איפוליטו נייבו

איפוליטו נייבו (באנגלית: Ippolito Nievo, 30 בנובמבר 1831 – 4 במרץ 1861) היה סופר, עיתונאי ופטריוט איטלקי. ספרו "וידויו של איטלקי" נחשב לרומן החשוב ביותר על הריסורג'ימנטו.

 ביוגרפיה 
 תחילת חייו והשכלה 
נייבו נולד וגדל בפדובה, בתקופה שבה מחוז ונטו נשלט בידי האימפריה האוסטרית. אביו היה מגיסטראט. העביר את ילדותו בקומונות מנטובה ופריולי, שם עמדה לרשות המשפחה טירה בקומונת קולורדו די מונטה אלבאנו. הזמן שאותו העביר שם היווה השראה לפרקים המוקדמים שבספרו "Le Confessioni d'un Italiano" ("וידויו של איטלקי"). בימי נערותו, השתתף נייבו במרד סטודנטים באוניברסיטת פדובה של שנת 1848 (ראו אביב העמים) - שם למד מאוחר יותר משפטים. לאחר שסיים את לימודיו, סירב להצטרף למקצוע של אביו, מאחר שהדבר ירמוז כפיפות לשלטון האוסטרי.

 מלחמת העצמאות השנייה של איטליה 
בשנת 1857, נייבו אולץ להימלט למילאנו, שם כתב מספר ביקורות ספרותיות. הושפע מדעותיו הפוליטיות של ג'וזפה מציני ורצה להצטרף למאבק לעצמאותה של ונטו ולאיחוד איטליה. בשנת 1860, נלחם במסע האלף בפיקודו של ג'וזפה גריבלדי. אחרי שהביסו את צבא בית בורבון בסיציליה ובדרום איטליה, השטח עבר למלך ממלכת סרדיניה ויטוריו אמנואלה השני.

 מוות בתאונה ימית 
כאשר משלחת האלף עזבה את סיציליה, נייבו נשאר בפלרמו ודאג לרישום המנהלתי. עם סיום עסקיו, הוא ערך נסיעה קצרה לצפון איטליה כדי למצוא חברת הוצאה לאור לספרו, אך ללא הועיל. ב-18 בפברואר 1861, איטליה אוחדה תחת שלטון בית סבויה, לשמחתו של נייבו. באותה תקופה, הוא שהה בנאפולי ומילא תפקיד אדמיניסטרטיבי עבור הצבא הדרומי. הוא קיבל הוראה נוספת לחזור לפלרמו.

בסוף פברואר, עסקיו בפלרמו הושלמו ונייבו השתוקק לחזור. הוא עזב את סיציליה ב-4 במרץ 1861 על סיפון אוניית הקיטור ארקול, שבנוסף לשמונים אנשים שהיו עליה כללה גם מצבור צבאי. מה שהתרחש בהמשך אינו ידוע, אך הדבר הודאי הוא שהאונייה לא נראתה שוב. לפי דיווח אחד, האונייה שקעה עקב סערה אימתנית כשלושים ק"מ מקפרי. אולם, משרד המלחמה טען ששריפה פרצה במהלך המסע. לא נמצא כל זכר לאונייה או לאנשים שהיו עליה.

 יצירותיו 
הקריירה הספרותית קצרת היומין של נייבו, שהתקיימה לצד הקריירה הפוליטית שלו, הייתה פורה ומגוונת, אם כי עמדה בצילן של עקרונותיו הפוליטיים והמורליים. הוא החל את הקריירה שלו עם שני אוספי פואמות, "Versi", בין השנים 1854 ל-1855. פואמות אלה היו מושפעות מג'וזפה פאריני וג'וזפה ג'וסטי - שני משוררים ששמו דגש על כוחה החינוכי של השירה. בהמשך, הוא פרסם אוספים נוספים של ורסיות פואטיות, כמו "Le lucciole" ("הגחליליות", 1858) ו-"Gli amori garibaldini" ("אהבותיו של גריבלדי", 1860), ושני רומנים היסטוריים טרגיים, "I Capuani" ("הקפואנים") ו-Spartaco" ("ספרטקו", 1857).

למרות זאת, נייבו כתב בעיקר פרוזה, כשבין פרסומיו נמנים הנובלות "Novelliere campagnolo" ("מספר סיפורי הכפר", 1856) ושלושה רומנים היסטוריים - "Angelo di bontà" ("מלאך החסד", 1856), המתרחש על רקע דעיכתה ונפילתה של הרפובליקה של ונציה; "Il conte pecoraio" ("הרוזן רועה הצאן", 1857), שמתרחש בפריולי שלאחר שנת 1855; ו-"Le confessioni di un ottuagenario" ("וידויו של בן שמונים") שפורסם בשנת 1867 לאחר מותו ונקרא מחדש בשם "Confessioni di un italiano" ("וידויו של איטלקי"). ספרו האחרון חוזר לאותו רקע של "מלאך החסד".

כתביו הפוליטיים של נייבו הם "Venezia e la libertà d'Italia" ("ונציה וחירות איטליה"), שהתפרסמו בשנת 1859 בעילום שם כתוצאה מהפסקת האש המאכזבת בוילפרנקה די ורונה (ראו מלחמת אוסטריה–סרדיניה); המסה החשובה "Frammento sulla rivoluzione nazionale" ("קטע על המהפכה הלאומית") ושתי רשומות על משלחת האלף של גריבלדי. כתביו הפוליטיים התווספו לעיסוקיו כעיתונאי; למאגר התכתובות הגדול שלו; ליצירת הקומדיה "Le invasioni moderne" ("הפלישות המודרניות", 1857); לתרגומים לאיטלקית של אמנים כמו היינריך היינה, ויקטור הוגו ומיכאיל לרמונטוב וכן של פואמות יווניות. בספר המחקר שלו "Studii sulla poesia popolare e civile massimamente in Italia" ("מחקרים על שירה עממית ואזרחית, במיוחד באיטליה", 1854), נייבו מניח את היסודות הברורים שלו לספרות רומנטית שאינה בדיונית שהגיעה לאחר מכן. הדבר דרש ממנו להיות מעורה פוליטית וחברתית לכל התפתחות נוספת בספרות ובתרבות האירופאית. בו זמנית, הוא מילא תפקיד חשוב עבור מעמד הפועלים בבנייתה של הזהות הלאומית והכיר בחשיבותה של תרבות הדיאלקטים.

הנובלות של נייבו מבוססות לרוב על חוויותיו האישיות, ושמות דגש על הקושי בחיי היומיום של המעמד הנמוך תוך הניגודיות שבחיי הבורגנות הקלים. הוא תיאר את הבעייתיות שבתרומתו של המעמד הנמוך למדינה החדשה של איטליה. הריאליזם הברור שלו משקף את האלמנטים התאולוגים שבכתביו, וכן מבדיל את יצירותיו מאלה של מנצוני - לו הוא חב את הדרך הספרותית בה בחר. אף על פי שנייבו לא היה פוזיטיביסט, הוא ציפה במובן מסוים לוריזמו של ג'ובאני ורגה, ובמיוחד לשימוש בדיאלקטים ולאיטלקית לא שגרתית.

 וידויו של איטלקי 
נייבו ידוע בעיקר בגלל הרומן שלו "Confessions of an Italian", שהיה בין החשובים שבריסורג'ימנטו. הרומן נכתב בין דצמבר 1857 לאוגוסט 1858, והוא מחולק ל-23 פרקים. נייבו מת לפני שקיבל את הטיוטה הסופית שלו, וכלל לא הצליח למצוא הוצאה לאור שתפרסם את הספר. היה זה רק ב-1867, כשש שנים לאחר מותו של הסופר, שהרומן התפרסם בשם "Le confessioni di un ottuagenario". השם המקורי של הרומן והמזוהה ביותר איתו - "Confessions of an Italian", לא נבחר משום שלדעת המפרסמים היה "פוליטי" מדי לתקופה.

הרומן הוא גם רומן היסטורי - שמתרחש בתקופה סוערת בהיסטוריה של איטליה משלהי המאה ה-18 (ימי הרפובליקה של ונציה) ועד אמצע המאה ה-19 (המאבקים לאיחוד איטליה) - וגם רומן פסיכולוגי, המבוסס על זכרונותיו של הפרוטגוניסט וקריין הסיפור קרלו אלטוביטי, אדם זקן המביט לאחור על חייו. קרלו משתייך למשפחה ונציאנית מהימים הפיאודלים, ומספר על הטירה בה גדל, על אהבתו לבת דודתו פיזאנה ועל החיים השלווים אליהם הגיע בבגרותו.

הפרקים שעוסקים בילדותו של אלטוביטי הם מרשימים במיוחד. באמצעות דמותו של אלטוביטי וחוויותיו האישיות שלו ושל סבו האריסטוקרט הוונציאני, נייבו מצליח לשרטט תמונה ציורית של תרבות נשכחת.

 מורשתו 
שמאל|ממוזער|200px|מונומנט של נייבו בקורדובאדו.

איפוליטו נייבו מוזכר בספרו של אומברטו אקו, "בית העלמין של פראג". ברומן זה, סימוניני הפרוטגוניסט מפוצץ בחשאי את הארקול (אוניית הקיטור עליה נייבו עלה), במטרה להשמיד מסמכים מסווגים אותם נשא נייבו.

ארכיון שלם של אוסף התכתובות של נייבו נשמר, ביניהם 72 מכתבי האהבה שלו למטילדה פררי בשנותיו המוקדמות. בשנים המאוחרות לחייו, נייבו היה מאוהב בקתרינה קורטי מלצי, אשת אצולה ממשפחה לומברדית עתיקת יומין. קרוב משפחתה, הסופר האיטלקי פייר-אמברוג'יו קורטי, היה מחבריו הקרובים של נייבו.

משחתת הצי המלכותי האיטלקי איפוליטו נייבו, שנבנתה באוגוסט 1915 והייתה בשירות פעיל עד לאפריל 1938, נקראה על שמו.

 קישורים חיצוניים 


 איפוליטו נייבו, באתר אנצ'יקלופדיה איטליאנה

נ
נ
נ
נ