ניסיון ההפיכה בוונצואלה (2002)

ניסיון ההפיכה בוונצואלה היה ניסיון הפיכה כושל שהתרחש ב-11 באפריל 2002, והביא להדחתו מתפקידו של נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, למשך 47 שעות, לפני שהוחזר לשלטון. צ'אווס נעזר בחזרתו לשלטון בתמיכה עממית ובגיוס נגד ההפיכה על ידי דרגים נאמנים בצבא.

 רקע 
בתחילת 2002, שיעור התמיכה בצ'אווס ירד לכ-30%, כאשר מנהיגים רבים בתעשייה, בכנסייה ובתקשורת התנגדו לשימושו של צ'אווס בסמכויות החירום כדי לעקוף את האספה הלאומית ולבצע שינויים משמעותיים בממשלה, בטענה שהם הופכים סמכותניים יותר ויותר. בינתיים, חוסר שביעות הרצון הגובר מצ'אווס בקרב אנשי הצבא עקב התנהגותו האגרסיבית ובריתותיו עם קובה ועם גורמים צבאיים למחצה הוביל קצינים רבים לקרוא לצ'אווס להתפטר. הפגנות נגדו התרחבו מדי שבוע, ככל שהמדינה הלכה והפכה מפולגת.

קציני צבא בדימוס, פוליטיקאים לשעבר, מנהיגי איגודים מקצועיים ודוברים מטעם הכנסייה הקתולית טענו כי יש להם תמיכה צבאית כדי להדיח את צ'אווס מהשלטון, כאשר דו"ח מודיעין של ה-CIA מ-6 באפריל הזהיר כי קושרים ינסו לנצל אי שקט חברתי מהפגנות אופוזיציה עתידיות כדי להביא להדחתו.

 ניסיון ההפיכה 
שמאל|ממוזער|250x250 פיקסלים|נאמני צ'אביסטה התאספו מחוץ לארמון מיראפלורס לאחר ששמעו שצ'אווס לא התפטר מתפקיד הנשיאות.
שמאל|ממוזער|300x300 פיקסלים|נוף מגשר לאגונו למטה אל שדרת ברלט, שם התרחשה רוב האלימות.
שמאל|ממוזער|נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, בשנת 2005
[[קובץ:Venezuela_Press_Freedom_Rankings_Reporters_Without_Borders.png|ממוזער|דירוג שנתי של מדד חופש העיתונות העולמי של ונצואלה על ידי ארגון עיתונאים ללא גבולות . מקור: כתבים ללא גבולות]
המתיחות החמירה ב-7 באפריל 2002, כאשר נשיא PDVSA (חברת הנפט הלאומית של ונצואלה), גואיקאיפורו למדה מונטרו, ו-5 מתוך 7 חברי הדירקטוריון פוטרו. ב-9 באפריל, ארגון האיגודים המקצועיים, הפדרציה הלאומית של איגודי העובדים (Confederación de Trabajadores de Venezuela, CTV), הכריז על שביתה כללית. השביתה המוצעת הייתה בתגובה למינויים של צ'אווס לתפקידים בולטים בחברת PDVSA. יומיים לאחר מכן, בקראקס בירת ונצואלה, צעדו עד מיליון ונצואלים בהתנגדות לצ'אווס. לאחר שעצרה בנקודת הסיום המקורית, המשיכה הצעדה לעבר ארמון הנשיאות, מיראפלורס, שם תומכי הממשלה וחוגים בוליבריאניים קיימו עצרת משלהם. עם הגעת האופוזיציה, שני הצדדים התעמתו זה עם זה. קרב יריות החל בגשר לאגונו, ליד ארמון מיראפלורס, ובאותו ערב נהרגו 19 בני אדם. צ'אווס הורה על יישום "תוכנית אבילה", תוכנית צבאית לגיוס כוח חירום להגנה על הארמון במקרה של הפיכה. מכיוון שהתוכנית הייתה אמורה לגרום להריגתם של מאות ונצואלים במהלך "קרקסו", הפיקוד הצבאי העליון סירב ודרש ממנו להתפטר. הנשיא צ'אווס נעצר לאחר מכן על ידי הצבא.Rey, J. C. (2002), "Consideraciones políticas sobre un insólito golpe de Estado" , pp. 1–16; cited in Cannon (2004:296); "In 2002, Venezuela's military and some of its business leaders ousted President Chavez from power and held him hostage." (N. Scott Cole (2007), "Hugo Chavez and President Bush's credibility gap: The struggle against US democracy promotion", International Political Science Review, 28(4), p498) בקשתו של צ'אווס למקלט בקובה נדחתה, והוא נצטווה להישפט בבית משפט ונצואלי.

נשיא פדרציית לשכות המסחר של ונצואלה (Fedecámaras), פדרו קרמונה, הוכרז כנשיא זמני. במהלך שלטונו הקצר, האספה הלאומית ובית המשפט העליון פוזרו, וחוקת המדינה משנת 1999 הוכרזה כנשיא זמני. החוקה התחייבה לחזרה למערכת הפרלמנטרית הדו-ביתית שלפני 1999, בחירות לפרלמנט עד דצמבר, ובחירות לנשיאות בהן לא יתמודד. עד ה-13 לחודש, ההפיכה הייתה על סף קריסה, שכן ניסיונותיו של קרמונה לבטל לחלוטין את הרפורמות של צ'אווס עוררו זעם בקרב הציבור ובמגזרים מרכזיים בצבא, בעוד שחלקים מתנועת האופוזיציה סירבו גם הם לתמוך בקרמונה. בקראקס, תומכי צ'אווס הקיפו את ארמון הנשיאות, השתלטו על תחנות טלוויזיה ודרשו את חזרתו. קרמונה התפטר באותו לילה. משמר הנשיאות הפרו-צ'אווס כבש מחדש את מיראפלורס מבלי לירות ירייה אחת, מה שהוביל להדחתה של ממשלת קרמונה ולהשבתו של צ'אווס כנשיא.

ב-15 בינואר 2004, במהלך נאום בפני האספה הלאומית, הודה צ'אווס לאחר מכן כי עורר במכוון משבר במעשיו, והצהיר כי "מה שקרה עם PDVSA היה הכרחי" ו"כאשר שלפתי את המשרוקית באלו פרזידנטה והתחלתי לפטר אנשים, אני עוררתי את המשבר".

 לקריאה נוספת 


 הערות שוליים 

קטגוריה:הפיכות צבאיות
קטגוריה:2002 בפוליטיקה
קטגוריה:2002 באמריקה הדרומית
קטגוריה:ונצואלה: פוליטיקה