הכתרת נפוליאון

הכתרת נפוליאון, או בשמו המלא הכתרת נפוליאון והקיסרית ז'וזפין בכנסיית נוטרדאם דה פארי ב־2 בדצמבר 1804, הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי ז'אק-לואי דויד, המתאר את טקס הכתרתו של נפוליאון בונפרטה כקיסר צרפת ואת הכתרת רעייתו ז'וזפין לקיסרית. היצירה נחשבת לאחת היצירות המרכזיות של האמנות הנאו-קלאסית, ומוצגת דרך קבע במוזיאון הלובר בפריז. גודלה של היצירה הוא 9.79 מטרים רוחב ו־6.21 מטרים גובה.

 היסטוריה של היצירה 
הציור הוזמן על ידי נפוליאון הראשון בספטמבר 1804, כחלק מסדרה של ארבע יצירות שתיעדו את אירועי ההכתרה והחגיגות שנערכו בפריז בין 2 ל־5 בדצמבר באותה שנה. רק שתיים מהן הושלמו: "הכתרת נפוליאון" ו"השבעת הצבא לאחר חלוקת הנשרים" שנשמר כיום בארמון ורסאי. היצירה צוירה על פני כשנתיים, מדצמבר 1805 ועד נובמבר 1807, על קנבס ענק שהוכן במיוחד לשם כך. האמן עבד בסטודיו שהוקצה לו בכנסיית קלוני שברובע הלטיני בפריז, אשר הוסבה לסדנת ציור רבת ממדים.

במהלך תהליך העבודה נעזר דויד בשני שותפים עיקריים: איגנאס אז'ן דגוטי, שהתמחה בעיצוב תפאורות תיאטרון, עסק בציור הארכיטקטורה והפרספקטיבה, ואילו ז'ורז' רוז'ה, תלמידו של דויד, היה אחראי על דמויות המשנה, הלבוש והאביזרים. היצירה כוללת כ־190 דמויות, מתוכן 93 נחשבות לפורטרטים מדויקים של אישים שהשתתפו בטקס או שצולמו במיוחד לציור. מרבית המצולמים הגיעו לסטודיו עם התלבושות והתכשיטים שלבשו ביום ההכתרה.

עם השלמת הציור בנובמבר 1807, הוזמן נפוליאון לראותו בליווי ז'וזפין ובכירים מחצרו. הקיסר ביקש לבצע שינוי אחד: להגביה את זרועו של האפיפיור פיוס השביעי, כך שיברך את הסצנה. דרישה זו נענתה, אף על פי שבמציאות האפיפיור שמר על פאסיביות במהלך הטקס. הציור הוצג לראשונה לציבור בלובר (אז מוזיאון נפוליאון) בפברואר 1808 וזכה לתשבחות נרחבות.

במהלך השנים עבר הציור בין אתרי תצוגה שונים. לאחר התפטרות נפוליאון ב־1815 ותחילת הרסטורציה, לא הוצג הציור במשך תקופה ארוכה, אך נשמר באוספים המלכותיים ונרשם כאחד מנכסי הכתר. ב־1837 הועבר לארמון ורסאי והוצג באגף ההיסטורי שהקים המלך לואי פיליפ. בשנת 1889 הוצג בפריז בתערוכה העולמית לציון מאה שנה למהפכה הצרפתית, ולאחריה הועבר למוזיאון הלובר, שם הוא מוצג דרך קבע משנת 1890 ועד היום, למעט תקופות מלחמה שבהן הוסתר לצורכי הגנה.

תיאור היצירה

הציור "הכתרת נפוליאון" מאת ז'אק-לואי דויד הוא יצירה מונומנטלית בסגנון נאו-קלאסי, המתארת את הרגע בו נפוליאון בא להניח את הכתר על ראשה של הקיסרית ז'וזפין בטקס ההכתרה שהתקיים בקתדרלת נוטרדאם בפריז, ב-2 בדצמבר 1804. זהו הרגע המרכזי בציור, אך לא הרגע ההיסטורי של ההכתרה עצמה – נפוליאון, שביצע את הכתרתו העצמית קודם לכן, נבחר כאן להיראות בשיא כוחו כשהוא מעניק את הכתר לבת זוגו. נפוליאון עומד על מדרגות המזבח, לבוש בגלימה אימפריאלית אדומה רקומת דבורים מוזהבות, וידיו מונפות מעלה כשהוא אוחז בכתר. ז'וזפין כורעת ברך על כרית סגולה ולבושה בלבן, ואחריה נושאות הגלימה, שתי מלוות בלבן אף הן.

מאחורי נפוליאון יושב האפיפיור פיוס השביעי על כסאו, ומבצע תנועת ברכה בידו הימנית – מחווה שנוספה לציור לבקשת נפוליאון, אף כי בפועל האפיפיור ישב כפוף ושתק במהלך הטקס. סביבם מצוירים למעלה מ-200 איש, חלקם דמויות היסטוריות שזוהו בבירור, ובהם בני משפחת בונפרטה, קצינים, אנשי כמורה, נציגים דיפלומטיים, ואף האמן עצמו – דויד – המופיע בגלריה העליונה לצד אשתו ובנותיו.

הקומפוזיציה כולה מתוכננת בקפידה: ההצללה הטבעית מכוונת את מבט הצופה אל מרכז התמונה, אל הזוג הקיסרי והצלב המוזהב שמעליהם, המדגיש את האופי הסימבולי של הרגע. למרות המיקום המדויק בקתדרלה הגותית, דויד מצייר תפאורה מעובדת – קירות השיש, הווילונות והקישוטים מבוססים על עיטורים זמניים שהוקמו במיוחד לטקס. בנוסף, שולבו בציור דמויות שלא נכחו בפועל בטקס, כגון אימו של נפוליאון, לטיציה, שנעדרה עקב ריב משפחתי, והאמן שילב אותה במרכז התמונה כאילו ישבה בשורה הראשונה – מהלך תעמולתי ברור. נפוליאון הורה לדוד להוסיף את דמות אמו בציור, אף שלא נכחה בטקס ההכתרה, כמחווה להעצמת תדמיתו המשפחתית וההורית. הצבתה במקום כה בולט – מעל האפיפיור – סימלה את עליונות הקיסרות והמשפחה הבונפארטית על פני הסמכות הדתית. דמותו של יוליוס קיסר אף נוספה בדיעבד כדי למלא חלל ריק שנותר בעקבות שינוי בתנוחת נפוליאון.

הציור יוצר אפקט דרמטי ומכונן, שבו נפוליאון מופיע כשליט על-זמני, המקשר בין המסורת הקתולית לבין הסמכות המדינית החדשה של צרפת, באופן שמשרת את הנרטיב הפוליטי והאישי שלו. כפי שנפוליאון עצמו תיאר בהתפעלות: "זה לא ציור – זה עולם שבו מהלכים".

דמויות
הדמויות על פי מוזיאון הלובר:שמאל|ממוזער|320px|הדמויות בציור

1. נפוליאון בונפרטה – עומד במרכז התמונה, מכתיר את אשתו בעצמו. במקור, דויד צייר אותו עונד את הכתר על ראשו, אך שינה את הקומפוזיציה.

2. ז'וזפין דה בוארנה – כורעת ברך ומקבלת את הכתר מבעלה. לבושה לבן, גלימתה נישאת על ידי נשות החצר.

3. לטיציה רמולינו – אמו של נפוליאון, מוצגת בציור בתא המרכזי, אף שבפועל נעדרה מהאירוע במחאה.

4. לואי בונפרטה – אחיו של נפוליאון, לימים מלך הולנד.

5. ז'וזף בונפרטה – אחיו הבכור של נפוליאון, הוכתר לאחר מכן למלך נאפולי וספרד.

6. נפוליאון שארל בונפארט – בנם של לואי בונפארט ואורטנס דה בוארנה.

7. אחיותיו של נפוליאון – אחת מהן מוצגת בלבוש ורוד ברפליקה של היצירה.

8. שארל-פרנסואה להברן  – אוחז בשרביט, הנושא את תואר הארכיטרזורר של האימפריה.

9. ז'אן-ז'אק-רז'יס דה קמבאסרס – אוחז ביד הצדק, נשיא הסנאט ושר המשפטים.

10. לואי-אלכסנדר ברתייה – מחזיק בגלובוס שמעליו צלב, שר המלחמה.

11. שארל-מוריס דה טליראן – מופיע כחלק מהפמליה הבכירה, שימש כקנצלר ושר החוץ.

12. ז'ואקים מירא – גיסו של נפוליאון, לימים מלך נאפולי.

13. פיוס השביעי – האפיפיור, נראה מברך את המעמד. ידו הימנית הורמה לפי דרישת נפוליאון.

14. ז'אק-לואי דויד – הצייר, נראה בגלריה העליונה יחד עם בני משפחתו ומקורביו.
250px|ממוזער|שמאל|נפוליאון הורה במפורש שיונצח הרגע שבו הוא עצמו מניח את הכתר על ראשה של ז'וזפין, פעולה שהגיעה לאחר שהכתיר את עצמו, תוך עקיפת סמכותו של האפיפיור. בכך ביקש להציג את עצמו כשליט העומד מעל הסמכות הדתית, וכמי שבידו הכוח להכתיר ולהעניק לגיטימציה. הוראה זו ניתנה לצייר ז'אק-לואי דויד, שנדרש להחליף את הסצנה המקורית, שבה נפוליאון נראה מכתיר את עצמו, בסצנה המוכרת כיום, שבה הוא עומד להניח את הכתר על ראש אשתו.

פרשנות
יש הסבורים כי הציור מבקש להציג את נפוליאון לא רק כקיסר אלא גם כיוצר הסמכות, באמצעות בחירת הרגע בו הוא מעניק את הכתר לז'וזפין – ולא את רגע המשיחה בשמן או את ההכתרה העצמית שתוכננה תחילה. שינוי זה יוחס לרצונו של נפוליאון להופיע כמי שמעניק את הכוח, ולא ככפוף לסמכות הכנסייה, והוא תואם את מחיקת הדימוי המקורי שבו נראה נפוליאון מכתיר את עצמו. עקב השינוי, נוצר רווח בין גבו של הקיסר לבין האפיפיור, ודוד מילא אותו בדמות ראשו של יוליוס קיסר, שנוספה לציור בהשראת פסל עתיק. לטענת חוקרים מסוימים, תוספת זו נועדה לרמוז לדמיון בין נפוליאון לקיסר הרומי כמשליט צבאי־פוליטי המסמל המשכיות היסטורית ואף אזהרה מרומזת מפני גורל דומה.

הציור כולל גם דמויות שנעדרו בפועל מן הטקס, בהן אמו של נפוליאון לטיציה רמולינו ואחיו ז'וזף בונפרטה. שילובם בציור פורש לעיתים כתוספת מכוונת שנועדה לבטא לכידות משפחתית ולחזק את דימוי המשטר החדש, גם אם באופן לא תואם למציאות ההיסטורית. על פי מקורות אחדים, שילוב זה שיקף את רצונו של נפוליאון עצמו, שביקש מדוד להוסיף את הדמויות כמעשה של מחווה תעמולתית .
יש שסברו כי הופעתו של דויד עצמו בציור, יחד עם משפחתו ועוזריו ביציע העליון, מדגישה את המקום שהוא ראה לעצמו – לא רק כמתעד אלא גם כעד לאירוע וכמשתתף פעיל בהבניה של נרטיב היסטורי חדש.

מבחינה סגנונית, הציור משקף את עקרונות הנאו-קלאסיציזם, זרם המבוסס על השראה מהאמנות היוונית והרומית. חוקרים ציינו את השימוש בקווים ברורים, משטחי צבע חלקים, קומפוזיציה מאוזנת, ציר מרכזי ותאורה מדודה, וכן את הייצוג הפורמלי של הדמויות בלבוש טקסי. יש שהצביעו על כך שהמבנה הכללי והסגנון הוויזואלי נועדו לא רק לפאר את הרגע, אלא גם להקנות לו אופי נצחי ודמוי־מיתוס.

יש שסברו כי הציור משמש לא רק כתיאור של מאורע היסטורי, אלא ככלי ליצירת תודעה ציבורית. האופן שבו נאצר הרגע, והאופן שבו מוצגים המשתתפים בו, ממחישים את השימוש באמנות ככלי תעמולה וכאמצעי לעיצוב תדמית הקיסר ושל משטרו.

היסטוריית בעלות
הציור הוזמן על ידי נפוליאון הראשון שלושה חודשים לפני טקס ההכתרה, ללא ציון יעד תצוגה מוגדר וללא מחיר שנקבע מראש. הוא נמסר לידי האמן ז'אק-לואי דויד בספטמבר 1804, כחלק מקבוצת ציורים שתיעדו את אירועי ההכתרה. עם סיום העבודה בשנת 1807, הועבר הציור למוזיאון נפוליאון (כיום מוזיאון הלובר) והוצג לציבור לראשונה בפברואר 1808. במהלך תקופת הרסטורציה השנייה (1815–1830) הוסר מהתצוגה, אך נותר ברשות המדינה והוגדר כרכוש הכתר. בשנת 1837 הועבר הציור לארמון ורסאי והוצג בגלריות ההיסטוריות ביוזמת לואי-פיליפ, מלך צרפת. ב-1889 הועבר לפריז והוצג בתערוכת האמנות הצרפתית במסגרת התערוכה העולמית, ומאז אוגוסט 1890 הוא מוצג דרך קבע במוזיאון הלובר, למעט תקופות מלחמה בהן פונה מטעמי שמירה.

 בתרבות 
הציור "הכתרת נפוליאון" מאת ז'אק-לואי דויד זכה לאזכורים בתרבות הפופולרית, ובפרט בעיבודים קולנועיים שעסקו בדמותו של נפוליאון. בסרט "נפוליאון" משנת 2023 בבימוי רידלי סקוט, משוחזרת סצנת ההכתרה באופן חזותי זהה כמעט לציורו של דויד. בסצנה, נפוליאון, בגילומו של חואקין פיניקס, מניח את הכתר על ראשה של ז'וזפין, תוך הדגשה של שליטתו המוחלטת, כפי שתועד גם בציור המקורי. הבחירה לשחזר את הקומפוזיציה מהווה התייחסות ברורה למשמעות התעמולתית של הציור, והיא מדגישה את הדרך שבה הפכה היצירה לאיקונית ולמקור השפעה חזותי לאורך מאות שנים.

קישורים חיצוניים


 הערות שוליים 

קטגוריה:ז'אק לואי דויד
קטגוריה:ציורי היסטוריה
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:מוזיאון הלובר: ציורים
קטגוריה:תיאורים תרבותיים של נפוליאון
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו