פאוליקיאנים

הפַּאוּלִיקְיָאנִים (ב: Պաւղիկեաններ (פאבליקנר); ביוונית ביזנטית: Παυλικιανοί ("חסידי פאולוס"); במקורות ערביים: אל-ביאלקה - البيالقة) היו בני כת נוצרית שנוסדה בארמניה ב. חסידי הכת התייחסו לעצמם כ"נוצרים טובים". ידוע אך מעט על האמונה הפאוליקיאנית והוצעו השפעות שונות, כולל גנוסטיקה, מרקיוניזם, מניכאיזם ואדופציוניזם, בעוד חוקרים אחרים טוענים כי מבחינה דוקטרינרית הפאוליקיאנים היו בעיקרם תנועת רפורמה נוצרית קונבנציונלית שאינה קשורה לאף אחד מהזרמים הללו.

על פי המסורת, מייסד הפאוליקיאנים היה ארמני בשם , שהגיע מקהילה סורית ליד  בטורקיה של ימינו. הכת שגשגה בין השנים 650 ל-872 בארמניה ובמזרח אנטוליה, סביב גבול האימפריה הביזנטית עם הח'ליפות הערבית, למרות רדיפות וגירושים לסירוגין מצד הרשויות האימפריאליות בקונסטנטינופול. לאחר תקופה של סובלנות יחסית, רדיפה ביזנטית מחודשת באמצע המאה ה-9 הניעה את הפאוליקיאנים להקים מדינה שבמרכזה טפריקה באזורי הגבול הארמניים, תחת חסות ערבית.

לאחר מלחמה ממושכת, מדינת טפריקה הושמדה על ידי הביזנטים בשנות ה-70 של המאה ה-9. במהלך המאה הבאה, חלק מהפאוליקיאנים היגרו עמוק יותר לתוך ארמניה, בעוד אחרים הועברו על ידי הרשויות האימפריאליות לגבול הבלקני של האימפריה בתראקיה. בארמניה, הפאוליקיאנים נטמעו בתנועה הדתית הקשורה של ה במהלך המאה הבאה. בתראקיה, הכת המשיכה לקיים את אמונתה במשך זמן מה, במקומות מסוימים עד המאות ה-17 וה-18, לפני שהמירה את דתה בהדרגה לדתות אחרות; הם נחשבים לאבותיהם של  המודרניים (שהם קתולים), ושל ה המוסלמים. ייתכן שהתנועה השפיעה גם על תנועות נוצריות הטרודוקסיות באירופה של ימי הביניים, כגון האמונה הבוגומילית וקתרים.

אטימולוגיה
הפאוליקיאנים כינו את עצמם "נוצרים טובים" או "מאמינים אמיתיים", והתייחסו לנוצרים אורתודוקסים כ"רומאיסטים". השם 'פאוליקיאני' שימש גורמים חיצוניים כדי להתייחס לכת ומשמעותו המילולית היא 'חסידי פאולוס'. זהותו של פאולוס שעל שמו נקראה התנועה שנויה במחלוקת. סביר להניח שמדובר בפאולוס השליח, דמות שלפי המקורות הקדומים ביותר זכתה להערצה מיוחדת בקרב הפאוליקיאנים עד להכחדתם לכאורה בעת החדשה המוקדמת. מקורות ביזנטיים ומוסלמיים מסוימים מימי הביניים משייכים את הכת לפטריארך אנטיוכיה מהמאה ה-3, פאולוס מסמוסטה. עם זאת, ייתכן שזהו עירוב עם כת הפאוליאניסטים הנפרדת, והמקור הביזנטי הקדום ביותר המתאר את התנועה מבדיל במפורש בין "פאולוס מסמוסטה" שכביכול העניק לתנועה את שמה לבין אבי המינות המפורסם יותר. מקור אפשרי נוסף הוא פאולוס הארמני, דמות פאוליקיאנית עלומה למדי שנאמר כי הנהיגה את הכת בהגירתה לאפיספריס בעקבות רדיפותיו של יוסטיניאנוס השני בסוף המאה ה-7.

היסטוריה
מקורות וצמיחה
המקורות מציינים כי רוב מנהיגי הפאוליקיאנים היו ארמנים, ומייסד הכת נחשב לארמני בשם קונסטנטינוס, שמוצאו ממננאליס, קהילה ליד . הוא למד את הבשורות והאיגרות, שילב דוקטרינות דואליסטיות ונוצריות והתנגד נחרצות לפורמליזם של הכנסייה. מתוך תפיסה כי נקרא לשחזר את הנצרות הטהורה של פאולוס השליח, הוא אימץ את השם  (אחד מתלמידיו של פאולוס), ובסביבות שנת 660 ייסד את הקהילה הראשונה שלו בקיבוסה שבארמניה. עשרים ושבע שנים לאחר מכן, הוא נעצר על ידי הרשויות האימפריאליות, נשפט בגין כפירה והוצא להורג בסקילה. שמעון, פקיד החצר שהוציא לפועל את הפקודה, המיר בעצמו את דתו, אימץ את השם טיטוס והפך ליורשו של קונסטנטינוס. הוא הועלה על המוקד, העונש שהוכרז על המניכאים, בשנת 690.

חסידי הכת נמלטו, כשבראשם מנהיגם החדש פאולוס, לאפיספריס. הוא מת ב-715, והותיר שני בנים, גגנאסיוס (אותו מינה ליורשו) ותאודור. האחרון, בטענה שקיבל את רוח הקודש, מחה כנגד מנהיגותו של גגנאסיוס אך ללא הצלחה. גגנאסיוס נלקח לקונסטנטינופול, הופיע בפני הקיסר לאון השלישי, הוכרז חף מכפירה וחזר לאפיספריס, אך מחשש לסכנה עבר עם חסידיו למננאליס במזרח אנטוליה. מותו (בשנת 745) היווה עילה לפילוג בכת.

בשנת 747, דווח כי הקיסר קונסטנטינוס החמישי העביר מספר משמעותי של פאוליקיאנים ממזרח אנטוליה לתראקיה כדי לחזק את הגבול הבולגרי, ובכך החל את נוכחות הכת באירופה. למרות גירושים ורדיפות מתמשכות הכת המשיכה לגדול, וקיבלה תוספות מצד חלק מהאיקונוקלאסטים.

בסוף המאה השמינית, סבלו הפאוליקיאנים מפלגנות והתפצלו שתי קבוצות; הבאניטים (המפלגה הישנה) והסרגיטים (הכת הרפורמית). , המנהיג הרפורמי, היה מטיף קנאי ומוצלח עבור הכת שהקים; הוא התרברב כי הפיץ את בשורתו "ממזרח למערב; מצפון לדרום". סרגיוס הצליח להחליף את באנס, מנהיג המפלגה הישנה, עד שנת 801 והיה פעיל במשך שלושים וארבע השנים הבאות. פעילותו היוותה עילה לרדיפות מחודשות מצד הקיסר לאון הארמני. עם מותו של סרגיוס, השליטה בכת חולקה בין מספר מנהיגים.

הקמת המדינה הפאוליקיאנית
שמאל|ממוזער|250px|טבח הפאוליקיאנים בשנת 843/844, מתוך כתב היד 
בשנת 843 יזמה הקיסרית תאודורה, כעוצרת לבנה מיכאל השלישי, רדיפה גדולה נגד הפאוליקיאנים ברחבי אסיה הקטנה, שבה נאמר כי 100,000 מאמינים בארמניה הביזנטית איבדו את חייהם או את רכושם.

בתגובה לרדיפה המחודשת נמלטו פאוליקיאנים רבים, תחת מנהיגם החדש , מעבר לגבול לאזורים בארמניה תחת שליטה ערבית. בחסותו של , האמיר של מליטנה, קיבלה הכת רשות לבנות שתי ערי מבצר,  ו, ולהקים מדינה עצמאית. קרבאס מת בשנת 863 במהלך המערכה של הקיסר מיכאל השלישי נגד הערבים, וייתכן שהיה עם עומר ב לפני  המכריע, שבו הובס הצבא הערבי ועומר נהרג.

יורשו של קרבאס,  ('יד הזהב'), החריב ערים רבות במלחמות המתמשכות עם הביזנטים; ב-867 הוא התקדם עד אפסוס, שם לקח כמרים רבים כשבויים. בשנת 868, הקיסר בסיליוס הראשון שלח את  כדי לארגן את חילופי שבויים ולכרות ברית שלום. שהותו של פטרוס בת תשעה חודשים בקרב הפאוליקיאנים נתנה לו הזדמנות לאסוף עובדות רבות, אותן שימר בספרו "ההיסטוריה של המינות הריקה והכוזבת של המניכאים, המכונים אחרת פאוליקיאנים". הצעות השלום לא התקבלו, המלחמה התחדשה, וכריסוכיר נהרג ב בשנת 872 או 878.

חורבן המדינה הפאוליקיאנית ועקירה
עד שנת 878, הקיסר בסיליוס הראשון כבש את מעוזי הפאוליקיאנים באסיה הקטנה (כולל טפריקה) והניצולים מחורבן המדינה הפאוליקיאנית נעקרו ברובם. קבוצה אחת היגרה מזרחה עמוק יותר לתוך ארמניה, שם הם נטמעו בכת ה במהלך המאה ה-10. אחרים הועברו לגבול המערבי של האימפריה, כולל יחידה צבאית של כ-20,000 פאוליקיאנים ששירתו באיטליה הביזנטית תחת הגנרל .

בשנת 970, דווח כי הועברו 200,000 פאוליקיאנים מהשטח הביזנטי על ידי הקיסר יוחנן הראשון צימיסקס לפיליפופוליס שבתראקיה. כפרס על הבטחתם לבלום את "הסקיתים" (למעשה בולגרים), הקיסר גילה סובלנות כלפי הקבוצה ואפשר להם לקיים את מנהגי דתם באין מפריע. אירוע זה סימן את תחילתה של תחייה עבור הכת במערב.

תחייה בתראקיה
מדיניות העברת הפאוליקיאנים למערב התבררה כמזיקה לביזנטים, כאשר הקבוצה הביאה תועלת כלכלית וצבאית מוגבלת לגבול הבלקני של האימפריה. הכת גם נכשלה בהיטמעות בקרב התושבים האורתודוקסים הרומאים והבולגרים, ודווח כי הצליחה להמיר תושבים רבים מתראקיה למינות שלהם. על פי אנה קומננה, עד סוף המאה ה-11 פיליפופוליס וסביבותיה היו מיושבות כליל בפאוליקיאנים ואליהם הצטרפו קבוצות חדשות של מהגרים ארמנים.

על פי , כמה אלפי פאוליקיאנים שירתו בצבא הקיסר אלכסיוס הראשון קומננוס נגד הנורמני רובר גיסקאר בשנת 1081, אך לאחר מכן ערקו מהקיסר ונכלאו. האלכסיאדה, שנכתבה על ידי בתו של הקיסר אנה, מדווחת שאלכסיוס הראשון הצליח להמיר רבות מהכתות סביב פיליפופוליס לנצרות אורתודוקסית, ובנה עיר חדשה בשם אלכסיופוליס עבור המומרים.

במהלך מסע הצלב הראשון כמה פאוליקיאנים, שנקראו "פובליקנים", נכחו בצבאות המוסלמיים אף על פי שאחרים דווחו כמי שסייעו לצלבנים. כאשר פרידריך ברברוסה עבר ליד פיליפופוליס במהלך מסע הצלב השלישי, בניגוד לתושבים היוונים, הם קיבלו את פניו כמשחרר. בשנת 1205, הפאוליקיאנים שיתפו פעולה עם קאלויאן, קיסר בולגריה כדי למסור את פיליפופוליס לידי האימפריה הבולגרית השנייה.

היסטוריה מאוחרת
על פי ההיסטוריון יורדן איבנוב, חלק מהפאוליקיאנים התראקים שנותרו המירו את דתם לנצרות אורתודוקסית במהלך האימפריה הבולגרית השנייה. לאחר נפילת האימפריה הבולגרית וכיבוש תראקיה על ידי האימפריה העות'מאנית, קבוצה זו המירה את דתה יחד עם כמה בולגרים לאסלאם והפכה לעם ה.

הפאוליקיאנים התראקים הנותרים שעדיין קיימו את אמונתם המקורית המירו את דתם בסופו של דבר לנצרות קתולית במהלך המאה ה-16 או ה-17. בסוף המאה ה-17, צאצאים קתולים אלו של פאוליקיאנים חיו סביב ניקופול, וסבלו מרדיפות דתיות מצד העות'מאנים. לאחר  ב-1688, מספר גדול מקבוצה זו נמלט מעבר לדנובה, התיישב באזור באנאט ונודע בשם . לאחר שחרור בולגריה מהשלטון העות'מאני ב-1878, מספר מבולגרים אלו של באנאט התיישבו מחדש בחלק הצפוני של בולגריה.

בארמניה, לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829), קהילות שמנהגיהן נחשבו מושפעים מהפאוליקיאנים או מהטונדרקיאנים עדיין נמצאו בחלק של ארמניה שנשלט על ידי רוסיה. מסמכים של הצהרות האמונה שלהם והוויכוחים עם הבישוף הגרגוריאני משנת 1837 פורסמו מאוחר יותר על ידי המזרחן הבריטי .

אמונות
הפאוליקיאנים הזדהו כנוצרים, אך מהות אמונותיהם שנויה במחלוקת. אמונותיהם הניעו מבקרים נוצרים לתייג אותם כיהודים, מוסלמים ומניכאים, אך סביר להניח שיריביהם השתמשו בכינויים אלה ככינויי גנאי שנועדו להעלות, ולא כשיקוף מדויק של אמונותיהם. דוגמאות לדוקטרינות השנויות במחלוקת של הפאוליקיאנים כוללות ויכוח לגבי האופן שבו הם תפסו את טבעו של אלוהים, טבעו של ישו, וויכוח סביב טקסי הפולחן שלהם.

מקורות
קיימים מקורות מעטים לאמונות הפאוליקיאנים למעט דיווחי יריבים וחומר פאוליקיאני מסוים שנשתמר ב"היסטוריה של המינות הפאוליקיאנית" מאת , הכולל איגרות מסוימות המיוחסות ל, ולכאורה, עיבוד מחדש של תיאור ההיסטוריה שלהם שחובר על ידי הפאוליקיאנים עצמם. עבור חלק מהחוקרים, מקור עיקרי נוסף הוא , טקסט שנטען כי הוא מדריך של הכנסייה הפאוליקיאנית או הטונדרקיאנית בימי הביניים בארמניה. טקסט זה זוהה לראשונה על ידי רשויות הכנסייה הארמנית ב-1837 בעת מעקב אחר קבוצת פורשים בהנהגת הובהאנס ורטבדיאן; המזרחן הבריטי פרדריק קוניבר פרסם תרגום ומהדורה שלו ב-1898. מסירת כתב היד של ה"מפתח" מתוארכת לסוף המאה ה-18, מה שמוביל היסטוריונים להעלות ספקות לגבי הרקע שלו, כאשר חלקם מציעים כי חיבורו הושפע מפעילות מיסיונרית פרוטסטנטית בארמניה באותה תקופה.

דואליזם
חוקרים מסוימים טוענים שמערכת האמונה הפאוליקיאנית הייתה דואליסטית, מערכת קוסמולוגית של שני אלים תאומים מנוגדים: דמיורגוס רע שהוא היוצר והאדון של העולם הנראה הנוכחי; ורוח טובה שהיא האל של העולם הבא. קוסמולוגיות דואליסטיות רווחו בדת המניכאית במזרח הקרוב, וכן בכתות נוצריות קדומות כמו המרקיוניסטים, והזיהוי של הכת עם דואליזם הוביל לכך שהפאוליקיאנים תויגו באופן מסורתי כמניכאים ומרקיוניסטים על ידי מבקרים וחוקרים.

ההיסטוריון הגרמני בן המאה ה-18  מתח ביקורת על זיהוי הפאוליקיאנים כמניכאים, ואף על פי שהסכים ששתי הכתות היו דואליסטיות, הוא טען שהפאוליקיאנים נבדלו במספר נקודות וללא ספק דחו את הדוקטרינה של . ההיסטוריונים הגרמנים  ואוגוסט ניאנדר ראו בכת כנובעת ממרקיוניזם, כשהם רואים בהם צאצאים של כת דואליסטית שעברה רפורמה כדי להתקרב ל, אך לא הצליחה להשתחרר מגנוסטיקה. עד אמצע המאה ה-19 התיאוריה המחקרית המרכזית הייתה שהכת הייתה דוקטרינה גנוסטית דואליסטית שאינה מניכאית עם יסודות משמעותיים של הנצרות הקדומה הקרובה ביותר למרקיוניזם, אם כי אחרים חלקו על כך. פרדריק קוניבר טען כי "הפאוליקיאנים אינם דואליסטים בשום מובן אחר מאשר הברית החדשה עצמה היא דואליסטית. השטן הוא פשוט יריבו של האדם והאל".

הדיווחים של מיסיונרים קתולים שפעלו בקרב הפאוליקיאנים הנותרים בבלקן במהלך המאות ה-16–18 אינם מתייחסים לאמונות דואליסטיות.

כריסטולוגיה
ייתכן שהפאוליקיאנים החזיקו במספר אמונות לא אורתודוקסיות לגבי ישו, כולל אנטי-טריניטריזם (האמונה שישו לא היה נצחי במשותף, שווה במשותף ומאוחד באופן בלתי נפרד בישות אחת עם האל האב ורוח הקודש) ודוקטיזם (האמונה שישו רק נראה אנושי, ושצורתו האנושית הייתה אשליה). אמונות אנטי-טריניטריות רווחו בקרב נוצרים אריאנים וכתות נוצריות קדומות רבות כגון האדופציוניסטים. הזיהוי עם אנטי-טריניטריזם הוביל לעיתים לתיוג הפאוליקיאנים כאריאנים על ידי מבקרים וכאדופציוניסטים על ידי חוקרים.

פרדריק קוניבר, במהדורתו ל"מפתח האמת", הגיע למסקנה כי "המילה שילוש אינה בשימוש בשום מקום, וכמעט בטוח נדחתה כבלתי תואמת את כתבי הקודש" וכי הפאוליקיאנים האמינו שישו ירד מהשמיים כדי לשחרר את בני האדם מהגוף ומהעולם. קוניבר טען גם שהתנועה הייתה שרידים של נצרות אדופציוניסטית קדומה בארמניה ולא כתות דואליסטיות או גנוסטיות. התיאוריה של קוניבר, שהייתה חלק מטיעון רחב יותר לפיו אדופציוניזם ייצג את הצורה המקורית של הנצרות שדוכאה לאחר מכן על ידי הכנסייה הקתולית, התקבלה בספקנות בזמנו. בשנות ה-60, עם זאת, , במחקר מקיף של מקורות יווניים וארמניים כאחד, טענה בזכות קשר לאדופציוניזם, וקבעה שהפאוליקיאניזם פיתח באופן עצמאי מאפיינים של דוקטיזם ודואליזם.

במאמר שהוצג בוועידת הברית הנוצרית האוניטרית ב-2022, טען שון פיניגן, פרופסור נלווה במכללת המקרא של אטלנטה, שהכת הארמנית שיצרה את "מפתח האמת", למרות היותה אנטי-טריניטרית, לא החזיקה בכריסטולוגיה אדופציוניסטית. ראיות נגד כריסטולוגיה אדופציוניסטית כוללות אישור של לידת הבתולין בפרק 23 של "מפתח האמת", כמו גם השימוש בביטוי "בן יחיד" בפרקים 2, 17, 21 ו-22.

טקסים, מנהגים והשקפות על כתבי הקודש
נאמר על הפאוליקיאנים שהשתמשו בקאנון של כתבי קודש השונה מזה של הביבליה הנוצרית האורתודוקסית. חוקרים ביזנטים טענו שהכת קיבלה את ארבע הבשורות (במיוחד את הבשורה על-פי לוקאס); ארבע-עשרה איגרות פאולוס; שלוש ; האיגרות של יעקב ויהודה; ו"האיגרת אל הלאודיקיאנים", שטענו שיש ברשותם. לפי הדיווח הביזנטי, הפאוליקיאנים דחו את איגרת פטרוס הראשונה ואת כל התנ"ך העברי, הידוע גם כ.

במשותף עם הנסטוריאנים, נאמר על הפאוליקיאנים שדחו את התואר "תאוטוקוס" ("יולדת האל") עבור מרים וסירבו לכל סגידה שלה. מקומות הפולחן של הכת נקראו ככל הנראה "מקומות תפילה" והיו חדרים קטנים בבתים צנועים, ולמרות נטיותיהם הסגפניות הפוטנציאליות, לא הבדילו במאכלים וקיימו נישואין. בשל איקונוקלאזם משוער נטען שהכת דחתה את הצלב, הטקסים, הסקרמנטים, הפולחן וההיררכיה של הכנסייה הממוסדת, ובשל כך אדוארד גיבון ראה בהם "מבשרים ראויים של "הרפורמציה הפרוטסטנטית". היסטוריונים מסוימים ראו בהם גם פרוטו-פרוטסטנטים.

בחיבור הפאוליקיאני או הטונדרקיאני המשוער "מפתח האמת", שהועתק במאה ה-18, הברית הישנה, הטבילה, הווידוי וההוחדה כולם מתקבלים. דיווחים קתוליים מודרניים מוקדמים על הפאוליקיאנים שנותרו בבלקן טענו שהם היו איקונוקלסטים, הדוחים את הערצת התמונות והצלב, שהם השתמשו באש במקום במים בטבילה, ושהיה להם מושג פשוט יחסית של כהונה. המנהג של טבילה באש על ידי פאוליקיאנים באזור לפני המרתם לקתוליות מאושש על ידי הדיפלומט האנגלי בן התקופה .

היסטוריוגרפיה
בשנות ה-40 של המאה ה-20 ראו חוקרים סובייטים בכת בעיקר תוצר של  שמצא ביטוי באמצעות תנועה תאולוגית. גרסויאן הסכימה שטענה זו נתמכת הן על ידי מקורות יווניים והן על ידי ארמניים, אך סברה שזהו רק תיאור מוגבל של הכת.

לקריאה נוספת
Yianni Cartledge & Brenton Griffin, ‘Sunk in the…Gulf of Perdition’: The ‘Heretical’ Paulician and Tondrakian Movements in the Periphery of the Medieval Byzantine Empire', Cerae, 9, 2022, 235-271.
 Herzog, "Paulicians," Philip Schaff, ed., A Religious Encyclopaedia or Dictionary of Biblical, Historical, Doctrinal, and Practical Theology, 3rd edn, Vol. 2. Toronto, New York & London: Funk & Wagnalls Company, 1894. pp. 1776–1777
 Nikoghayos Adontz: Samuel l'Armenien, Roi des Bulgares. Bruxelles, Palais des academies, 1938.
 Hrach Bartikyan, Quellen zum Studium der Geschichte der paulikianischen Bewegung, Eriwan 1961.
 The Key of Truth, A Manual of the Paulician Church of Armenia, edited and translated by F. C. Conybeare, Clarendon Press, Oxford, 1898.
 S. B. Dadoyan: The Fatimid Armenians: Cultural and Political Interaction in the Near East, Islamic History and Civilization, Studies and Texts 18. Leiden: Brill Publishers, 1997, Pp. 214.
 Nina G. Garsoian: The Paulician Heresy. A Study in the Origin and Development of Paulicianism in Armenia and the Eastern Provinces of the Byzantine Empire. Publications in Near and Middle East Studies. Columbia University, Series A 6. The Hague: Mouton, 1967, 296 pp.
 Nina G. Garsoian: Armenia between Byzantium and the Sasanians, London: Variorum Reprints, 1985, Pp. 340.

 Vahan M. Kurkjian: A History of Armenia (Chapter 37, The Paulikians and the Tondrakians), New York, 1959, 526 pp.
 A. Lombard: Pauliciens, Bulgares et Bons-hommes, Geneva 1879
 Vrej Nersessian: The Tondrakian Movement, Princeton Theological Monograph Series, Pickwick Publications, Allison Park, Pennsylvania, 1948, Pp. 145.
 Edward Gibbon: 'History of the Decline and Fall of the Roman Empire' (Chapter LIV).

 Yianni Cartledge & Brenton Griffin, ‘Sunk in the…Gulf of Perdition’: The ‘Heretical’ Paulician and Tondrakian Movements in the Periphery of the Medieval Byzantine Empire', Cerae, 9, 2022, 235-271.

קישורים חיצוניים


 Leon Arpee. Armenian Paulicianism and the Key of Truth. The American Journal of Theology, Chicago, 1906, vol. £, p. 267-285
 Full text of "The key of truth, a manual of the Paulician church of Armenia

הערות שוליים

קטגוריה:גנוסטיקה
קטגוריה:נצרות: זרמים שסומנו כמינות