מחצבת הח'רייבה

מחצבת הח'רייבה היא מחצבה שנסגרה בעיר נשר. המחצבה שוכנת על כביש 7212 מתחת לגבעת ההגנה ובצמוד לכביש 672. המחצבה נפתחה בשנת 1942 לאחר סגירת מחצבת נשר הישנה שהחומר בה אזל. המחצבה הייתה בעת הקמתה בבעלות נשר מפעלי מלט ישראליים, בהמשך הועברה לבעלות חברת כלל תעשיות, הבעלים של מפעלי מלט ישראלים. שטח המחצבה כ-210 דונם.

המחצבה פעלה לסירוגין ביו השנים 1942 ועד 1949, אז הועברה החציבה למחצבת ג'למה במחלף שער העמקים ליד בית מעצר קישון. מחצבת הח'רייבה נפתחה מחדש בשנות ה-60, ונסגרה סופית ב-1977 לאחר שרישיון החציבה במחצבה פג תוקפו. ניסיונות של חברת נשר מפעלי מלט ישראלים להגדיל את שטח המחצבה על חשבון פארק הכרמל, לא צלחו, וזאת בעקבות מאבק ציבורי כנגד פגיעה בהר הכרמל.

מאז סגירת המחצבה, קיימת מחלוקת לגבי ייעוד מחצבת ח'רייבה ומאז השטח עזוב, אינו נגיש לצורכי הציבור. שער הכניסה למחצבה נמצא בכביש 7212 בסמוך לצומת עם כביש 672

מקור השם ח'רייבה
השם ח'רייבה או אל-חרייבה, משמעותו בערבית חורבה קטנה. האזור כונה לאחר מכן "פסגת הכרמל". כל האזור ממזרח לאוניברסיטת חיפה באזור דרך הדורות ועד אזור מגדל התקשורת (גבעת האנטנה) בגובה 528 מטר, נקרא הח'רייבה. שטח זה כולל גם את המקום בו נעשה ניסיון להקים את ההתיישבות משמר הכרמל ושטח חורשת הארבעים. המחצבה נפתחה בשטח זה בחלק העליון וקיבלה את שמה משם האזור. שטח זה היה בבעלות משפחת ח'ורי. האדמות של המשפחה הגיעו עד אזור הכפר יאג'ור בעמק זבולון. השטח כולו נקרא בשם יאג'ור-ח'רייבה.

אברהרד פון מילינן דיפלומט שחקר את הכרמל בין השנים 1907–1908 מתייחס לאזור הח'רייבה בספרו שיצא בגרמנית. הספר תורגם לעברית בשם "הכרמל של פון מולינן" הוא מתייחס לאזור וקורא לו אל-ח'ריבי (החורבה הקטנה}.

גאוגרפיה
המחצבה שוכנת על רכס הר הכרמל. רוב שטח המחצבה הוא בשטח המוניציפלי של העיר נשר. בגוש 11895 חלקה 7. חלקה הקטן מוגדר ב-Govmap: שטח ללא שיפוט, אזור הר הכרמל ונמצא בגוש 17147 חלקות 25 ו-26. וגם גוש 11774 חלקות 1 ו-2. ממזרח למחצבה ובצמוד אליה בגוש 11895 חלקה 3, גם בשטח השיפוט של העיר נשר "גבעת האנטנה" של חברת בזק ומבני משרדים. מדרום למחצבה שוכנת גבעת ההגנה ומגרש חניה גדול למבקרים.

כביש הגישה למחצבה היוצא מכביש 7212 הוא בקו גובה של 445 מטר מעל פני הים. השוליים הדרומיים של המחצבה הם בגובה של 470 מטר מעל פני הים. גבעת ההגנה היא בגובה של כ-520 מטר מעל פני הים, וגבעת האנטנה בגובה של 525 מטר מעל פני הים.

היסטוריה
250px|ממוזער|שמאל|ממחצבת הח'רייבה ב-1956
250px|ממוזער|שמאל|סיור מחלקת ההגנה בנשר בכביש נשר-ח'רייבה בסוף שנות ה-40. היום כביש 7212
ממוזער|מבנה הרכבל במחצבת הח'רייבה. המבנה נמצא ברשימת השימור שהוכנה על ידי המועצה לשימור אתרים
250px|ממוזער|שמאל|שער הכניסה למחצבת הח'רייבה מכביש 7212
בשנת 1942 נפתחה מחצבה חדשה בח'רייבה בשטח חציבה מתוכנן של 300 דונם. מפעל למלט נשר סלל כביש תלול ומפותל שאורכו 6.7 קילומטרים, כביש 7212 של היום. הכביש החל מהחיבור לכביש חיפה-נצרת (דרך השלום בנשר של היום) בצמוד לסניף הדואר שהוקם בשנת 1935, והגיע עד למחצבת הח'רייבה.
חומר הגלם הועבר בדרך מאוד תלולה, במשאיות מהמחצבה למפעל המלט נשר ששכן בעמק זבולון. הביקוש למלט שגבר, הצריך התייעלות, ולכן הוכנס לעבודה מחפר. הפועלים התנגדו בתחילה למחפר מחשש שחלקם יישארו ללא עבודה. אחרי התערבות הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, סודר העניין. באותה שנה הושוו תנאי הפועלים במחצבה לאלו של הפועלים במפעל נשר. בסוף שנת 1945 עבר בית חרושת נשר מבעלותו של מיכאל פולק לידי סולל בונה, ובאוגוסט 1946 עברה המחצבה מרשות סולל בונה, לרשות חברת המלט נשר. המיכון הושלם, ועבודת המילוי בידיים הופסקה לגמרי.

עזריה אלון לימים ממייסדי החברה להגנת הטבע, הגיע לחיפה בראשית קיץ 1943 כמדריך בתנועת המחנות העולים ועבד שלושה ימים בשבוע במחצבת נשר בח'רייבה במסגרת הסדר עם קיבוץ יגור שחבריו עבדו במחצבה. העבודה במחצבת נשר הייתה קלה יותר בעבורו מהעבודה במחצבת עין חרוד, מכיוון שבמחצבת נשר הסלע היה קירטון רך ואילו במחצבת עין חרוד, חצבו באבן גיר קשה. לכל פועל הייתה מכסה של 11.5 קרוניות לפחות. במקום עבדו קיבוצניקים מהקיבוצים יגור והחותרים, עירוניים ועולים מכורדיסטן שבאו מאלרואי. העובדים המיומנים יותר קדחו חורים והכינו את הפיצוצים, וכל האחרים, עבדו במעדרים, במכושים ובסלים, ומילאו את הקרוניות שהוסעו על מסילה אל המכונות שטחנו את הסלעים, ומשם הוסע החומר במשאיות אל המפעל.

בשנת 1946 לאור השינויים שחלו בקרב הערבים, העריכה ההגנה כי הערבים יחבלו בכלכלה ובתעשייה על מנת לפגוע בהתפתחות היישוב היהודי, ובהתאם לכך נערכה תוכנית הגנה ארצית שלישית, תוכנית ג. מפעל למלט נשר ומחצבת הח'רייבה נחשבו על ידי ההגנה, לאחת המטרות האפשריות מבחינת הערבים. לכן הוחלט על מינוי מפקדים בכל מתקן חיוני, על עיבוד תוכניות לשמירה ביום ובלילה ועל ארגון יחידות מיוחדות מבין עובדי המפעלים שבמרכזן תעמוד "יחידה לפעולה מיידית" ובה שומרים ונוטרים הקשורים למפעל. המפעל נדרש לרכוש את הנשק ולממן את הוצאות השמירה המוגברות. בנובמבר 1947 גויס חלק מגדוד 21 חטיבת כרמלי, והוקמו מיד מספר בסיסים. אחר הבסיסים היה במחצבת הח'רייבה. תפקיד החיילים היה לאבטח את משאיות הדניס שהביאו חומר מהמחצבה למפעל ובחזרה. בתחילת 1948 שהו בבסיס 45 חיילים מתוכם 10 חיילות. תפקיד החיילים היה גם לאבטח את הדרך ולפתוח את ציר הנסיעה ולוודא שהדרך לא ממוקשת. מפקד הבסיס היה אברהם בורנשטיין.

מחצבת ח'רייבה פעלה ברציפות משנת 1942 ועד שנת 1949. לאחר מלחמת העצמאות, נוצר ביקוש גדול לחומרי בנייה. מחצבת הח'רייבה שפעלה בשיטות מיושנות, לא הצליחה לספק למפעל את כל החומר הנדרש לייצור הגובר. בעיה נוספת הייתה הכביש המאוד תלול, ובלאי משאיות גדול, שנגרם בהובלת החומר למפעל. בעקבות כך חיפש המפעל באתרים אחרים, מרבצי אבן מתאימים לייצור המלט. מרבצי קירטון מתאימים התגלו באזור ג'למה ליד מחלף שער העמקים. בעקבות כך החליט המפעל לפתח את המחצבה החדשה בה השתמשו בשיטות חציבה חדישות. עד לפיתוח המלא של המחצבה החדשה, המשיך המפעל גם לחצוב במחצבת הח'רייבה. בתחילת שנות השישים התדלדלו מקורות האבן במחצבת ג'למה, וההנהלה ביקשה לחזור ולחצוב במחצבת הח'רייבה שנעזבה עשר שנים לפני כן. כדי לחסוך בהוצאות ההובלה הגבוהות בכביש התלול, עובדה תוכנית להתקין רכבל מפסגת הכרמל למפעל. התוכנית נדחתה בתחילה בטענה כי המקום נועד להיכלל במסגרת פארק הכרמל, ואין להרשות בו חציבה. לאחר מאבק ממושך, ובהתערבותו של משרד המסחר והתעשייה אושרה התוכנית להקמת הרכבל, והוקצו למפעל נשר עוד 200 דונם לחציבה שנועד להספיק לעשר שנים נוספות.

בשנת 1966 הסתיימה התקנת הרכבל. ההתקנה הקלה מאוד על אספקת האבן. שמונים קרוניות, בתכולה של 1.3 טון כל אחת, הובילו את האבן מגובה 450 מטרים ולאורך שני קילומטרים בשיפוע החד, ובכך חסכו את הסכנות שהיו כרוכות בעלייה ובירידה בכביש התלול והמפותל. במקומות שבהם עבר הרכבל מעל לכביש, הוקמו חיפויים גבוהים מבטון שאפשרו מעבר כל סוגי כלי הרכב. עם הפעלת הרכבל, נסגרה מחצבת ג'למה. ב-1967 אישרה הממשלה 200 דונם נוספים לחציבה לתקופה נוספת של 8 שנים.

המחצבה נסגרה סופית לחציבה בשנת 1977, לאחר שרישיון החציבה פג.

בתוך המחצבה שני מבנים לשימור שנמצאים ברשימת השימור של עירית נשר: מבנה הרכבל ובאר משמר הכרמל.  וגם בתוכנית בנין עיר של עיריית נשר

המאבק נגד הרחבת המחצבה
במאי 1971 לאחר מאמצים מרובים והשקעה ממשלתית ניכרת לפיצוי בעלי האדמות הפרטיות, הוכרז בהר הכרמל בשטח של 84,000 דונם פארק לאומי פארק הכרמל ששטחיו אסורים בניצול מכל סוג. מכל רחבי ישראל הגיעו רבים כדי לבלות את חופשתם באזור. מפעל למלט נשר פעל ככל יכולתו כדי לעכב את הכרזת המרחב כחלק מהגן הלאומי בכרמל. וההתנגדויות שלו עיכבו את מועד ההכרזה הסופי של הפארק.

כבר ב-1970 דווח שמפעל למלט נשר פועל לקבל רישיון כרייה של 1,000 דונם נוספים באזור המרכזי של הכרמל. בשנת 1972 ביקשה הנהלת נשר להרחיב את שטח הכרייה בח'רייבה, אולם בקשה זו נקלעה למאבק עם הגופים הירוקים החברה להגנת הטבע, רשות הטבע והגנים ורשות שמורות הטבע על שימור ערכי טבע ונוף. באותה שנה פנתה הנהלת מפעל למלט נשר לחיים בר לב שר המסחר והתעשייה. וביקשה להקצות לה 2,300 דונם נוספים מתוך שטח הגן הלאומי בראש רכס הכרמל, שממנו נשקף כל צפון הארץ עד החרמון וגבול לבנון. המומחים של נשר הסבירו שהמחצבה תסיר "רק" 46 מטרים של אבן מפסגת גבעת ההגנה בגובה 528 מטר מעל פני הים, השנייה בגובהה ברכס הכרמל (רום כרמל היא בגובה של 546 מטר מעל פני הים). מפעל למלט נשר ביקש לקבל אדמות משני צידי הדרך המובילה לעוספיה, במקום בו עובר כביש 672. בין הצומת עם כביש 7212 העולה מנשר ועד צומת דמון המוביל לכביש 721. כשמנהל המפעל יהושע רז אמר: שלאחר סיום החציבה, המפעל יקים במקום אתר נופש וקיט עם בריכה גדולה. המשמעות הייתה הרס האזור היפה והגבוה של הכרמל והנמכת ההר בעשרות מטרים באופן שאינו ניתן לשיקום. מנהל רשות שמורות הטבע אלוף במיל' אברהם יפה הגיב ואמר: 

החברה טענה כי ההרחבה דרושה לתעשיית המלט מכיוון שהמחצבה הקיימת תחדל לפעול בתוך ארבע-חמש שנים. כל חלופה אחרת, הן באמצעות העברת חומר הגלם מגבעות שפרעם והן באמצעות העתקת בית החרושת למקום אחר, תייקר את מחיר המלט ותפגע באיכותו. החברה טענה כי עם גמר הכרייה היא תשקם את הצלקות וכבר עשתה ניסיונות בכיוון זה במחצבת נשר הישנה בפרויקט שיקום מחצבת נשר על ידי יצחק דנציגר.

בשנת 1972 על פי בקשת מפעל נשר, הכין הטכניון דוח מפורט שבדק גם את החלופות האפשריות. הדוח עמד על ההתנגשות שנוצרה בין גידול הביקוש לחומר הגלם, לבין הגברת המודעות לאיכות הסביבה. במציאות החדשה לא די היה בשיקולים כלכליים כדי לקבוע את מיקום המחצבה, אלא גם היה הכרח להתחשב במידת הפגיעה בנוף ובמערכת האקולוגית ובאפשרויות השיקום של האתר עם תום החציבה. מפעל נשר הציע אתרים שונים במרחק 15–30 קילומטר מהמפעל המתאימים מבחינה גאולוגית, אולם הפעלתם תייקר את עלות כריית חומר הגלם. הטכניון בדק את כל החלופות לאבן גיר בכרמל, גבעות שפרעם-אלונים ורכס עילוט-תמרת בגליל התחתון. הבדיקה בוצעה לפי הנחות יסוד, ולפיהן המפעל יישאר במקומו הנוכחי, שיטת הייצור תישאר כפי שהיא בתהליך לח, ולמפעל דרושה רזרבה של אבן גיר למשך 30–50 השנים הבאות. הבעיה שאין לה מענה, היא שלא ניתן לשקם אתרי טבע ונוף ייחודיים. לעומת זאת, קיימים בארץ אתרים רבים היכולים לשמש מחצבות, וכן קיימים תחליפים למוצרי אבן הגיר. דעת מפעל למלט נשר הייתה שלא ייגרם כל נזק לפארק הכרמל אם יילקחו 2,300 דונם מתוך 84,000 דונם לצורך המשך חציבה לשם ייצור מלט.⁩ הגידול באוכלוסייה, העלייה ברמת החיים והשינויים בערכי הציבור יגדילו את הביקוש לשטחי טבע ונוף.

הדוח הטעים כי חציבה בח'רייבה תגרום להנמכת הרכס עד לגובה של 450 מטר ותפגע בצורה אנושה בחלק הגבוה של רכס הכרמל, תבלוט מעל סביבתה הקרובה, ואף תראה למרחקים. החציבה תהרוס סביבה בעלת ערכי טבע ונוף מיוחדים, מכיוון שעושר הצמחייה מעידים על המגוון והמורכבות של המערכת האקולוגית. נוסף על כך, קיימים סוגים של צמחים נדירים, מיוחדים לכרמל. במקרה של חוסר בהירות מה עדיף, חציבה לעומת שימור, רצוי להעדיף את השימור, מכיוון שהדורות הבאים לא יוכלו לתקן את הטעות, אם יוחלט על חציבה. נוסף על כך, מדובר בחלק מפארק הכרמל שיש להשאיר את רובו במצבו הטבעי. לערכי הטבע של הכרמל כפי שהוא אין כל תחליף. השימוש היחידי האפשרי אחרי החציבה הוא לנופש ושימוש זה עומד בניגוד להגדרת הכרמל כגן לאומי.

מסקנת הדוח הייתה קשה ביותר מבחינת המפעל. לאחר שנבדקו שישה אתרי כרייה אפשריים, נמצא שבכל הקשור לכמות המרבצים, למידת התאמתם כחומר גלם ומבחינה כלכלית, האתר בח'רייבה היה עדיף על כל האחרים. אולם החציבה בח'רייבה הייתה עלולה לגרום לפגיעה החמורה ביותר בערכי טבע ייחודיים שאין כל דרך לשקם אותו.

למרות מסקנות הדוח שהוזמן על ידי מפעל המלט נשר, מנהליו לא הירפו ופנו לשר החקלאות חיים גבתי בבקשה לדון בבקשתם לקבל עוד 2,300 דונם לחציבה. בשיתוף ועד פועלי נשר ומועצת פועלי חיפה שדאגו לעתיד המפעל הוותיק שפרנסתם של כ־400 משפחות הייתה תלויה בו. בתאריך 22 באוקטובר 1972 החליט גבתי להעביר את הבקשה לדיון בוועדת השרים לענייני כלכלה, לבדיקת בקשת בית החרושת למלט 'נשר להקצות לו שטח נוסף על הכרמל לצורכי כרייה. ועדת משנה סיירה בכרמל בתחילת נובמבר 1972. בוועדה כיהנו השר בר־לב ושרי הפנים והחקלאות.

שר התעשייה בר־לב תמך בבקשת המפעל. אולם בר לב לא היה מודע לשינויים בדעת הקהל ולכוחה של החברה להגנת הטבע. ושל גופים ירוקים כמו רשות שמורות הטבע.⁩ חברי ארגון ההגנה בחיפה חששו שהחציבה תחסל את גבעת ההגנה ואת האנדרטה שהוצבה עליה וביקשו לסכל כל פגיעה במקום, שלחו מכתבים לשרי ממשלה ואישים שהיו חברי ההגנה כנגד פגיעה בגבעת ההגנה. בנוסף הם התחברו לפעילי החברה להגנת הטבע. במפגש סטודנטים בטכניון שהתקיים ב-15 בינואר 1973 לקראת טו בשבט התקיים דיון בין עזריה אלון, ראש החברה להגנת הטבע ומנהל מפעל נשר יהושע רז. בסיומו הסטודנטים הצביעו נגד תוכנית הפגיעה בנוף והחליטו לצאת למאבק ציבורי כולל החתמות תושבים, ועצרת מחאה בגבעת ההגנה בשבת ב-20 בינואר 1973. הסערה הציבורית שהתחוללה, כללה כתיבת מאות מכתבים של אזרחים, וסיורים שאורגנו לתלמידים בטו בשבט באזור המריבה, וכן סיור עיתונאים שהתקיים ב-7 בינואר 1973. עצרת המחאה אורגנה על ידי שלושה גופים ירוקים: רשות שמורות הטבע, החברה להגנת הטבע ורשות הגנים הלאומיים. כללו סיורים באזור בשלושה מסלולים מודרכים עד גבעת ההגנה. בעצרת נאמו: יגאל ידין, אברהם יפה, ועזריה אלון.⁩ בעצרת ההמונית השתתפו כעשרת אלפים אנשים שהגיעו מכל רחבי ישראל⁩ ונשאו כרזות נגד הרחבת המחצבה. עצומות של כ-15,000 איש נגד אישור המחצבה נמסרו לראש עיירית חיפה משה פלימן על ידי משלחת פרופסורים מהטכניון.

ב-14 בפברואר 1973 עלה נושא המאבק על המחצבה לדיון במליאת הכנסת תחת הכותרת: "ההצעה להקמת מחצבה של "נשר" בפארק הכרמל" הדיון התקיים בעקבות הצעות דחופות לסדר היום של 7 חברי כנסת ממפלגות שונות.  הדוברים השונים העבירו ביקורת רבה על עצם הסכמת ועדת השרים לענייני כלכלה לדון בפנייה של מפעל למלט נשר, הועברה גם ביקורת רבה על מפעל למלט נשר, שבמקום לחפש מקומות אחרים לחציבה, בזבז את הזמן על התעקשות להמשיך לחצוב בכרמל. השר גבתי אמר שלפי חוות דעת שקיבל מהיועץ המשפטי לממשלה, אין לוועדת השרים סמכות לדון בנושא זה. בדיון הובעה תמיכה רבה בגופים הירוקים ובשמירת הר הכרמל. בסיום הישיבה הציע גבתי להעביר את הדיון לוועדת הפנים של הכנסת. הצעתו התקבלה בהסכמה. הישיבה הראשונה של ועדת הפנים בנושא התקיימה ב-20 במרץ 1973. בחודש אפריל דיווח מרדכי סורקיס יו"ר ועדת הפנים, שרוב חברי ועדת הפנים מתנגדים לאשר את המחצבה.

פועלי נשר ניסו להדוף את הלחץ והדגישו את זכותם לקבל חומר גלם ולהמשיך ולעבוד במפעל. כחיזוק לטענותיהם הם התחילו לנקוט סנקציות ולגרום לשיבושים בעבודה. אך גם פעולה זו, במצב של מחסור חמור במלט, לא הפחיתה את התנגדות דעת הקהל לכל פגיעה ברכס הכרמל. על המאזניים עמדו ערכים מרכזיים: עתיד המפעל הוותיק ועימו עתיד השכונה, שלשניהם היו זכויות היסטוריות רבות ערך במאבק להקמת המדינה, ומנגד ערכי טבע ונוף שהכרח לשמרם לטובת העתיד. אליעזר מולק, מזכיר מועצת פועלי חיפה, קרא לשרי הוועדה לקבל משלחת של פועלי נשר. מולק הסביר שפועלי המפעל מעוניינים שהמפעל ימשיך להתקיים ולא יתנוון. בתוך שנים ספורות יתיישנו הכבשנים, ולבעלים יהיה כדאי להשקיע במקום אחר, שבו הפועלים צעירים יותר ושכרם נמוך יותר. מפעל נשר היה מהיחידים בארץ שבו עבדו כבר שלושה דורות, והפועלים נאבקו בהתמדה על קיומו. המפעל בנשר כבר לא היה "בן יחיד", והבכורה בייצור עברה בהדרגה למפעל נשר רמלה. עתידם של פועלי נשר, שנתנו את מיטב שנותיהם וכוחותיהם למפעל, עמד בסכנה.

בקשת מפעל נשר לשטחים נוספים בפארק הכרמל נדחתה על ידי חברי כנסת מכל המפלגות. לבסוף נמצא אתר חציבה חלופי ליד טמרה, בגליל המערבי. מחצבת ח'רייבה הוכרזה נטושה, ונותרה עד היום כצלקת בלב פארק הכרמל.

תוכניות עתידיות
עיריית נשר הציעה בתוכנית בניין עיר של נשר משנת 2020 שאושרה סופית ב-2022, לשקם את המחצבה ולהפוך אותו לאתר קמפינג, קראוונים ומסעדות כולל שימוש חופשי בחיק הטבע על גבי שטח של 500 מ"ר. וכשפיתוח יעשה בצמוד לכביש 7212 ולא בעומק המחצבה, כולל התחברות למערכת ביוב קיימת.
רשות הטבע והגנים התנגדה לכך בטענה שאין במקום תשתיות מתאימות, ואין מערכת ביוב במחצבה, וכי זאת תהיה פגיעה בגן הלאומי ובשמורת הטבע. בתוכנית המאושרת נכתב: "תכנון, פיתוח ושיקום המחצבה ייעשו בתיאום עם רשות הטבע והגנים"

במסמך ההתנגדות לתוכנית המתאר של כלל נכסי נדל"ן כרמל, דרשה לאפשר לה לבנות על שטח של 24,500 מ"ר (24.5 דונם) מלון של 300 יחידות בבנייה נמוכה.

בדצמבר 2025 הודיעה עיריית נשר שהיא מבקשת להקים בשטח המחצבה כפר נופש ומרכז ספורט פעיל עם מלון הכולל 400 חדרי אירוח.

גלריית תמונות

קישורים חיצוניים

הקרב על הצלת הכרמל, צבי אילן, דבר⁩, 18 בינואר 1973⁩

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:נשר מפעלי מלט ישראליים
קטגוריה:ישראל: מחצבות
קטגוריה:נשר (עיר): גאוגרפיה
קטגוריה:כלל תעשיות
קטגוריה:מאבקים סביבתיים בישראל
קטגוריה:נשר (עיר): מחצבות