גבול טורקיה–ארמניה

גבול ארמניה–טורקיה (בטורקית: Ermenistan–Türkiye sınırı, בארמנית: Հայաստան–Թուրքիա սահման) הוא גבול באורך 316 קילומטרים, המשתרע ממשולש הגבולות עם גאורגיה בצפון ועד למשולש הגבולות עם אזרבייג'ן בדרום. הגבול היבשתי סגור, רשמית, מאז 3 באפריל 1993, עת הצטרפה טורקיה לאזרבייג'ן בהטלת מצור תחבורתי וכלכלי נגד ארמניה ונגורנו קרבאך.

 תיאור הגבול 
הגבול מתחיל בצפון במשולש הגבולות עם גאורגיה, ממערב לאגם ארפי (Lake Arpi), ומתקדם דרומה דרך רמת ארמניה, ובכך מפריד בין ארמניה המערבית שבטורקיה לארמניה המזרחית, מדינת ארמניה. הגבול מגיע לנהר אחוריאן (Akhurian River) ועוקב אחר מהלכו דרומה, דרך האגם המלאכותי אחוריאן (Akhurian Reservoir) עד למפגש עם נהר אראס. בקטע זה נמצאות חורבותיה העיר הארמנית מימי הביניים, אני, השוכנות בסמוך לגבול בצד הטורקי. משם עוקב הגבול אחר האראס, הזורם מזרחה ואז לדרום-מזרח, עד לנקודת משולש הגבולות עם הרפובליקה האוטונומית נחצ'יבאן שבאזרבייג'ן.

 מעבר אקיאקה 
מעבר הגבול אקיאקה (בטורקית: Akyaka Sınır Kapısı) הוא מעבר מסילת ברזל, הממוקם בנ.צ. 40.7307° N, 43.7467° E, צפונית לאגם המלאכותי אחוריאן. המעבר נמצא בגובה 1,532 מטר מעל פני הים.

 היסטוריה 
במהלך המאה ה-19, אזור הקווקז היה נתון במחלוקת בין האימפריה העות'מאנית שהייתה בדעיכה, פרס ורוסיה, שהתרחבה דרומה. עד 1928, כבשה רוסיה את רוב שטח הקווקז של פרס ובכלל זה את השטח ארמניה המודרנית. המלחמה הסתיימה עם חתימת הסכם אדריאנופול, בשנת 1829 והעות'מאנים הכירו בבעלות רוסית על ארמניה. ב-1915 ביצעו העות'מאנים את רצח העם הארמני, ללא תגובה והתערבות של מדינות אחרות, כולל שכנות.

במהלך המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה פלשה רוסיה לאזורים המזרחיים של האימפריה העות'מאנית, אך ב-1918 חתמה על חוזה ברסט-ליטובסק, עם גרמניה והאימפריה העות'מאנית והחזירה לטורקיה את השטחים שכבשה.

מתוך רצון להשיג עצמאות משתי האימפריות, הכריזו עמי הקווקז הדרומי, ב-1918, על הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז ופתחו בשיחות שלום עם העות'מאנים. חילוקי דעות פנימיים הובילו לעזיבת גאורגיה את הפדרציה במאי 1918, ולאחר מכן פרשו גם ארמניה ואזרבייג'ן. העות'מאנים פלשו לקווקז ושלוש הרפובליקות החדשות נאלצו לחתום על הסכם בתומי ביוני 1918, והכירו בגבול הישן, שלפני 1878.
שמאל|ממוזער|מפה של "ארמניה הווילסונית"
לאחר שהאימפריה העות'מאנית הובסה באירופה ובערב, תכננו בעלות הברית, ב-1920 לחלק ביניהן את שטחי האימפריה, על פי הסכם סוור. ההסכם הכיר בעצמאותן של גאורגיה וארמניה, והעניק להן שטחים במזרח טורקיה (השטחים בארמני כונו "ארמניה הווילסונית", על שם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון), אך לא סוכם קו הגבול בין ארמניה לגאורגיה. זעמם של לאומנים טורקים על ההסכם, היה בין הגורמים לפרוץ מלחמת העצמאות של טורקיה וכיבוש מחדש של השטחים שהוענקו לארמניה. כדי לסיים את המלחמה, חתמו הצדדים על הסכם אלכסנדרופול, בו הצהירה ארמניה כי היא מוותרת על השטחים שהוענקו לה על פי הסכם סוור ושתי המדינות הכירו בקו גבול ביניהן, על פי ולאורך התוואי שהוסכם בין רוסיה לעות'מאנים בהסכם ברסט-ליטובסק מ-1918.

הצבא האדום פלש, ב-1920 לאזרבייג'ן ולארמניה ובהמשך גם לגאורגיה ובכך הסתיימה עצמאותן. ברית המועצות וטורקיה חתמו על הסכם מוסקבה (1921), שיצר גבול סובייטי-עות'מאני שונה ובהמשך נחתם הסכם קארס (אוקטובר 1921), שקבע סופית את הגבול הנוכחי בין ארמניה לטורקיה והגבול סומן בשטח בין מרץ 1925 ליולי 1926, על ידי ועדה משותפת.

לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991, קיבלה ארמניה את עצמאותה ו"ירשה" את הגבול עם טורקיה, אך הגבול נסגר מיד. בשנת 1993 הצטרפה טורקיה לאזרבייג'ן בהטלת אמברגו תחבורתי וכלכלי נגד ארמניה וחבל נגורנו קרבאך, בתגובה לניסיונות  לקבל עצמאות מאזרבייג'ן ולהתאחד עם ארמניה. המצור נותר בתוקף, כדי לתמוך באזרבייג'ן וללחוץ על הצד הארמני לוותר על שאיפותיו הטריטוריאליות ולהפסיק את חתירתה של ארמניה להכרה בין-לאומית ברצח העם הארמני.

היחסים בין שתי המדינות הפשירו מעט בשנות ה-2000, והן חתמו ב-2009, על הסכם, בו נקבע כי הגבול יוכל להיפתח מחדש, אך על אף זאת, הגבול נותר סגור. ביולי 2022, הודיע משרד החוץ הטורקי כי שתי המדינות, בהקשר של הפשרה כללית של היחסים ביניהן, מתכננות לפתוח מחדש את הגבול "במועד המוקדם ביותר האפשרי", אם כי רק עבור אזרחים זרים. ב-11 בפברואר 2023, נפתח הגבול, לראשונה מזה 35 שנה, כדי לאפשר לסיוע הומניטרי מארמניה להגיע לקורבנות רעידות האדמה בטורקיה ובסוריה (2023).

 גלריה 

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:טורקיה: גבולות
קטגוריה:ארמניה: גבולות