מחקר של אישה מן הטבע

מחקר של אישה מן הטבע (בצרפתית: Étude de femme d’après nature), המכונה גם דיוקן עצמי של האמנית הקושרת את נעלה (Autoportrait de l’artiste laçant son soulier), הוא ציור שמן על בד משנת 1802 מאת הציירת הצרפתייה מארי-דניז וילר. היצירה הוצגה לראשונה בסלון של פריז בשנת 1802, והיא שמורה כיום באוסף מוזיאון הלובר בפריז.

הקשר היסטורי וביוגרפי

מארי־דניז וילר פעלה בפריז בשלהי המאה ה־18 ובראשית המאה ה־19, בתקופה הנאו־קלאסית, שחפפה למהפכה הצרפתית של 1789 ולראשית הקיסרות הצרפתית הראשונה. היא החלה לצייר בשנת 1799 ולמדה בסביבתם של ציירים בולטים בני התקופה, ובהם ז'אק-לואי דויד, שנחשב לדמות המרכזית בציור הצרפתי של התקופה. באותה שנה הציגה לראשונה עבודה בסלון של פריז, הישג נדיר עבור אישה בעולם האמנות הצרפתי באותה עת. נישואיה למישל־ז’אן־מקסימיליאן וילר לוו בעידוד להמשך עיסוקה באמנות, והיא פעלה כאמנית מקצועית בתקופה שבה מעמד זה היה חריג לנשים.

זיהוי היצירה וייחוסה

במשך יותר ממאה שנה הוצגה היצירה תחת השם „דיוקן מאדאם סוסטרס”, בעקבות מכתב שבו צוין כי מארי־לואיז סוסטרס שימשה כמודל לציור. מחקרי מוזיאון הלובר שנערכו בשלהי המאה ה-20 קבעו כי מדובר למעשה בדיוקן עצמי של מארי־דניז וילר, בעוד שסוסטרס שימשה כמודל לידיים בלבד. עובדה זו היא שגרמה לבלבול ממושך בזיהוי היצירה ולייחוסה השגוי, וכן תרמה לטשטוש מעמדה של וילר כאמנית עצמאית. עצם קיומם של שני שמות רשמיים ליצירה משקף את תולדות הקריאה והזיהוי שלה לאורך הזמן.

תיאור היצירה

הציור מתאר את האמנית בגיל 28, נשענת על ספסל וקושרת את שרוך נעלה לאחר הליכה בטבע. על הספסל מונחים זוג כפפות משי בצבע זהב ושושנה ורודה אחת, המרמזים על הפסקה רגעית במסלול ההליכה. הדמות לבושה חצאית משי שחורה, מחוך משי אדום, כותונת כותנה לבנה וצעיף תחרה שחור. קפלי הבדים יוצרים גלים רכים המדגישים את הגוף שמתחתם ומשקפים את האור, והציור כולו משלב דיוקן מוקפד עם מאפיינים של ציור ז’אנר, תוך יצירת תחושת מסתורין ואינטימיות.

אמנים ובני התקופה העירו על הריאליזם יוצא הדופן של דיוקנאותיה של וילר. בהתאם לכך, פניה של הדמות נתפסות כייצוג מדויק במיוחד של מראה האמנית. היא מתוארת כבעלת עור בהיר וחלק, שיער בהיר, עיניים גדולות ושפתיים אדמדמות קטנות, מאפיינים התואמים את אידיאל היופי הנשי באירופה של ראשית המאה ה־19.

צעיף התחרה העוטף את ראשה של הדמות משמש כאתר מחקר צורני מרכזי בציור. התחרה יוצרת שכבות משתנות של שקיפות, חצי־שקיפות ואטימות. אזורים כהים מעידים על ריבוי שכבות החוסמות את מבט הצופה, בעוד אזורים בהירים מרמזים על שכבה אחת בלבד המסננת את האור. הטיפול בתחרה מדגים שליטה גבוהה בהצגת בד, אור ותנועה.

לצורך הציור לא השתמשה וילר בידיה שלה, אלא בידיה של מארי־לואיז סוסטרס. הידיים משולבות ביצירה באופן כה טבעי והרמוני, עד שצופה שאינו מודע לפרט זה אינו יכול להבחין בכך. דווקא עובדה זו תרמה לייחוס השגוי של היצירה במשך שנים רבות.

הכפפות המוזהבות והשושנה הטרייה המונחות על הספסל מרמזות על הליכה כפרית שבמהלכה נקטפה השושנה. רצף הפעולות – הנחת החפצים, הרמת הרגל וקשירת השרוך, יוצר נרטיב מינימלי אך ברור של רגע יומיומי שנלכד בציור.

רגע קשירת הנעל חושף את הקרסול ואת הידיים, ויוצר מתח בין צניעות לנועזות במונחי ראשית המאה ה־19. עם זאת, הדמות אינה מביעה מבוכה: היא מביטה ישירות בצופה במבט יציב ובטוח, כמעט מתריס. היצירה מציגה אישה מודעת למבט המופנה אליה אך שלמה עם מעשיה ועם נוכחותה.

הרקע מתאר נוף פתוח וכפרי, המרוחק מן הסביבה העירונית של פריז. היעדר מבנים ודרכים מובהקות יוצר תחושת ניתוק מן העיר, ואפשר כי מדובר באזור נופש או מרחב כפרי שאינו מזוהה ישירות עם סביבתה היומיומית של האמנית. הנוף תורם לתחושת חירות ושקט.

מוניטין והתקבלות

עד לשנות ה־1990 נותרה מארי־דניז וילר דמות שולית יחסית בהיסטוריה של האמנות, בין היתר בשל ייחוס שגוי של רבות מיצירותיה לז'אק־לואי דויד או ל“אסכולת דויד”. תיקון הייחוסים, ובייחוד הזיהוי המחודש של מחקר של אישה מן הטבע כדיוקן עצמי, הוביל להערכה מחודשת של יצירתה. כיום היא נתפסת כאמנית משמעותית בציור הדיוקן הצרפתי של ראשית המאה ה־19, וכדמות שיש לשלב בקאנון האמנותי הכללי לא בשל היותה אישה, אלא בשל איכות יצירתה.

 הערות שוליים 

קטגוריה:דיוקנאות עצמיים
קטגוריה:נשים בציור
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:מוזיאון הלובר: ציורים
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19