים וטופלו עד גיל 15, אז חייהם הוצעו לאל השמש, .

אלים
  (Sué, Suá, Zuhé או Xué) – אל השמש: הוא אבי המואיסקה. המקדש שלו היה ב, עיר השמש הקדושה. הוא היה האל הנערץ ביותר, במיוחד על ידי קונפדרציית הסאקה, שנחשב לצאצא שלו.
  – אלת הירח: המקדש שלה היה במה שהיא כיום הרשות המקומית . היא זכתה לפולחן נרחב על ידי קונפדרציית הזיפה, שנחשב לבנה.
 : אף שלא היה אל במלוא מובן המילה, הוא נהנה ממעמד זהה. הוא היה צ'יף או גיבור שהונצח במסורת שבעל פה. הארץ הוצפה על ידי אלה, אישה יפה ולעיתים מרושעת, או על ידי , אל הגשם והרעמים. בוצ'יקה הקשיב לתלונות המואיסקה על הההצפות. באמצעות המקל שלו, הוא שבר שני סלעים בקצה  וכל המים זרמו החוצה, ויצרו מפל מים. בוצ'יקה העניש את הוויטאקה (Huitaca) ואת צ'יבצ'אקום: הוא הפך את הוויטאקה לינשוף והטיל עליה להחזיק את השמיים. על צ'יבצ'אקום הוטל להחזיק את כדור הארץ.
 : אם בני המואיסקה. סופר כי אישה יפה עם תינוק יצאה מ. באצ'ואֶה התיישבה על גדת האגם וחיכתה שהילד יגדל. כשהיה מבוגר מספיק, הם נישאו ונולדו להם ילדים רבים, שהיו בני המואיסקה. באצ'ואֶה לימדה אותם ציד, חקלאות, לכבד את החוק ולעבוד את האלים. באצ'ואֶה הייתה כה טובה ואהובה שהמואיסקה כינו אותה פוראצ'וקה (Furachoque) ("אישה טובה" בצ'יבצ'ה). כשהזדקנו, באצ'ואֶה ובעלה החליטו לחזור למעמקי הלגונה. גרסאות אחרות של האגדה אומרות שלאחר שנכנסה ללגונת איגואקה, באצ'ואֶה עלתה לשמיים והפכה לצ'יאָה; בגרסאות אחרות צ'יאָה ובאצ'ואֶה הן שתי דמויות שונות.

אסטרונומיה
הפולחן של המואיסקה התמקד בשני אלים עיקריים: סואֶה עבור השמש וצ'יאָה עבור הירח. הם פיתחו לוח שנה ויגסימלי (מבוסס על 20) וידעו במדויק את מועד היפוך הקיץ (21 ביוני), שנחשב בעיניהם ליום סואֶה, אל השמש. המקדש של סואֶה היה בסוגאמוסו, עיר השמש הקדושה ומקום מושבו של האיראקה (iraca, הכהן). שם המואיסקה של העיר, סואמוקס (Suamox) או סוגאמוקסי (Sugamuxi), משמעו "עיר השמש". בהיפוך הקיץ, הסאקה הלך לסואמוקס לפסטיבל גדול שבו הוגשו מנחות פולחניות. זה היה היום היחיד בשנה שבו הסאקה הראה את פניו, כיוון שנחשב לצאצא של אל השמש.

מיתולוגיה
המיתולוגיה של המואיסקה מתועדת היטב. רבים מהכותבים שתרמו לכרוניקות של איי הודו המערבית התגוררו בבוגוטה. הם תיעדו רבים מהמיתוסים כיוון שהיו מעוניינים במסורות ובתרבות של העם הנכבש. טריטוריית המואיסקה הפכה למקום מושבו של המנהל הקולוניאלי של .

אל דוראדו
מקור האגדה על אל דוראדו (בספרדית: "המוזהב") בתחילת המאה ה-16 עשוי להיות בקונפדרציה של המואיסקה. ב-1539, גונסאלו דה לה פניה, גזבר של סבסטיאן דה בלאלקאסאר, כתב כי המשלחת עזבה את פופאיאן  לכיוון בוגוטה "בחיפוש אחר ארץ הנקראת אל דוראדו". זהו התיעוד המוקדם ביותר של השימוש בביטוי, שהתרחש ממש לפני פגישתו עם  והמואיסקה. ב-1550, למעלה מעשור לאחר הכיבוש, תיאר חימנס דה קסאדה את החיפוש המתמשך אחר אל דוראדו: "כל הדיווחים... שהניעו את כולם לצעוד מהים הצפוני בהתרגשות כה רבה... נראו מאוחר יותר כאותו הדבר, כלומר ממלכה זו של גרנדה החדשה".

אזכורים ספרדיים אחרים מדברים על אל דוראדו לא כעל ארץ זהב, אלא כעל צ'יף שגופו נמשח באבקה של זהב כחלק מטקס. הזיפה הציע זהב ואוצרות אחרים לאלת גואטביטה. כדי לעשות זאת, הזיפה כיסה את עצמו באבק זהב ושטף אותו באגם תוך כדי השלכת תכשיטי זהב לתוך המים. מסורת זו הייתה ידועה מחוץ לקונפדרציה, עד ל. שתי רפסודות זהב קטנות התגלו ב-1856 וב-1969 ונראה כי הן מאשרות טקס זה. כל אחת מהן הייתה בסגנון עבודת הזהב של המואיסקה, עם צ'יף מרכזי עיקרי המוקף במלווים. הממצא הראשון מבין אלה נהרס בשריפה, בעוד שהרפסודה ששרדה ניתנת לצפייה ב בבוגוטה.

הספרדים נמשכו לסיפורים על "עיר זהב" שלא הייתה קיימת. לעיתים, ילידים נפטרו מהספרדים החמדניים בדרך זו, והפנו אותם לעמים אחרים. אגם גואטביטה נחקר על ידי כובשים שחיפשו מנחות זהב מהזיפה לאלה. האגדה התפתחה עד שהמונח הפך למטאפורה לכל מקום שבו ניתן למצוא או לייצר עושר רב.

ארכיטקטורה
המואיסקה לא בנו מבנים גדולים מאבן. הם לא השתמשו בסלע שהיה בשפע כדי להשאיר חורבות מונומנטליות כפי שקרה בתרבויות אמריקאיות אחרות. בתיהם נבנו מחרסית, קנים ועץ. לבתים הייתה צורה חרוטית, רובם עד כדי כך שגונסאלו חימנס דה קסאדה, מייסד בוגוטה, נתן לאזור את השם "עמק הארמונות" (Valle de los Alcázares). לבתים היו דלתות וחלונות קטנים, ומגורי האזרחים בדרגה גבוהה יותר היו שונים. המואיסקה השתמשו בריהוט מועט כיוון שהם נהגו לשבת על הרצפה.

הכיבוש הספרדי ואילך
הכיבוש הספרדי של שבטי המואיסקה החל עם המשלחת של  ב-1536, במעלה נהר מגדלנה אל הרמות הקולומביאניות. שם נתקלו אנשיו בכפרים עשירים ומפותחים שהשתרעו על פני רמה שופעת. הקונקיסטאדורים המשיכו לבזוז את מקדשי המואיסקה וללכוד את מנהיגיהם, והחזיקו בהם כבני ערובה כדי לגלות את מקום הימצאו של הזהב שלהם.

הספרדים ניצלו את היריבות בין הסאקה לזיפה בזמן שכבשו את לב האזור שיהפוך לקולומביה. נוכחות הספרדים נתנה לשני השליטים תקווה שאם יקימו קונפדרציה אחת, יוכלו לנצח במלחמה נגד הספרדים. אך הספרדים גברו. תגובת המנהיגים הראשיים והאוכלוסייה לא שינתה בהרבה את גורל הקונפדרציות. הספרדים הוציאו להורג את השליטים המואיסקים האחרונים,  ו, ב-1539 וב-1540 בהתאמה.

ב-1539, שתי משלחות נוספות הגיעו לטריטוריית המואיסקה, בראשות  ו, שגם חיפשו ארצות עשירות בזהב. למרות הגעתו המוקדמת של חימנס, כל אחד ניסה לטעון לבעלות על האזור. שלושת המנהיגים נסעו יחד בחזרה לספרד כדי שבית המשפט יפסוק בסכסוך.

ב-1542 דיכא  סופית את ההתנגדות האחרונה. הטריטוריות של הקונפדרציות חולקו כאנקומיינדה בין החיילים של בלאלקאסאר, פדרמן וחימנס דה קסאדה. מאוחר יותר בחר הכתר הספרדי בחימנס כראש העיר של בוגוטה, עם התואר "אדלאנטאדו דה לוס קבילדוס דה סנטה פה אי טונחה" (adelantado de los cabildos de Santa Fe y Tunja). בוגוטה הפכה מאוחר יותר לבירתה של  הספרדית.

תחת המשטר הקולוניאלי וקולומביה העצמאית
כאשר המבנה המואיסקי נעלם תחת הכיבוש הספרדי, נכללה טריטוריית הקונפדרציות של הסאקה והזיפה בחלוקה פוליטית חדשה בתוך הקולוניות הספרדיות באמריקה. טריטוריית המואיסקה, הממוקמת במישור פורה של הרי האנדים הקולומביאניים ותרמה ליצירת אחת מהציוויליזציות הדרום-אמריקאיות המתקדמות ביותר, הפכה לחלק מהאזור הקולוניאלי שנקרא "נואבו ריינו דה גרנדה" (Nuevo Reino de Granada). מידע רב על תרבות המואיסקה נאסף על ידי הממשל הספרדי ועל ידי מחברים כמו  ו. תקופת מלכות המשנה של גרנדה החדשה תרמה לחשיבותה של בוגוטה, ואנשים מהאזור מילאו תפקיד חשוב במאבקים לעצמאות ולהתגבשות רפובליקנית.
המאה ה-20
לאחר העצמאות ב-1810, המדינה החדשה פירקה רבות משמורות הילידים. זו שב, פורקה ב-1940. זו שב צומצמה ל-10% מגודלה המקורי.  צומצמה ל-54% מגודלה המקורי לאחר 1934, והקרקעות של הילידים ב, אזור צפוני בבוגוטה של ימינו, שהוכרו והיו מוגנים על ידי הכתר הספרדי, נלקחו על ידי הממשלות הרפובליקניות בעקבות אסטרטגיה של דיכוי התרבות הילידית והנוכחות האתנית במרכזים העירוניים הגדולים של המדינה.

השמורה של  הוקמה מחדש על קרקע שנרכשה על ידי הקהילה ב-1916, ולאחר מכן הוכרה על ידי החוקה של 1991; ההכרה בוטלה ב-1998 על ידי המדינה ושוחזרה ב-2006.

ב-1948 המדינה אסרה על ייצור צ'יצ'ה, משקה אלכוהולי מבוסס תירס. זו הייתה מכה לתרבות ולכלכלה של המואיסקה. האיסור נשאר בתוקף עד 1991. מאז, "פסטיבל הצ'יצ'ה, התירס, החיים והשמחה" נחגג מדי שנה בבאריו לה פרסווראנסיה (Barrio La Perseverancia), שכונה בבוגוטה שבה מיוצרת מרבית הצ'יצ'ה.

המאה ה-21
מאז 1989 מתקיים תהליך של בנייה מחדש של מועצות הילידים על ידי חברי תרבות המואיסקה שנותרו. מועצות המואיסקה הפועלות כיום הן סובה, בוסה, קוטה, צ'יה וססקילה. למועצות התקיימה אספה בבוסה ב-20–22 בספטמבר 2002, שנקראה "הקונגרס הכללי הראשון של עם המואיסקה". בקונגרס זה הם הקימו את "", המסונף ל (ONIC). הם הציעו שיקום לשוני ותרבותי, הגנה על הטריטוריות המאוכלסות כיום על ידי אחרים, והציעו תוכניות עירוניות ותיירותיות. הם תומכים בקהילות אובטה, טוקנסיפה, סואצ'ה, ראקירה וטנחו במאמציהן להשיב את זכויותיהן הארגוניות והאנושיות.

אנשי המואיסקה של סובה התנגדו לייבוש אזור הביצות  ורצו לשקם את אזור הביצות חואן אמריו (Juan Amarillo). הם הגנו על שמורות הטבע כמו לה קונחרה (La Conejera), חלק מגבעות סובה שנחשב על ידי מועצת המחסה לשטח ציבורי. "מגזין סואטי" (Suati – "שיר השמש") הוא פרסום של שירה, ספרות ומאמרים על תרבות המואיסקה.

קהילת בוסה השיגה הישגים חשובים בפרויקט הרפואה הטבעית שלה בשותפות עם בית החולים פאולוס השישי ומזכירות המחוז לבריאות של בוגוטה. קהילת קוטה הנהיגה מחדש את גידול הקינואה, וסוחרת באופן קבוע במוצריה בשוק.

לקראת סוף 2006 פורסם דוח על אוכלוסיית המואיסקה:
 שלוש מועצות מואיסקה: קוטה, צ'יה וססקילה, עם אוכלוסייה של 2,318 נפשות.
 במחוז הבירה, 5,186 אנשים רשומים כמשתייכים לקבוצה האתנית מואיסקה.
 ביישובים סובה ובוסה, רשומים 1,573 אנשים.

לקריאה נוספת


  Université de Montréal.


Boada Rivas, Ana María. 1999. "Organización social y económica en la aldea muisca de El Venado (Valle de Samacá, Boyacá)". Revista Colombiana de Antropología 25, 118-145.
Boada Rivas, Ana María. 2007. The Evolution of Social Hierarchy in a Muisca Chiefdom of the Northern Andes of Colombia/La evolución de jerarquía social en un cacicazgo muisca de los Andes septentrionales de Colombia. Pittshburgh: Department of Anthropology, University of Pittsburgh; Bogotá: Instituto Colombiano de Antropología e Historia.


 Cobo Betancourt, Juan F. (2024). The Coming of the Kingdom: The Muisca, Catholic Reform, and Spanish Colonialism in the New Kingdom of Granada. Open access. Cambridge University Press. 
Cousins, Karen. "Shapes of Love in the Miracle Testimonies of the Virgin of Chiquinquirá, New Kingdom of Granada, 1587 to 1694". Colonial Latin American Review 28, no. 3, (2019): 396-423.
Deardorff, Max. "The Politics of Devotion: Indigenous Spirituality and the Virgin of Chiquinquirá in the New Kingdom of Granada". Ethnohistory 65, no. 3.(2018): 465-88.
Francis, J. Michael. 2007. Invading Colombia: Accounts of the Gonzalo Jiménez de Quesada Expedition of Conquest. University Park: Penn State University Press.
Frassani, Alessia. "La Virgen de Chiquinquirá y la religión muisca". Historia y sociedad no. 35 (2028) 61-86.
 Friede, Juan 1961: Los chibchas bajo la dominación española (tr.en. The Chibcha People under the Spaniard Rule). Bogotá: La Carreta
 Gamboa Mendoza, Jorge. 2004. "Caciques, encomenderos y sanctuarios en el Nuevo Reino de Granada: Reflexiones metodológicas sobre la ficción en los archivos: el proceso del cacique de Tota, 1574-1575". Colonial Latin American Review 13 (no. 2), 113-145.
 Gamboa Mendoza, Jorge. El cacicazgo muisca en los años posteriores a la Conquista : del sihipkua al cacique colonial, 1537-1575. Bogotá: Instituto Colombiano de Antropología e Historia 2010
 Gamboa Mendoza, Jorge. Los muiscas y su incorporación a la monarquía castellana en el siglo XVI: Nuevas lecturas desde la Nueva Historia de la Conquista. Tunja: Universidad Pedagógica y Tecnológica de Colombia 2016.

 González de Pérez, María Stella 1987: Diccionario y Gramática Chibcha (Chibchan Dictionary and Grammar). Manuscrito anónimo de la Biblioteca Nacional de Colombia. Bogotá: Instituto Caro y Cuervo
 Enciclopedia de Colombia a su alcance Espasa Siglo (Colombian Encyclopedia within reach – Espasa Century). Tomo 1 Bogotá, Colombia 2003
 Hernández Rodríguez Guillermo 1949: De los Chibchas a la Colonia y la República (tr.en. From the Chibcha People to the Colony to the Republic). Bogotá: Ediciones Paraninfo, 1991
 Historia de Colombia (tr.en. History of Colombia). Tomo 1 Zamora Editores, Bogotá, Colombia 2003
 Gran Enciclopedia de Colombia Tematica. Tomos 1 y 11 Círculo de Lectores, Bogotá, Colombia 1994
 Fundación Misión Colombia: Historia de Bogota, Conquista y Colonia. Tomo 1 Salvat-Villegas editores, Bogotá, Colombia 1989

 Langebaek, Carl Henrik "Buscando Sacerdotes y encontrando chuques: sobre la organización religiosa de los cacicazgos muiscas". Revista de Antropología y Arqueología 6, 1990. no. 1.
 Langebaek, Carl Henrik. Los herederos del pasado : indígenas y pensamiento criollo en Colombia y Venezuela. Bogotá: Universidad de los Andes: Ediciones Uniandes 2009
 Londoño, Eduardo 1998: Los muiscas: una reseña histórica con base en las primeras descripciones. Bogotá: Museo del Oro
 Llano Restrepo, María Clara y Marcela Campuzano 1994: La Chicha, una bebida fermentada a través de la historia. Bogotá: Instituto Colombiano de Antropología

 Lleras Pérez, Roberto. "Los Muiscas en la literatura histórica y antropolgía: Quién interpreta a quién?" Boletín de Historia y Antigüedades . 92, no. 829 (2005), 307-338.
 Muñoz Arbeláez, Santiago. Costumbres en disputa: Los muiscas y el Imperio español en Ubaque, siglo XVI. Bogotá: Universidad de los Andes, Facultad de Ciencias Sociales, Departamento de Historia 2015.
 Muñoz Arbeláez, Santiago. "The New Kingdom of Granada: The Making an Unmaking of Spain's Atlantic Empire, 1530-1620". PhD dissertation, Yale University 2018.

 Restrepo, Luis Fernando. El estado impostor: Apropiaciones literarias y culturales de la memoria de los muiscas y la América indígena. Medellín: Editorial Universidad de Antioquia, 2013.


 Tovar Pinzón, Hermes 1980: La formación social chibcha. Bogotá. CIEC

קישורים חיצוניים


 The Art of Pre-Columbian Gold: The Jan Mitchell Collection – The Metropolitan Museum of Art exhibition catalog – available online as PDF
 Muisca Indigenous Heritage
 Muisca: "Chibchan Indians" – Online Books Page
 Nicely animated video about the Muisca and their religious origin
 Animated video about the Spanish conquest of the Muisca – Tisquesusa, Quemuenchatocha and Aquiminzaque
 "Chibcha". New International Encyclopedia. 1905.
 Chibchas, Catholic Encyclopedia (1913)

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:קולומביה: היסטוריה
קטגוריה:אינדיאנים