יהדות האיים האזוריים

תולדות יהדות האיים האזוריים ידעו שלושה גלי התיישבות: הראשון התרחש במחצית השנייה של המאה ה-15 לאחר גילוי האיים ויישובם, השני החל במחצית הראשונה של המאה ה-19 והשלישי עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933. המתיישבים חיפשו באיים מקלט מפני הרדיפות מהם סבלו בפורטוגל, במרוקו ובאירופה, בהתאמה. בשני הגלים הראשונים הגיעו לאיים יהודים ספרדים בעוד שבגל השלישי הגיעו יהודים אשכנזים.

 ההיסטוריה של הקהילה 
 גילוי האיים והשליטה בהם 
האיים האַזוֹרִיים (בפורטוגזית : Açores) הם ארכיפלג של תשעה איים געשיים בהאוקיינוס האטלנטי במרחק של כ-1,500 ק"מ מליסבון ו-1,700 ק"מ מקזבלנקה. מבחינה מדינית הם מוגדרים כאזור אוטונומי של פורטוגל וטיריטוריה מיוחדת של האיחוד האירופי.
ממוזער|מפת האיים כפי שצוירה בשנת 1584 על ידי הפורטוגזי לואיס טייסיירה, כרטוגרף המלך.
האיים סאו מיגל, סנטה מריה (אנ'), וטרסיירה היו האיי הראשונים שעל גילויים דיווחו בתחילת המאה ה-15 ימאים בשירותו של נסיך פורטוגל אנריקה הספן. מתיישבים מדרום פורטוגל, רוזנות פלנדריה ומקומות אחרים התחילו להגיע לאיים אלה בשנת 1432. השליטה הפורטוגזית הופסקה למשך שישים שנה, בין השנים 1580 – 1640, אז שלטה באיים ממלכת ספרד.

 תקופת ההתיישבות היהודית הראשונה 
לאחר גירוש ספרד בשנת 1492, מצאו חלק מהמגורשים מקלט בפורטוגל. ז'ואו השני מלך פורטוגל, אישר את כניסתם באופן זמני בתמורה לתשלום מיסים גבוהים, ובמסגרת הגבלות שונות על חופש התנועה והעיסוק. בשנת 1497, על פי דרישתם של המלכים הקתוליים, ציווה מנואל הראשון מלך פורטוגל על הטבלתם של כל יהודי פורטוגל לנצרות, כולל מגורשי ספרד, ועל גירושם של היהודים שסירבו להתנצר. בעקבות זאת הגיעו חלק ממגורשי פורטוגל לאיים האזוריים.

עדות אחת לנוכחות יהודית באיים האזוריים בתקופה זאת היא שמה של המועצה המקומית "הנמל היהודי" (בפורטוגזית: Porto Judeu) (אנ'). זאת עיירת נמל שהוקמה בשנת 1470 בדרום מזרחו של האי טרסיירה. מצבם של היהודים באיים הורע עם הקמת האינקוויזיציה הפורטוגזית בשנת 1536 והרחבת תחומי פעילותה לכל מושבות פורטוגל. מסמכים מתקופה זאת מעידים על כך שבשנת 1558 הוטלו מיסים על הנוצרים החדשים באיים. באותה שנה חיו ארבעה עשר זוגות יהודים באי סאו מיגל, עשרים ושמונה זוגות באי טרסיירה, שישה זוגות באי פייג'ל (אנ') ושני זוגות באי פיקו. הביקור הראשון של האינקוויזיציה באיים האזוריים נערך בשנת 1591. בעקבותיו עזבו היהודים את האיים. ממוזער|פורטוגל, מרוקו, מדיירה והאיים האזוריים שבאוקיינוס האטלנטי. פרט מתוך "מפת העולם" בכיכר שבחזית אנדרטת התגליות בליסבון. המפה, שתוכננה על ידי האדריכל כריסטינו דה סילבה, מתארת את נתיבי הספינות הפורטוגזיות בעידן התגליות.

 תקופת ההתיישבות היהודית השנייה 
תקופת התיישבות זאת נמשכה כשישים שנה בלבד, אך השפיעה באופן משמעותי על המבנה החברתי-כלכלי של האזור. היהודים הראשונים הגיעו לאיים ממרוקו, בשנת 1819, כאשר האינקוויזיציה הפורטוגזית, שבוטלה בשנת 1821, הייתה עדיין פעילה אך מאוד מוחלשת.

בשל חוסר היציבות השלטונית ששררה במרוקו בתחילת המאה ה-19, הקהילה היהודית איבדה את הגנת הסולטאן והייתה נתונה להתקפות רבות מצד האוכלוסייה המקומית. יהודים רבים התחילו לחפש מקלט בארצות השכנות ואף בפורטוגל שפתחה מחדש את שעריה לפני סוחרים יהודים.

בשנת 1819 הגיעו לפונטה דלגדה, בירת האי סאו מיגל, אברהם בן-סעוד, שלום בוזגלו, אהרון בניון, יעקב מתנה, יצחק שמטוב ואהרון אפללו, כולם יהודים שהשיגו אזרחות בריטית בגיברלטר.

בשנת 1824 הגיע שלמה בן סעוד לעיר אנגרה דו אירואיז'מו שבאי טרסיירה כדי לעבוד אצל בן דודו יעקב בן-סעוד וכעבור עשר שנים, הקים בפונטה דלגדה את החברה "שלמה בן-סעוד, בניו ושות' " (בפורטוגזית: Salomão Bensaúde, Filhos & C), שהפכה בסוף המאה ה-19 ל"קבוצת בן-סעוד" (בפורטוגזית: Grupo Bensaúde) החברה הגדולה ביותר בארכיפלג. החברה השקיעה במפעל הטבק של האי סאו מיגל (בפורטוגזית: Fábrica de Tabaco Micaelense) שהוקם בשנת 1866,, הקימה בשנת 1891 את "שותפות הדייג הכללית" (בפורטגזית: Parceria Geral de Pescarias) חברת הדייג הוותיקה ביותר באזור, שעסקה בדייג בקלה לאורך חופי ניופאונדלנד וגרינלנד, ובשנת 1871 הקימה את חברת הספנות הראשונה באיים האזוריים Empresa Insulana de Navegação (פורט') שהפעילה קווים סדירים בין ליסבון, האיים האזוריים והאי מדיירה.

בגניזת בית הכנסת "שער השמיים" (אנ') בפונטה דלגדה התגלו מסמכים ותכתובת מסחרית המתארים תמונה של קהילה העוסקת בעיקר במסחר, כאשר בראשה עומד מספר קטן של משפחות עשירות. 
ממוזער|שער בית הקברות "עמק שווה" (Campo de Igualdade) באי טרסיירה. הכתובת בפורטוגזית: "העברים רכשו את השדה הזה מחברי מועצת העיר המפורסמים ביותר של אנגרה כדי לבנות את קברם"
ספינות בבעלות יהודית הובילו תפוזים מהאיים לאנגליה והביאו בחזרה בדים באיכות גבוהה, שנמכרו באיים במחירים זולים יותר מהסחורה המקומית. ספינות אחרות הובילו מהגרים לברזיל וחזרו משם עם מטענים של סוכר וברנדי, שתמורתם הובטחה על ידי שטרות חליפין. בשוק המקומי הם נכנסו לתחום גידולי הטבק, התה והאננס.

המשבר הכלכלי שנגרם בשנת 1860 בשל הירידה החדה בייצוא התפוזים והבעיות הכלכליות שנגרמו בשל אכלוס היתר של האיים בסוף המאה ה-19, גרמו למרבית היהודים לעזוב את האיים לטובת ברזיל וצפון אמריקה.

 ארגון הקהילה 
הקהילה היהודית מנתה בשיאה כ-250 איש שהתגוררו בארבע ערים: פונטה דלגדה באי סאו מיגל, אנגרה דו אירואיז'מו באי טרסיירה, הורטה באי פייג'ל וסנטה קרוז על האי גרסיוסה. עדות לכך משמשים בתי הקברות שהשתמרו על איים אלה ובית הכנסת בפורטה דלגדה ששופץ והפך למוזיאון.

 ראשי הקהילה 
ראשי הקהילה היהודית היו רבי דוד זגורי מפונטה דלגדה שבאי סאו מיגל ורבי מימון אבוחבוט (פורט') מאנגרה דו אירואיז'מו שבאי טרסיירה.

רבי דוד זגורי הגיע לאי סאו מיגל בשנת 1857 מהאי מדיירה, שם כיהן כראש הקהילה בעיר פונשל, ופעל בה עד שנת 1876, אז עבר לליסבון שם שימש בתפקידים דתיים בקהילה עד לפטירתו בשנת 1898.

הרב מימון אבוחבוט (פורט') היה סוחר תפוזים עמיד שהגיעה לאי טרסיירה בשנת 1820 וחי בו עד לפטירתו בשנת 1857. בשל הידע הרב שלו ביהדות הפך לרב הקהילה הקטנה שמנתה כ-20 איש. הוא ערך חמישה ספרים בהם כל התפילות שמשפחה יהודית הייתה זקוקה להם בחגים ובשבתות. ספרים אלה שמורים במוזיאון באנגרה דו אירואיז'מו יחד עם אחד מספרי התורה העתיקים שהביא עמו ממרוקו.

 בתי כנסת 
בערים בהן חיו מעט יהודים התפילות התקיימו בבתים פרטיים. בתי כנסת אלה נסגרו כאשר היהודים עזבו וספרי התורה הועברו לבית הכנסת הגדול בפונטה דלגדה.

בין השנים 1835 – 1837 רכש מימון אבוחבוט בניין בעיר אנגרה דו אירואיז'מו, ששימש בעבר את המנזר Nossa Senhora da Esperança, והקים בו, בקומה השנייה, את בית הכנסת "עץ חיים". הוא תרם לבית הכנסת שני ספרי תורה שהביא עמו ממרוקו.

בשנת 1850 רחש אדם בשם מאיר פינטו בניין בעיר הורטה שבאי פייג'ל בו הקים בית כנסת. בית הכנסת היה פעיל עד שנת 1887, עת עזב מאיר פינטו את האי.

על פי מקורות מסוימים היו באי סאו מיגל חמישה בתי כנסת בעיר פונטה דלגדה ובית כנסת אחת בעיר וילה פרנקה דו קאמפו (אנ').

על פי שטר מכר שהשתמר, רכשו בדצמבר 1836 האחים אברהם ואליאס בן-סעוד, ובו דודם סולומון בן סעוד, יצחק זעפרני, שלום בוזגלו, חוזה אזולאי ופורטונטו אבקסיס. בנין בפונטה דלגדה במטרה להקים בו בית כנסת. בית הכנסת התחיל לפעול ב-7 באוגוסט 1837. זה היה בית הכנסת הראשון שהוקם בטריטוריה פורטוגזית לאחר ביטול האינקוויזיציה והוא היה פעיל עד שנות החמישים של המאה העשרים.

 בתי קברות 
בשנת 1832 הוקם בית קברות בעיר סנטה קרוז על האי גרסיוסה.

בית הקברות בעיר אנגרה דו אירואיז'מו על האי טרסיירה ששמו בפורטוגזית Campo da Igualdade (פורט') הוקם בשנת 1832. לפי שטר המכירה מיום 24 בספטמבר 1832,אדם בשם ז'ואקים זגורי רכש במכירה פומבית מעיריית אנגרה, בסכום של 300 אלף רייס, חלקת אדמה להקמת בית קברות יהודי. בשנת 1958 עבר בית הקברות לבעלות הקהילה היהודית של ליסבון. החל משנת 1994 אחראית לתחזוקתו קבוצת בן סעוד. בשנת 2014 כללה העירייה את בית הקברות לרשימת האתרים ההיסטוריים שלה.

על פי רישומי העירייה, הוקם בית קברות בעיר פונטה דלגדה באי סאו מיגל בשנת 1834, אך מצבות שתאריכן קודם לשנה זאת מבססות את ההשארה כי יהודים נקברו במקום זה לפני שהוא נרשם בעירייה. בבית הקברות יש כ-160 מצבות, שאינן מסודרות בצורה כרונולוגית או לפי שיוך משפחתית.

בשנת 1852 הוקם בית קברות בעיר הורטה שבאי פייג'ל. בית הקברות אינו פעיל. נשארו בו שבעה עשר קברים.

 תקופת ההתיישבות היהודית השלישית 
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933 וחקיקת חוקי נירנברג התחילו להגיע לאיים האזוריים יהודים שנמלטו מגרמניה ומאוחר יותר ממזרח אירופה. יהודים אלה המשיכו בפיתוח הכלכלי של האיים יחד עם היהודים המקומיים.

ב-3 בנובמבר 1933 הוקמה בפונטה דלגדה חברת טרה נוסטרה (בפורטוגזית: Sociedade Terra Nostra) שנרשמה כחברה ב-23 בדצמבר 1936. מטרת החברה הייתה קידום התיירות באי סאו מיגל. עם המייסדים והמנהלים נמנה וסקו בן סעוד מחברת "בן סעוד, בנים ושות'".

בשנת 1941 נכנסה חברת בן סעוד ושות", יחד עם שותפים נוספים, לפיתוח חברת התעופה של האיים האזוריים (בפורטוגזית: Sociedade Açoriana de Transportes Aéreos (SATA)) במטרה לחקור את האפשרות ליצירת תעבורה אווירית בין האיים השונים של הארכיפלג לבין עצמם ובין הארכיפלג לבין ליסבון. הטיסה הראשונה של החברה התקיימה בשנת 1947.

קבוצת בן סעוד המשיכה להיות פעילה בפיתוח הכלכלי של האיים, אך מרבית היהודים עזבו בהדרגה. רבה האחרון של הקהילה, סמואל אלבו, נפטר בשנת 1917. בשנות ה-50 של המאה העשרים נשארו באיים יהודים בודדים, כולל בנותיו של הרב אלדו שהמשיכו לגור בבית הרב עד למותם בשנת 1970.בהיעדר קהילה, בית הכנסת שערי שמיים, שפעל באותו בניין, ננטש. ב-3 באוקטובר 1967 קיימה קבוצה של שישה עשר חיילים יהודים, ששהתה בבסיס הצבאי של ארצות הברית באי טרסיירה (אנ'), את תפילות יום הכיפורים בבית הכנסת הנטוש זה עשרים שנה, יחד עם ארבעה מתוך ששת היהודים שנותרו באי.

 שימור המורשת היהודית באיים האזוריים 

הניסיון הראשון לשקם את בית הכנסת שער השמיים נעשה בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי "קרן המורשת היהודית-אזורית" (באנגלית: Azorean-Jewish Heritage Foundation) שהוקמה על ידי הקהילה היהודית הפורטוגזית בעיר פאל ריבר במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית במטרה לשמר את נוכחותם של היהודים באיים האזוריים ואת מורשתם התרבותית. הקבוצה לא הצליחה במשימתה בשל היעדר תמיכה מקומים באיים האזוריים.

בשנת 2003, הודות למעורבותה של הקהילה היהודית בליסבון, הוקמה בפונטה דלגדה קבוצה חדשה בשם "הוועדה לשיקום בית הכנסת באיים האזוריים". ביוזמת הקבוצה, הועברה הבעלות על בית הכנסת מהקהילה היהודית בליסבון לעיריית פונטה דלגדה. בתמורה התחייבה העירייה לממן את שיקום בית הכנסת.

בשנת 2012 הוקמה "אגודת התרבות ידידי בית הכנסת של פונטה דלגדה" (בפורטוגזית: Associação Cultural Amigos da Sinagoga de Ponta Delgada) במטרה להרחיב את התמיכה בשיקום בית הכנסת. במקביל התחייבה קרן המורשת היהודית-אזורית לגייס כספים למטרה זאת בארצות הברית.

ב-23 באפריל 2015 נפתח בית הכנסת מחדש בתור מרכז תרבות ומוזיאון והוא זוכה לביקורים של ילדי בתי הספר המקומיים ושל תיירים. במוזיאון ארבעה חדרים: מקווה, מרחב הזיכרונות המוקדש לקהילת מגורשי פורטוגל, שהתקיימה באיים במאות 15 עד 16, ולקהילת יהודי מרוקו, שהתבססה באיים במאה ה-19, חדר הזיכרונות המספר את סיפורן של האחיות אלדו, בנותיו של הרב האחרון, סמואל אלדו, ועל התפוררותו של המבנה בו פעל בית הכנסת, וחדר בו משוחזר בית הכנסת.

הערות שוליים

קטגוריה:האיים האזוריים
איים האזוריים