שמאחי

שָמָאחִי (באזרית: Şamaxı) היא עיר באזרבייג'ן והמרכז המנהלי של מחוז שמאחי, הממוקמת כ-120 קילומטרים מערבית צפון-מערבית לבירה באקו. אוכלוסיית העיר הייתה בשנת 2019 כ-105,000 איש. העיר התפרסמה בין היתר בזכות "רקדניות שאמאחי" המסורתיות וכן בשל שטיחים מיוחדים בשם "סומאק".

 היסטוריה 
על פי ממצאי החפירות הארכואולוגיות, העיר שמאחי נוסדה (לפחות) לפני 2,500 שנה. לאורך ההיסטוריה, נהרסה שמאחי, ברעידות אדמה ושינתה את מיקומה, מספר פעמים. המחקר טרם הצליח לקבוע את האזור העתיק ביותר של שמאחי.

בעת העתיקה הייתה שמאחי חלק מהאימפריה הפרסית האחמנית והיא הוזכרת לראשונה בשם קמאכיה (Kamachia) על ידי הגאוגרף הקדום תלמי, במאה ה-1 לספירה. מהמאה ה-8 עד ה-15, הייתה שמאחי בירת ממלכת שירוואן (בפרסית: شروان).

חפירות ארכאולוגיות הוכיחו שלשמאחי היו קשרים כלכליים ותרבותיים עם הודו וסין במאה ה-12. מטבעות נחושת, כלי חרסינה שיוצרו בסין וחאנים ששימשו את הסחר הבינלאומי, מוכיחים שהעיר העתיקה, הייתה נקודה על דרך המשי.

הנזיר והחוקר וילם מרוברוק עבר דרכה בדרכו חזרה מביקורו בחצר השליט המונגולי. בשנת 1476, הדיפלומט הוונציאני ג'וספט ברברו (Giosafat Barbaro) תיאר את העיר: "זאת היא עיר טובה, יש בה בין ארבעת אלפים לחמשת אלפים בתים, היא מייצרת משי, כותנה ודברים אחרים לפי המסורת שלה." 

בשנים 1500–1501, היא נכבשה על ידי אסמעיל הראשון מלך האימפריה הספווית והוא מינה את צאצאיו של פארוח יאסאר (Farrukh Yasar) לשלוט בשמאחי ובכל אזור שירווא, תחת ריבונותו. מצב זה נמשך עד 1538, כאשר בנו ויורשו, המלך תהמאספ הראשון (שלט 1524–1576), הפך את השטח לפרובינציה ספווית מלאה, מינה מושל ספווי. ומאז שמאחי הפכהה לבירת מחוז שירוואן. בשנת 1562 תיאר האנגלי אנתוני ג'נקינסון את העיר במונחים הבאים: "עיר זו נמצאת במרחק חמישה ימי הליכה על גמלים מהים, כעת היא נפלה רבות; היא מאוכלסת בעיקר על ידי ארמנים...".

נזירים כרמליטים שביקרו בעיר בשנת 1607, כתבו שעיקר אוכלוסייתה הם פרסים וארמנים. הארמנים עסקו באופן פעיל במסחר. בנוסף למיסים רגילים, הארמנים שילמו מס לדתות אחרות.
ממוזער|180x180 פיקסלים|איור של שמאחי משנת 1683.
אדם אוליאריוס (Adam Olearius), שביקר בשמאחי בשנת 1637, כתב: "תושביה הם בחלקם ארמנים וגאורגים, שיש להם שפה משלהם; הם לא היו מבינים זה את זה אם לא היו משתמשים בטורקית, שהיא משותפת לכולם ומוכרת מאוד, לא רק בשירוואן, אלא גם בכל מקום בפרס". הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי ביקר בעיר בשנת 1647 ותיאר אותה כבעלת "כ-7,000 בתים בנויים היטב... 26 שכונות... שבעים מסגדים... ארבעים בתי ספר לבּנים, שבעה מרחצאות נעימים... ארבעים קרוואנסראיים (חאנים)... רוב התושבים הם סונים חנפיים, המבצעים את תפילותיהם בסתר.בשנת 1721, הלזגינים של המחוזות הספאוויים, שירוואן ודאגסטן, בסיוע התושבים הסונים של האזור, תקפו את העיר.  הם טבחו באלפי תושביה השיעים, בזזו ושדדו את רכושם וכן את רכושם של התושבים הנוצרים והאזרחים הזרים, בעיקר סוחרים רוסים. 

כוחות רוסיים נכנסו לראשונה לשירוואן בשנת 1723, כאשר פלשו לשטחים האימפריה הספווית בצפון הקווקז ובטרנס -קווקז, במהלך מלחמת רוסיה-פרס (1722–1723), באמתלא של תקיפת נתיניהם בשמאחי.העות'מאנים, כבשו את העיר בשנים 1723–1735, עד לעלייתו של נאדיר שאה, מלך פרס, אשר כבש והרס אותה בשנת 1742. כדי להעניש את התושבים על אמונתם הסונית, נאדיר שאה בנה עיר חדשה עם אותו שם כ-26 קילומטרים ממערב, למרגלות הרי הקווקז. העיר החדשה ננטשה, העיר העתיקה שוקמה ובאמצע המאה ה-18 כבר מנתה אוכלוסיית כ-60,000 איש, רובם ארמנים. שנהרסה ברעידת אדמה. אזור שירוואן סופח לרוסיה בשנת 1805 במהלך מלחמת רוסיה-פרס והעניין נקבע במסגרת הסכם גוליסטן בשנת 1813.

על פי הדוחות הרשמיים משנת 1831, מספר הגברים בשירוואן היה 69,641 והשפה הרווחת הייתה טורקית. על פי אותו מקור, בשנת 1832, העיר שמאחי הייתה מיושבת רק על ידי 2,233 משפחות וזאת כתוצאה מההרס שנגרם כתוצאה מביזת העיר "בצורה הברברית ביותר על ידי אנשי ההרים של דאגסטן", בשנת 1717. אנציקלופדיה בריטניקה קבעה כי בשנת 1873 גרו בעיר 25,087 תושבים, מהם 18,680 טטרים (כ-74%), 5,177 ארמנים (כ-21%) ו-1,230 רוסים (כ-5%). ייצור משי המשיך להיות התפוקה העיקרית, עם 130 בתי עסק לייצור משי, שבבעלות רובם ארמנים, אם כי התעשייה ירדה במידה ניכרת מאז 1864.

 אריגה וייצור שטיחים בשאמחי 
שטיחי שמאחי, "סומאק" התפרסמו בעיטורים עם מוטיב בוטה ודומיננטי, בדומה לשטיחים במחוזות אחרים בשירוואן. שטיחי שירוואן עתיקים מוצגים בכמה מוזיאונים מפורסמים, כמו: שטיחי שירוואן מהמאה ה-13, במוזיאון הטורקי והאסלאמי של איסטנבול, שטיחי שירוואן מהמאה ה-15, במוזיאון האמנות של ברלין, ושטיחי שמאחי מהמאה ה-17, במוזיאון פנסילבניה של אמריקה.

בנוסף, התפתחה בשמאחי תעשיית מוצרים אמנותיים אחרים, כמו: מלאכת נחושת, קדרות, חייטות, תכשיטים, נגרות, פיסול ונפחות.

 גאוגרפיה 
 רעשים 
העיר ממוקמת קרוב לגבול של שלושה לוחות, האזור הסייסמי ביותר בקווקז ובעבר נפגעה מרעידות אדמה חזקות, כמו:
 רעידת אדמה בשנת 1191
 רעידת האדמה בשמאחי 1667 נחשבת לקשה ביותר, עם 80,000 הרוגים ושליש מהעיר קרס.
 רעידת אדמה ב-1859.
 בשנת 1872, רעידת האדמה גרמה להגירה לבאקו, שם החל ייצור נפט בהיקף תעשייתי.
 רעידת האדמה הקטסטרופלית האחרונה תועדה בשנת 1902. בין היתר נהרס מסגד ג'ומה מהמאה ה-10.

 אקלים 
שמאחי היא עיר לחה יחסית לאזורה, ויש לה אקלים ים תיכוני, עם כמות נאה של משקעים לאורך רוב השנה, ושני חודשי קיץ יבשים יחסית.

 דמוגרפיה 
 קבוצות אתניות 
מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18, הארמנים בשמחי היוו את רוב האוכלוסייה. על פי פרסום "קאווקאז'סקי קלנדר" (Kavkazskiy kalendar) משנת 1917, שמאחי, שנקראה אז בשם שמאחה, מנתה בשנת 1916 27,732 תושבים, כולל 14,811 גברים ו-12,941 נשים, מתוכם 27,259 היו אוכלוסייה קבועה ו-493 היו תושבים זמניים. ההרכב האתני-דתי שלה היה: מוסלמים שיעים - 12,522 (45.12%), מוסלמים סונים - 8,605 (31.01%), ארמנים - 4,534 (16.34%), רוסים - 1,737 (6.26%), קווקאזים - 214 (0.77%), יהודים - 136 (0.49%), אחרים - 4 (0.01%).

ממוזער|350x350 פיקסלים|מסגד ג'ומה, נוף פנורמי לילי
מסגד ג'ומה של שמאחי הוא המבנה הדתי הגדול ביותר בעיר. לאורך ההיסטוריה המסגד נהרס או נהרס מספר פעמים, אך בכל פעם נבנה מחדש, לאחרונה בשנת 2009. זהו המסגד העתיק ביותר בשטחה של אזרבייג'ן, והוא נבנה בשנים 743–744. הוא השני בגילו בדרום הקווקז אחרי מסגד דרבנט ג'ומה (שנבנה בשנת 734). המסגד רשום כאנדרטה היסטורית ותרבותית של אזרבייג'ן.

 יחסים בינלאומיים 
 ערים תאומות וערים אחיות 
שמאחי קשורה לערים הבאות:
 טירת הכרמל, ישראל (מ-2017).
 אידיר, טורקיה (החל מ-2006).

 גלריה 

 קישורים חיצוניים 

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:אזרבייג'ן: ערים
קטגוריה:אזרבייג'ן: היסטוריה
קטגוריה:האימפריה הספווית