ייצוג יחסי מעורב

ייצוג יחסי מעורב (MMP או MMPR) הוא סוג של ייצוג של הבוחרים במערכות בחירות, המשלב מנגנון של בחירות מקומיות במחוזות בהן המנצח לוקח הכל עם מנגנון פיצוי ארצי באמצעות שקלול של ההצבעה גם לרשימות ארציות של מפלגות, באופן שמייצר ייצוג יחסי כולל. בדומה לייצוג יחסי, MMP אינה מערכת אחת קבועה ואחידה, אלא עיקרון שניתן לממש בכמה וריאציות. בחלק מהמקומות בהן קיימת שיטה שנועדה להשיג פרופורציונליות בין שתי המטרות, היא נקראת ייצוג יחסי מעורב, גם אם היא לא מגיעה לפרופורציונליות מלאה. במקרה זה, היא מספקת ייצוג חצי-פרופורציונלי.

במערכות MMP קלאסיות, הבוחרים מקבלים שני קולות: אחד כדי להחליט על הנציג מטעם מחוז הבחירה שלהם, ואחד עבור מפלגה פוליטית והרשימה הארצית שלה, אך ישנן מדינות המשתמשות בגרסאות של הצבעה בקול אחד, כאשר המושבים בפרלמנט מאוישים תחילה על ידי מועמדים שניצחו במחוזות הבחירה, ולאחר מכן, המושבים שנותרו מחולקים למועמדים מרשימות המפלגות בהתבסס על אחוז הקולות הארציים או האזוריים שכל מפלגה קיבלה. נציגי מחוזות הבחירה נבחרים בדרך כלל באמצעות שיטת FPTP, ואילו נציגי המפלגות נבחרים מרשימות מפלגות שפורסמו. לעיתים, כדי לקבל נציגים מהרשימה הארצית, מפלגה נדרשת להשיג מספר מינימלי של מושבים במחוזות, או אחוז מינימלי מכלל הקולות במדינה, או נוסחה מסוימת שכוללת את שניהם.

חשוב להבדיל בין MMP לשיטה של  בכך שהמושבים הארציים מוקצים למפלגות פוליטיות באופן מפצה על מנת להשיג תוצאות בחירות פרופורציונליות בכל המושבים. דהיינו, בשיטה של ייצוג רובי מעורב, המושבים הנוספים ורק הם מחולקים באופן יחסי לתוצאות הארציות, בלי 'לפצות' את המפלגות על ייצוג לא פרופורציונלי שנוצר בהצבעה במחוזות. לעומת זאת, בייצוג יחסי מעורב, המטרה של חלוקת המושבים הנוספים היא לייצר מנגנון פיצוי למפלגות שקיבלו אחוז גבוה יחסית בבחירות למחוזות, אך הדבר לא התבטא במספר הנציגים הממשי שהמחוזות הניבו להן, גם אם הפיצוי לא יהיה מדויק ומלא. עשוי להיווצר גם מצב הפוך של מושבים חריגים שיפחיתו את הפרופורציונליות של המערכת (למשל, אם מפלגה קיבלה רק 5% מהקולות הארציים, אבל מאחר שהם היו מרוכזים בכמה מחוזות, היא הצליחה לקבל 6% מהמושבים באמצעות זכייה במחוזות הללו), אם כי ניתן לפצות על כך על ידי הקצאת מושבים נוספים בחלוקה הארצית כדי לכסות כל פער פרופורציונלי, ובמקרה כזה יהיה גודלו של בית הנבחרים נתון לשינויים מפעם לפעם.

השיטה הספציפית של ניו זילנד לבחירת הפרלמנט שלה נקראת MMP, בעוד שבמדינות אחרות מערכות דומות ידועות בשמות אחרים.

 שמות אחרים 

מקורה של שיטת ייצוג יחסי מעורב בגרמניה. מאחר שהווריאציות הנהוגות בגרמניה כמעט תמיד מניבות תוצאות פרופורציונליות מאוד, הפרופורציונליות מודגשת על פני האופי המעורב של שיטת הבחירות, והיא נחשבת למעשה לצורה מותאמת אישית. שיטת הבחירות הפדרלית החדשה והמתוקנת של גרמניה אינה מאפשרת כלל מושבים חריגים (כלומר, מושבים שבהם זכתה מפלגה במחוזות מעבר לאחוז הארצי של הקולות שהיא קיבלה), ומושבים כאלה מוקצים מחדש למפלגות אחרות, לכן לא כל המחוזות המקומיים מובטחים למי שנבחר בריבוי קולות.

במחוז קוויבק הקנדי, שם נחקר מודל MMP בשנת 2007, הוא נקרא שיטת הצבעה מעורבת מפצה ( או SMAC). בממלכה המאוחדת, היישום הפחות פרופורציונלי של MMP, שלעיתים משמש בסקוטלנד ובמועצת העיר לונדון, מכונה . בדרום אפריקה, MMP מכונה בדרך כלל "מערכת מעורבת". למדינות סקנדינביה יש היסטוריה ארוכה של שימוש הן במחוזות מרובי חברים והן במושבים נוספים כפיצוי למפלגות במישור הארצי, תוך שימוש באותה שיטה כמו MMP, אולם מכיוון שחברי הפרלמנט המקומיים נבחרים גם הם באמצעות רשימות, מערכות אלו אינן נחשבות בדרך כלל ל-MMP מכיוון שהן אינן מערכות מעורבות.

חלק ממערכות הבחירות המעורבות שונות כל כך, עד שאין קונצנזוס לגבי סיווגן כמערכות ייצוג יחסי מעורב. מקרים אלה כוללים מערכות פיצוי חלקי או מותנה כמו אלו של הונגריה, מקסיקו ודרום קוריאה, אשר בדרך כלל מכונות מערכות סופר-מעורבות או מערכות של פיצוי חלקי.

 נהלים 
שמאל|ממוזער|291x291 פיקסלים|תוצאות הבחירות הפדרליות בגרמניה בשנת 2021. התמונה מציגה הן את המושבים שבהם זכו נציגי מחוזות בחירה ישירות והן את אלה שהושגו באמצעות רשימות ארציות. לדוגמה, מפלגת ה-FDP (צהוב) לא זכתה באף מחוז וכל 92 חברי הפרלמנט שלה נבחרו מרשימה ארצית.
שמאל|ממוזער|380x380 פיקסלים|פתק הצבעה למחוז הבחירה 252, וירצבורג, לבחירות הפדרליות בגרמניה 2005. הצבעה במחוז הבחירה משמאל, הצבעה לרשימות המפלגות מימין.
בבחירות בשיטת ייצוג יחסי מעורב, הבוחר מצביע בשני קולות: אחד לנציג מחוז בחירה ואחד למפלגה. בגרסה המקורית ששימשה בגרמניה, האזרחים הצביעו רק פעם אחת, כך שהצבעה לנציג פירושה האוטומטי היה גם הצבעה למפלגתו של הנציג. עם זאת, רוב גרמניה עברה לגרסה של שני קולות כדי להפוך את חברי הפרלמנט המקומיים לאחראים יותר באופן אישי כלפי הבוחר, בנפרד מהמפלגה. לפיכך, הבוחרים יכולים להצביע עבור האדם המקומי שהם מעדיפים כחבר פרלמנט ללא קשר לשייכותו המפלגתית. בבחירות בניו זילנד בשנת 2017, 27.33% מהבוחרים חילקו את קולם (הצביעו עבור מועמד מקומי של מפלגה שונה ממפלגתם הארצית) לעומת 31.64% בשנת 2014.

רוב המערכות משתמשות ברשימות מפלגתיות סגורות לבחירת חברי פרלמנט שאינם מועמדים במחוזות הבחירה. ברוב המקומות, מועמדים יכולים להתמודד גם עבור מחוז וגם ברשימת מפלגה הארצית (תופעה כזו מכונה בניו זילנד מועמדות כפולה). בוויילס, בין השנים 2006 ו-2014 נאסרה מועמדות כפולה. במצב של מועמדות כפולה, אם מועמד נמצא ברשימת המפלגה, אך זוכה גם במושב המחוז שלו, הוא אינו מקבל שני מושבים. במקום זאת, הוא נמחק מרשימת המפלגה ומושב המפלגה עובר למועמד הבא ברשימה.

 שיטות חלוקה 
המאפיין הבסיסי של ייצוג יחסי מעורב הוא שמספר המושבים הכולל בפרלמנט, מוקצה למפלגות באופן יחסי למספר הקולות שהמפלגה קיבלה בחלק הארצי של ההצבעה. ניתן לעשות זאת בשיטות חלוקה שונות: כגון שיטת ד'הונדט או . מהקצאתה של כל מפלגה מופחת מספר המושבים המחוזיים שהמפלגה זכתה בהם, כך שהמושבים הנוספים הם פיצוי.

 מושבים עודפים 
אם מפלגה זוכה ביותר מושבים במחוז מהמכסה היחסית שהיא קיבלה בהצבעה ברשימה הארצית, המושבים העודפים נקראים מושבי יתר, דבר שעשוי להוות מכשול להשגת פרופורציונליות. רוב המערכות מאפשרות לשמור על המושבים העודפים עבור המועמדים שזכו בהם בבחירות למחוזות הבחירה. עם זאת, בבונדסטאג, תוקן החוק ב-2023 כך שבמקרה כזה הם עשויים לאבד את מקומם.

בגרסת ה-MMP ששימשה ברומניה בבחירות לפרלמנט של 2008 ו -2012, מושבים במחוז הבחירה ניתנו למועמד המוביל רק אם המועמד השיג גם רוב מוחלט של הקולות במחוז שלו, ובכך נמנעו מושבים עודפים.

בבית הנבחרים של ניו זילנד, כל החברים שנבחרו למחוזות הבחירה שומרים על מושביהם. לדוגמה, בבחירות הכלליות בניו זילנד בשנת 2008 זכתה המפלגה המאורית ב-2.4% מכלל הקולות, מה שזיכה אותה ב-3 מושבים בלבד בבית הנבחרים, אך היא זכתה ב-5 מושבים במחוזות הבחירה, והשיגה יתרון של שני מושבים. הפיצוי במקרה הזה ניתן על ידי מתן שני מושבים נוספים למפלגות אחרות, מה שהביא לבית נבחרים מוגדל של 122 חברים, במקום 120.

סקוטלנד משתמשת בגרסה שונה של ייצוג יחסי מעורב המכונה שיטת החברים הנוספים, שבה בשל אופי החישובים המשמשים לחלוקת המושבים המחוזיים, לא יכולים להיווצר מושבים חריגים, משום שהחלוקה של המושבים הארציים משקללת גם את הישגיה של המפלגה במחוזות. זה מוביל לכך שהפיצוי של מספר המושבים הסופי ביחס לאחוז הקולות הארצי של המפלגה נמוך יותר.

 אחוז חסימה וסף מינימלי 
ברבות ממערכות ייצוג יחסי, כדי להיות זכאית למושבים ברשימה הארצית, מפלגה חייבת להשיג לפחות אחוז מסוים מכלל הקולות. עם זאת, מועמדים שניצחו במחוז בחירה עדיין יזכו במושב שלהם, גם אם המפלגה שלהם לא עברה את אחוז החסימה. בניו זילנד הסף הוא 5% ובבוליביה 3%.

בגרמניה, אחוז החסימה בבחירות לפרלמנט הפדרלי ולרוב הפרלמנטים של המדינות הוא 5%. ובהתאם לשינויים האחרונים בחוק הבחירות של גרמניה, מושב המחוז עשוי להילקח מהמפלגה אם לא עברה את אחוז החסימה. עם זאת, היא עשויה לקבל מושבים גם במקרה כזה אם זכתה בלפחות 3 מחוזות.

 מדינות המשתמשות בשיטה 
 מדינות עם MMP 
למדינות הבאות יש כיום ייצוג יחסי מעורב.
מדינה גוף חקיקה שנים מספר קולותבוליביה בית הנבחרים 1994–הווה שני קולותגרמניה פרלמנטים של מדינות, למעט ברמן, המבורג וחבל הסאר משתנה לפי מדינה משתנה לפי מדינה לסוטו האספה הלאומית 2002–הווה שני קולות (לפני 2012) הצבעה בודדת ניו זילנד בית הנבחרים 1996–הווה שני קולותבריטניההפרלמנט הסקוטי 1999–הווה שני קולות אספת לונדון 2000–הווה שני קולות

 מדינות המשתמשות במודל דומה או חלקי 
 גרמניה: מכונה ייצוג יחסי אישי. השיטה נוצרה בשנת 1949 כתוצאה ממשא ומתן בין מפלגות. במקור נעשה שימוש בגרסה של קול אחד, אך היא עברה לגרסה של שני קולות לפני בחירות 1953. מושבים משווים נקבעו לבחירות הפדרליות של 2013 לאחר פסיקה של בית המשפט החוקתי הפדרלי, עם שינוי קל לבחירות הפדרליות של 2021 כדי להקטין את גודלו של הבונדסטאג. המערכת שונתה לאחרונה למערכת של רשימה סגורה יחסית עם הצבעה מקומית כדי לבטל את הצורך במושבים נוספים. במערכת החדשה, מספר המושבים שמפלגה יכולה לזכות בהם מוגבל, אם היא "זכתה" ביותר מושבים באמצעות ריבוי, לא כל הזוכים יקבלו מושבים.
 ויילס: הפרלמנט הוולשי נבחר בשיטת AMS מאז 1999 עם 40 מושבים במחוזות בחירה ו-20 מושבים ברשימה ב-5 אזורים. עם זאת, החל משנת 2026, שיטת החברים הנוספים תוחלף במערכת ייצוג יחסי של רשימה סגורה לאחר אישור הצעת חוק הרפורמה, שתגדיל גם את המספר הכולל של מושבים מ-60 ל-96.

ישנן מספר מדינות נוספות שניסו להכניס את מנגנון הפיצוי הארצי בדרכים שונות, אך או שלא ניתנו מספיק מושבי איזון כדי להשיג תוצאה פרופורציונלית, או שמנגנון הפיצוי תומרן בדרכים שונות.
 אלבניה: מערכת בחירות לפיצוי על מושבים בבחירות לפרלמנט נהגה בין השנים 2001 ל -2005, אך היא נוצלה באמצעות רשימות דמה.
 ב-6 באוגוסט 2020, מועצת המדינה של תיגראי החליטה לתקן את חוקתה ולשנות את שיטת הבחירות ל-MMP, דבר שישפיע על הבחירות האזוריות הקרובות. התיקון מגדיל את מספר המושבים במועצה מ-152 ל-190, 80% מהמושבים יאוישו בהצבעה לפי זוכה ראשון ו-20% הנותרים בהצבעה יחסית. החוק בוטל על ידי מועצת הפדרציה, שראתה בו הפרה של הוראות חוקת אתיופיה.
 דרום קוריאה: החל משנת 2019, הבחירות לאספה הלאומית השתמשו במערכת היברידית של שני קולות, עם 253 מושבים במחוז בחירה יחיד, 17 מושבים משלימים (בהצבעה מקבילה) ו-30 מושבים לפיצוי. מפלגות גדולות השתמשו ברשימות דמה כדי לנטרל את האפקט של הפיצוי.
 תאילנד: בשנת 2019 נעשה שימוש במערכת הצמדת מושבים המכונה "חלוקת חברים מעורבת". היא השתמשה בהצבעה יחידה מעורבת הן עבור מחוז הבחירה והן עבור רשימת המפלגה הארצית. 350 מושבי מחוזות הבחירה זכו בשיטת FPTP. עם זאת, 150 מושבי הרשימות הארציות מילאו תפקיד של פיצוי, והם הוקצו כך שיעניקו לכל מפלגה מספר כולל של מושבים באופן יחסי למספר הקולות הארצי שקיבלה. הבחירות הבאות נערכו שוב בשיטה הקודמת עקב שינוי בחוקה.

 מניפולציות והשלכות 
 הצבעה מפוצלת 
מפלגה עשויה להיות בטוחה בזכייה במספר רב של מושבים במחוזות כך שלהערכתה היא לא תקבל מושבים נוספים בפיצוי הארצי. לכן, חלק מהמצביעים עשויים לבקש להשיג ייצוג כפול על ידי הצבעה טקטית למפלגה אחרת בהצבעה הארצית. טקטיקה כזו יעילה פחות במודלים של MMP עם חלק גדול יחסית של מושבים ארציים (למשל 50% ברוב מדינות גרמניה, ו-40% בבית הנבחרים של ניו זילנד) או כאלה שמוסיפים מושבים מאזנים, מה שמוביל לפחות הזדמנויות של עודפי מושבים ולשמירה על פרופורציה מלאה, גם כאשר מפלגה זוכה בכמותה גבוהה של מושבים במחוזות.

ניתן לפתור את הבעיה על ידי ביטול של לפחות אחד משני המנגנונים היוצרים הזדמנות לניצול לרעה:

 ניתן לבטל את ההצבעה הכפולה, ולחזור להצבעה יחידה מעורבת (הגרסה המקורית של MMP ששימשה בגרמניה), ובמקרה כזה מצביעים לא יוכלו לפצל את הצבעתם, גם אם מדובר בהעדפה כנה.
 פתרון נוסף הוא לבטל את מנגנון הצמדת המושבים ולהשתמש במנגנון הצמדת קולות, ובמקרה כזה סביר להניח שיהיה צורך ביותר מושבים לפיצויים.

 פיצול מפלגות 
אסטרטגיה מסוג זה כדי לכבוש נתח גדול יותר של מושבים פעלה לדוגמה בבחירות לפרלמנט באלבניה בשנת 2005, שתי המפלגות העיקריות לא ציפו לזכות במושבים כפיצוי ברשימה הארצית, ולכן הן עודדו את הבוחרים להשתמש בקול השני שלהם (ההצבעה לרשימה הארצית) עבור מפלגות קטנות בעלות ברית. טקטיקה זו עיוותה את פעולת המודל עד כדי כך שהמפלגות שזכו במושבים ברשימה היו כמעט תמיד שונות מהמפלגות שזכו במחוזות. הבחירות גונו על ידי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, שטען כי הן לא עמדו בסטנדרטים בין-לאומיים עקב "אי סדרים חמורים", הפחדה, קניית קולות ו"אלימות שבוצעה על ידי קיצונים משני הצדדים".

בתסריט דומה, מפלגות גדולות שמשוכנעות בכך שהן תקבלנה מספר רב של מחוזות, כך שלא יגיע להן פיצוי ברשימה הארצית, עשויות לפצל את המפלגה לשני חצאים, כאשר מפלגה אחת מתמודדת על מושבי המחוזות, בעוד שהשנייה מתמודדת על הרשימה הארצית. שתי המפלגות המקושרות יוכלו לתאם את הקמפיין שלהן ולעבוד יחד ברשות המחוקקת, תוך שהן נשארות ישויות נפרדות מבחינה משפטית. התוצאה של גישה זו תהיה מנגנון הצבעה מקביל דה פקטו.

כך למשל, לקראת הבחירות לפרלמנט בדרום קוריאה בשנת 2020, שיטת הבחירות שונתה למערכת ייצוג יחסי מעורב, עם 30 מושבים שהוקצו כפיצוי. מפלגת ליברטי קוריאה, מפלגת האופוזיציה, הקימה רשימת דמה, מפלגת קוריאה העתידית, כדי לזכות במושבים נוספים. המפלגה הדמוקרטית השלטת של קוריאה גינתה אותם על ניצול חוק הבחירות, אבל הקימה גם רשימת דמה משלה, מפלגת הפלטפורמה. רשימות הדמה הצליחו ביום הבחירות, כאשר קוריאה העתידית זכתה ב-12 מושבים מתוך הפיצוי והפלטפורמה זכתה ב-11. לאחר הבחירות, שתי רשימות הדמה התמזגו למפלגות האם שלהן. הטקטיקה הזו שימשה שוב בבחירות לפרלמנט ב-2024 .

 הצבעה טקטית 
במערכות עם סף של אחוז חסימה, אנשים המעדיפים מפלגה גדולה יותר עשויים להצביע באופן טקטי למפלגה קטנה שצפויה להיות קרובה לאחוז החסימה. חלק מהמצביעים עשויים לחשוש שהמפלגה הקטנה תיפול מתחת לאחוזהחסימה, וזה יחליש את המחנה הפוליטי הגדול יותר שאליו משתייכת המפלגה הקטנה. לדוגמה, המפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP) הגרמנית, הנחשבת מפלגת ימין מתון, קיבלה לעיתים קרובות קולות מבוחרים שהעדיפו את מפלגת המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (CDU) הגדולה יותר, משום שחששו שאם ה-FDP תקבל פחות מ-5% מהקולות, ל-CDU לא יהיו בעלי ברית פרלמנטרים והיא לא תוכל להקים ממשלה בכוחות עצמה. הצבעה טקטית זו מבטיחה גם שפחות קולות יתבזבזו, אך במחיר של מתן מושבים רבים יותר ל-FDP ממה שמצביעי ה-CDU היו מעדיפים באופן אידיאלי. טקטיקה זו זהה בכל שיטה של ייצוג יחסי עם סף קולות לכניסה לפרלמנט.

 הערות שוליים 

קטגוריה:שיטות בחירות
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:מדע המדינה