משפחת בנטינק

בֶּנְטִינְק (בהולנדית, בגרמנית ובאנגלית: Bentinck) הוא שמה של משפחת אצולה הולנדית מדוכסות חלרה, אשר הוזכרה לראשונה במסמכים עם וונמר בנטינק (Wennemer Bentinck) בשנת 1304. השושלת הישירה מתחילה עם יוהאן בנטינק (Johan Bentinck; הוזכר בשנים 1361–1386), פרנס כנסייה ב, אשר הוכתר כאביר של חלדרלנד בשנת 1377.

ענף של ברונים נותר בהולנד וקיים שם עד היום. ענף נוסף עבר ב-1688 לאנגליה ועלה לדרגת רוזנים ו. ענף צדדי צעיר שלהם, , השיג ב-1733 באמצעות נישואים את הבעלות על של  בעלת ה ו ב של האימפריה הרומית הקדושה. בשל כך נחשב הבית לחלק מ הגרמנית; הם מכרו את הנחלה ב-1854 לאחר סכסוך ירושה, אך דרך ירושות השיגו בעלות על אחוזות בשוואביה ובהולנד. אלו עברו ב-1958 – לאחר דעיכת בית אלדנבורג-בנטינק בקו הזכרי – לידי הבת.

גם דוכסות פורטלנד, שנקראה החל מ-1801 "קוונדיש-בנטינק" (Cavendish-Bentinck), נכחדה ב-1990; עם זאת, קיים עד היום ענף צדדי של רוזני בנטינק הווסטפאלים שחזר לאנגליה במאה ה-19, ואליו עבר ב-1990 התואר . בת מהענף האנגלי, ססיליה בווס-ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן, היא הסבתא-רבתא של מלך בריטניה המכהן, צ'ארלס השלישי.

הענף ההולנדי-וסטפאלי מבית לוונברג
שמאל|ממוזער|250px|אחוזות ברקלנקמפ
מייסדי ענף זה הם בני הזוג יוהאן בנטינק (נפטר ב-1598) מלוונברג והנריקה פאן אברנק (נפטרה ב-1600). הענפים האחרים, המתוארים להלן, מוצאם מהאח וילם בנטינק (נפטר ב-1576) מבית 'ט ולדה ('t Velde). ענף לוונברג התיישב, מלבד בלוונברג (וילפ, חלדרלנד), גם באחוזות ברקלנקמפ (ברקלנקמפ, אוברייסל),  () ולנגווישה (רוזנות טקלנבורג). ענף זה נותר קתולי, והבנים הפכו בעיקר לקצינים בצבא של הנסיכות-בישופות של מינסטר. החבר הבולט ביותר בענף זה היה ג'רארד אדולף בנטינק, אשר מונה ב-1672 על ידי הבישוף של מינסטר, כריסטוף ברנהרד פון גאלן, למושל של אוברייסל ולדרוסט (Drost – הממונה על המחוז) של . בראשית המאה ה-19 נכחד ענף זה.

הענף ההולנדי בסכונהטן
הנדריק בנטינק ירש ב-1596 את החוות "חרוט" ו"קליין וורמר" ב, הפך אותן לאחוזת אבירים ב-1633, וב-1639 הקים שם את מושב האצולה סכונהטן (Schoonheten). מוצאם של הענפים האנגליים והווסטפאליים מבנו, האנס וילם בנטינק. הבן אוזביוס (Eusebius) ייסד את הענף ההולנדי בסכונהטן. הבנקאי הברון רולף בנטינק פאן סכונהטן (1913–1990), דור עשירי לאדוני סכונהטן, הוריש את הרכוש לארבע בנותיו. ענף נוסף החזיק לפרקים בטירת ניינהויס (Nijenhuis) ב שב וב"בית דיפנהיים" (Huis Diepenheim) ב. הברונים לבית בנטינק, שהעמידו מתוכם מדינאים, דיפלומטים וקצינים הולנדים רבים, ממשיכים להתקיים בקו הזכרי עד היום.

הענף האנגלי (פורטלנד)
שמאל|ממוזער|250px|האנס וילם בנטינק
הענף האנגלי נוסד על ידי האנס וילם בנטינק (1648–1709) – חברו הקרוב ביותר ואיש סודו של הסטאדהאודר ההולנדי וילהלם מאוראנז', לימים המלך ויליאם השלישי מאנגליה – אשר עבר עמו לאנגליה ב-1688 וקיבל את התואר . התואר "דוכס פורטלנד" הוענק ב-1716 לבנו הבכור, .

המשפחה מילאה תפקיד פוליטי חשוב באנגליה במאה ה-18 ובמאה ה-19: ויליאם הנרי, דוכס פורטלנד השלישי, נשא לאישה את בתו של ראש ממשלת בריטניה, ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר, והפך לראש ממשלה בעצמו; הוא שינה את שם המשפחה ל"קוונדיש-בנטינק". בנו הצעיר, הלורד ויליאם קוונדיש-בנטינק, היה גנרל, והנכד  היה חבר פרלמנט. הדוכסית  (1863–1954) מילאה תפקיד חברתי ועסקה בפעילות צדקה. ססיליה בווס-ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן (1862–1938) הייתה אמה של ליידי אליזבת בווס-ליון, ומכאן סבתה של המלכה אליזבת השנייה.

מושב המשפחה מאז המאה ה-18,  בנוטינגהמשייר, וכן  השכנה, עברו לאחר מותו של  ב-1977, לבתו  ולאחר מכן לבנה של אחותה ליידי מרגרט, ויליאם מרצ'זה פארנטה (נולד ב-1951). תואר הדוכס עבר לבן-דוד ונכחד ב-1990 עם מותו של . בכך עבר התואר "רוזן פורטלנד" לצאצאים מהענף הווסטפאלי הצעיר יותר, שאבותיהם חזרו לאנגליה במאה ה-19; כיום השחקן  (נולד ב-1953) הוא רוזן פורטלנד ה-12.

הענף הווסטפאלי-הולנדי (אלדנבורג-בנטינק)
שמאל|ממוזער|250px|הרוזן וילהלם פון בנטינק (ציור מאת ז'אן-אטיין ליוטאר, 1750)
שמאל|ממוזער|250px|שרלוטה סופיה, הרוזנת בנטינק, לבית הרוזנת הקיסרית מאלדנבורג (1715–1800)
הענף הווסטפאלי-הולנדי מוצאו מ (1704–1774), בנו השני של האנס וילם בנטינק (רוזן פורטלנד הראשון). מאביו הוא ירש את הנחלות ההולנדיות שלו – שנרכשו בזמנו בכסף: אדונות  (Rhoon) ליד רוטרדם עם טירת רון ובית פנדרכט (Pendrecht), וכן את  בהאג.

ב-1732 הועלה וילהלם לדרגת  (Reichsgraf) וב-1733 נישא ל, היורשת של הרוזן האחרון מאלדנבורג, . ה (הסדר ירושה משפחתי שאינו ניתן לחלוקה) של רוזנות אלדנבורג ב כלל את  ואת נחלת  שהייתה תחת ריבונות דנית, לצד אחוזות באזור אולדנבורג וכן את  בחלדרלנד. נחלות אלו הוריש בזמנו אנטון גינתר, רוזן אולדנבורג ו (נפטר ב-1667) לבנו הלא-חוקי , אשר קיבל לגיטימציה באמצעות צו קיסרי וב-1653 קיבל את התואר רוזן קיסרי מאלדנבורג. נכדתו שרלוטה סופיה, ידידתו של וולטר והמודל לדמותה של קוניגונדה ברומן שלו "קנדיד", הפכה ליורשת היחידה של רוזנות אלדנבורג בעלת הריבונות המיידית.

בנם הבכור של וילהלם ושרלוטה סופיה, כריסטיאן פרידריך אנטון, המשיך את הענף הווסטפאלי-הולנדי; החל מ-1759 הוא החזיק בקניפהאוזן ובפארל, בעלות שעליה ערער לשווא אחיו יוהאן אלברט וילהלם. במותו ב-1768 הותיר אחריו חמישה ילדים, ששני בניו הגדולים מביניהם, וילהלם גוסטב פרידריך ויוהאן קרל (נולד ב-1768; נפטר ב-22 בנובמבר 1833 כמייג'ור גנרל בריטי), פיצלו את הענף הווסטפאלי לענף בוגר ולענף צעיר.

הענף הווסטפאלי הבוגר
האח הבוגר, , מייסד הענף הווסטפאלי הבוגר, קיבל לאחר מות אביו את נחלות הפידייקומיס הווסטפאליות, כולל הנחלות ההולנדיות. היו לו מנישואיו הראשונים לברונית (Freiin) פון רדה שתי בנות ובן, וילהלם אנטון (נפטר ב-1813). לאחר מכן הוא חי מ-1800 עם שרה מרגרטה גרדס, בתו של איכר מאולדנבורג, במה שכונה " (Gewissensehe; נישואים לא רשמיים אך מחייבים מוסרית) עד 1816, אז נישא לה באופן רשמי. ממנה היו לו מספר ילדים, בהם שלושה בנים:
 וילהלם פרידריך (1801–1867), היגר לאמריקה ב-1833.
 גוסטב אדולף (נולד ב-1809), ריטמייסר (סרן פרשים) בהנובר.
 פרידריך אנטון (נולד ב-1812), לוטננט-קולונל (סגן-אלוף) קיסרי-מלכותי (בצבא האוסטרי).

האב העביר לבנו הבכור כבר ב-1827 את הבעלות המשותפת על נחלות הפידייקומיס; נחלות אלו השתייכו לזמן מה לממלכת הולנד במהלך הפלישה הצרפתית, ולאחר מכן לקיסרות הצרפתית כנכסים פרטיים גרידא, אך ב-1818 עברו תחת ריבונות אולדנבורג ולבסוף, בהסכם ברלין מ-1825, הוחזרו לווילהלם גוסטב פרידריך כנחלות שעברו מדיאטיזציה (שמרו על תואר אך איבדו ריבונות) עם זכויות יתר ופריבילגיות מסוימות. עם זאת, כאשר הבן הבכור ויתר על הירושה בכל נכסי אביו והתיישב ב-1833 במיזורי, הוענקה הבעלות המשותפת על נחלות הפידייקומיס של אלדנבורג לאחיו גוסטב אדולף מידי האב, שמת ב-22 באוקטובר 1835.

הענף הווסטפאלי הצעיר
הענף הווסטפאלי הצעיר נוסד על ידי אחיו של וילהלם גוסטב פרידריך, יוהאן קרל פון בנטינק, מייג'ור גנרל בריטי, אשר במותו ב-1833 הותיר אחריו שלושה בנים מנישואיו לז'קובה הלנה, רוזנת פאן רדה-גינקל (1767–1839) מבית הרוזנים מ:
 וילהלם פרידריך כריסטיאן (1787 – 8 ביוני 1855).
 קרל אנטון פרדיננד (1792, לוטננט גנרל בריטי; נפטר ב-28 באוקטובר 1864); נישא ב-1846 לרוזנת מכטילד פון .
  (1796, גנרל בריטי; נפטר ב-29 בספטמבר 1878).

יוהאן קרל ערער בבית המשפט, עוד בחיי אחיו וילהלם גוסטב פרידריך, על העברת הבעלות המשותפת בנחלות הפידייקומיס (שהוזכרה לעיל) לבנו הבכור וילהלם פרידריך, בטענה שבניו של אחיו אינם ראויים לירושה (בשל מוצאה של האם), וכך נוצר "סכסוך הירושה של בנטינק", שעורר בזמנו סערה גדולה.

סכסוך הירושה של בנטינק (בין הענף הווסטפאלי הבוגר לצעיר)
יוהאן קרל טען כי נחלות הפידייקומיס הן נכסים שרק בני האצולה הגבוהה יכולים לרשת; מכאן שילדיו של וילהלם גוסטב פרידריך פון בנטינק ושל גרדס, צמיתה לשעבר, שנולדו מחוץ לנישואים וקיבלו לגיטימציה רק בדיעבד, אינם זכאים לרשת במקרה זה. מנגד, טענו האחרונים כי רוזני אלדנבורג לשעבר לא השתייכו לאצולה הגבוהה, ולכן העקרונות בדבר זכות הירושה של האצולה הגבוהה אינם חלים כאן, כל שכן שמייסד ענף אלדנבורג, שנחלותיו לשעבר עמדו על הפרק, היה בעצמו ילד לא חוקי שקיבל לגיטימציה באמצעות צו קיסרי.

הסכסוך המשפטי הובא בפני בית הדין הגבוה לערעורים באולדנבורג ב-1829. עבור התובעים, יוהאן קרל בנטינק ובניו, כתבו חכמי משפט ידועי שם כמו וילדה (Wilda), מילנברוך (Mühlenbruch) ו, בעוד שקליבר (Klüber), דיק (Dieck), אקנברג (Eckenberg), מיכאליס (Michaelis) ווסרשלבן (Wasserschleben) צידדו בנתבעים. פצל (Pözl) ויוהאן קספר בלונצ'לי סברו כי העניין, בהיותו שאלה של משפט ציבורי, כלל לא יכול להיות מושא לסכסוך במשפט אזרחי. בקיצור: לסכסוך הירושה של בנטינק נוצרה במהרה ספרות משפטית משלו.

פסק דין של הפקולטה למשפטים בינה, שאליה נשלחו התיקים, הכריע לטובת הנתבעים. אך הצד התובע ערער על כך, ועל ערעור זה הייתה אמורה להחליט הפקולטה למשפטים בגיסן. בינתיים עשו התובעים כל מאמץ כדי להשיג את מטרתם בדרכים דיפלומטיות; הם לא בחלו גם באלימות.

ואכן, ב-12 ביוני 1845 הצהיר ה כי משפחת בנטינק יכולה לתבוע לעצמה את זכויות האצולה הגבוהה ברוח "חוק הקונפדרציה" (סעיף 14). בשל כך עתר הצד התובע לקונפדרציה, בעוד הסכסוך המשפטי תלוי ועומד, לשלול מהצד הנתבע את הכשירות לרשת את הנחלות שבמחלוקת, ובאורח מוזר, "השלטון המרכזי הזמני" של גרמניה שהוקם ב-1848 הוציא צו מתאים. אולם צו זה לא יושם, שכן גם אולדנבורג התעקשה על הכרעה שיפוטית. לבסוף, ב-1854, הציעה ממשלת אולדנבורג פשרה, שהתקבלה על ידי הצדדים הניצים מבלי להמתין לפסק הדין הסופי.

בהתאם לכך, רכשה הדוכסות הגדולה של אולדנבורג את הנחלות שבמחלוקת תמורת סכום של כ-2 מיליון טאלר, ושילמה סכום זה בתשלומים ובחלקים שנקבעו מראש לצדדים. האמצעים הכספיים שנדרשו לשם כך הועמדו מתוך התשלומים של פרוסיה עבור מכירת "אזור היאדה" (Jadegebiet) האולדנבורגי לפרוסיה, כפי שנקבע ב. פירוט נרחב של המסות המשפטיות הנוגעות למשפט כלול בפסק הדין של הפקולטה למשפטים בינה שהוזכר לעיל.

ירושות ולדק-לימפורג ופאן רדה
הרוזן קרל אנטון פרדיננד פון בנטינק (1792–1864) מהענף הווסטפאלי הצעיר נישא ב-1846 לרוזנת מכטילד פון ולדק-לימפורג, היורשת של ה"אדונות המעמדית" (Standesherrschaft) השוואבית  שמושבה ב. היו להם ארבעה בנים, שהבכור שבהם, הנרי צ'ארלס, נישא לאישה מה הסקוטי ועבר לאנגליה; לאחר דעיכת הקו הדוכסי הבוגר של קוונדיש-בנטינק, עבר התואר  – אם כי ללא רכושם של הדוכסים – ב-1990 לצאצאיו, כיום .

הבן השני, וילהלם קרל, ירש – לאחר שאחיו הבכור ויתר על הירושה בשל נישואים שאינם לפי המעמד – את האדונות של ולדק-לימפורג וכן את  ההולנדית, שמקורה בירושתם של הברונים פאן רדה, , ששושלתם באה אל קיצה. עם זאת, הוא נישא לאחר מכן לברונית הולנדית,  , שגם מוצאה לא היה מ. נכדתו איזבל (1925–2013) נישאה לרוזן אורל צו  מ; בשל כך עברה הבעלות בגיילדורף לבנם, הרוזן פיליפ צו אורטנבורג. לבן השלישי של קרל-אנטון ומכטילד, קרל, ולבן הרביעי, גודארד, אין עוד צאצאים זכרים חיים.

גודארד התקבל לאצולה ההולנדית ב-1920, ואחיינו וילהלם פרידריך ב-1924, בתואר הרוזנים פאן אלדנבורג-בנטינק. הרקע לכך היה שירושת משפחת הברונים פאן רדה, רוזני את'לון, שבאה אל קיצה ב-1844 ושממנה הגיעה אימו של קרל אנטון, עברה ב-1878 – לאחר סכסוכי ירושה ארוכים ומורכבים – לידי משפחת בנטינק. ירושה זו כללה בפרט את  במחוז אוטרכט וכן את טירת מידאכטן ליד  בחלדרלנד. אמרונגן, שבה העניק הרוזן גודארד ב-1918–19 מקלט גלות ראשון לקיסר המודח וילהלם השני, נותרה בידי המשפחה עד 1977 וכיום משמשת כמוזיאון, ואילו מידאכטן עברה לידי הרוזנת איזבל צו אורטנבורג, לבית הרוזנת בנטינק, וכיום מתגורר בה בנה, הרוזן פרנץ צו אורטנבורג.

ענף הרוזנים לבית בנטינק (ובכך כל הבית הווסטפאלי-הולנדי אלדנבורג-בנטינק), למעט הענף שחזר לאנגליה של רוזני פורטלנד הנוכחיים, בא אל קיצו בינתיים בקו הזכרי.

הענף האנגלי הצעיר
הענף האנגלי הצעיר נוסד על ידי יוהאן אלברט וילהלם (ג'ון אלברט) בנטינק (נולד ב-1737), בנו השני של שרלוטה סופיה שהוזכרה לעיל; הוא עבר לאנגליה, שירת בצי הבריטי ומת כבר ב-1775 כשהוא מותיר אחריו שני בנים:  (1764–1813), תת אדמירל בריטי, וג'ון. בנו של ויליאם,  (1803–1886), מת רווק בהיותו חבר פרלמנט. גם ענף זה לקח חלק במחאה נגד כשירותם לרשת של בניו של וילהלם גוסטב פרידריך.

הנצחה
  ליד ויקטוריה, קולומביה הבריטית, קנדה ב-, נקרא כנראה על שמו של .
  במפרץ קרפנטאריה בקווינסלנד, אוסטרליה ב-}, נקרא על שמו של לורד ויליאם בנטינק מושל מדראס.
 הזרועות  ו, מפרצונים היוצאים מ, נקראו על שמו של ויליאם קוונדיש-בנטינק, דוכס פורטלנד השלישי על ידי קפטן ג'ורג' ונקובר בשנת 1793. זרוע בנטינק הצפונית היא בעלת חשיבות בהיסטוריה של קנדה, כיוון ששם השלים אלכסנדר מקנזי בשנת 1793 את החצייה היבשתית המתועדת הראשונה של אמריקה הצפונית על ידי אירופאי מצפון למקסיקו.
 , ספינות של הצי המלכותי שנקראו על שמו של קפטן .
  היא פריגטה מסדרה 23 (סדרת "דיוק", Duke) הקרויה על שם דוכסי פורטלנד. זוהי הספינה השמינית הנושאת שם זה.
 רחוב בנטינק ובית הספר בנטינק, באזור  שבנוטינגהאם, נושאים את שם המשפחה.  התגורר ב בצפון נוטינגהמשייר.
 רחוב בנטינק, ליד כיכר קוונדיש בוסט אנד של לונדון, נושא את שם המשפחה.
  (Bentinckia), סוג של דקלים הקרוי על שמו של לורד ויליאם בנטינק, המושל הכללי של הודו הבריטית.

לקריאה נוספת
 Gerhard Köbler: Historisches Lexikon der deutschen Länder. Die deutschen Territorien und reichsunmittelbaren Geschlechter vom Mittelalter bis zur Gegenwart. 6., vollständig überarbeitete Auflage. C.H. Beck, München 1999, .
 Hermann Lübbing: Bentinck. In: Neue Deutsche Biographie. (NDB). Band 2. Duncker & Humblot, Berlin 1955, , S. 56–57
 Genealogisches Handbuch des Adels, Adelslexikon Band I, Seite 314, Band 53 der Gesamtreihe, C. A. Starke Verlag, Limburg (Lahn) 1972, 
 Robert-Dieter Klee: Das Ende einer Herrlichkeit. Kniphausen und Oldenburg vor 150 Jahren. In: Niedersächsisches Jahrbuch für Landesgeschichte, Bd. 77 (2005), S. 187–226 (Zum Bentinckschen Erbfolgestreit).
 Antje Koolman: Die Bentincks – Eine niederländische Adelfamilie in Nordwestdeutschland im 18. Jahrhundert. Veröffentlicht in der Reihe Oldenburger Forschungen, NF Band 18. Oldenburg (Oldb.) 2003,  (zugleich: Universität Göttingen, Phil. Diss. 2002).
 Adolph Michaelis: Votum über den Reichsgräflich Bentinck’schen Erbfolgerechtsstreit, 3 Bände, Laupp, Tübingen 1841–1845
 Gerhard Groskopff: Die Entscheidungsgründe der Juristenfacultät zu Jena zu ihrem Erkenntnisse im Reichsgräflich Bentinck’schen Successionsstreite im Auszuge mit Anmerkungen, 1843.
 Walter Ordemann: Herrlichkeiten – Historische Profile und Prozesse der Knyphauser, Aldenburger, Bentincks. Oldenburg (Oldb.) 1982.

קישורים חיצוניים

ביאורים

הערות שוליים

*
בנטינק
בנטינק
בנטינק
קטגוריה:שמות משפחה הולנדיים
קטגוריה:שמות משפחה טופונימיים