ההתקוממות הסורית

המהפכה הסורית הייתה מחאה המונית ולאחריה התקוממות אזרחית נרחבת בכל רחבי סוריה, שכללה תגובה אלימה מצד משטר הבעת'. המהפכה נמשכה בין השנים 2011 ל-2024, והיא הייתה חלקה העיקרי של מלחמת האזרחים בסוריה והגורם העיקרי לפריצתה. המהפכה החלה כחלק מהאביב הערבי – סדרה של מחאות ענק ברחבי העולם הערבי, ודרשה את סיום שלטון משפחת אסד על המדינה. ראשיתה של המהפכה היה כהפגנות קלות במהלך ינואר 2011, אשר הפכו במרץ למחאות כלל-ארציות גדולות. לאחר שהמשטר הפעיל אלימות משטרתית וצבאית נגד המפגינים, וביצע מעצרים המוניים ודיכוי אכזרי, החלו קבוצות רבות במדינה למרוד בשלטון המרכזי. השלטון שרד 13 שנים לאחר מכן במלחמת אזרחים עקובה מדם, אך בסופו של דבר נפל והוחלף ב-2024 לאחר מתקפה נרחבת של המורדים.

 רקע 
עם תחילת האביב הערבי ב-2011, נחשבה סוריה, שהייתה באותה העת תחת שלטון מפלגת הבעת', למדינת משטרה שההגבלות בה הן הקשות ביותר מבין ארצות ערב, ובין היתר היו במדינה מערכת . לפני תחילת המרד המזוין במדינה, היו המחאות בה יחסית שקטות ביחס לגל המחאות הנרחב בעולם הערבי. עד מרץ של אותה שנה מחשבה סוריה ליציבה יחסית, לאחר עשרות שנים של שקט, בעיקר בשל פחד האוכלוסייה מהמשטרה החשאית שהייתה עוצרת אזרחים אשר הביעו ביקורת כלפי המשטר. מרד קודם במדינה, שכוון נגד השליט הקודם חאפז אל-אסד, דוכא באכזריות אשר הגיעה לשיאה בטבח חמה, 1982, בו נרצחו למעלה מ-40,000 אזרחים.

לאחר מותו של חאפז אל-אסד בשנת 2000, ירש בנו בשאר את כס הנשיאות במדינה, ובהמשך זכה בבחירות לנשיאות של 2007 עם 99.82% מהקולות החוקיים. בשאר, בתקופת שלטונו, הרבה לדכא התנגדות פוליטית לו במדינה, וממשלתו הרחיבה את איסורי הנסיעה נגד מתנגדי משטר, ומנעה מהם ומשפחותיהם לנסוע מחוץ למדינה. על פי הדיווחים, בתקופה שלפני פרוץ המהפכה הוגבלו למעלה מ-400 על ידי איסורי הנסיעה המשטר. במהלך תקופה זו, ממשלת אסד עצרה עיתונאים רבים וסגרה מרכזי עיתונות עצמאיים ו.

מחאות זעירות שקראו לרפורמות ממשלתיות במדינה החלו בינואר ונמשכו עד מרץ. לשם השוואה, באותה תקופה התקיימו מחאות ענק בקהיר נגד נשיא מצרים חוסני מובארכ.

 התקוממות אזרחית 
ממוזער|גרפיטי נגד בשאר אל-אסד (בעברית: "להפיל את המשטר")
המחאות ברחבי המדינה עלו שלב ב-6 במרץ בעיר דרעא שבדרום המדינה, בעקבות כליאתם ועינויים של 15 סטודנטים צעירים ממשפחות בולטות שנעצרו בגין כתיבת גרפיטי בעיר שכוון נגד השלטון, בו נכתב: "" – "" – סיסמה המזוהה עם האביב הערבי. בעקבות מעצרם על ידי כוחות המשטר ליותר מחודש, החלו מחאות ענק במחוז דרעא והן התפשטו במהירות גם למחוזות אחרים. על פי עדויות, המחאות בתחילה היו שלוות ובמהלן נשאו מפגינים ענפי זית. למרות זאת, צבא הערבי הסורי נפרס באזור והחל לדכא את המחאות באלימות, ואזרחים באזור הקימו תנועת התנגדות עממית והחלו להילחם במשטר. בהתאם, זכתה דרעא לימים בכינוי "ערש המהפכה הסורית".

ב-15 במרץ קיימו המפגינים, באותה תקופה הורכבו בעיקר מפעילים פרו-דמוקרטיים וקבוצות אופוזיציה, יום זעם, במסגרתו צעדו מאות מהם בדמשק הבירה ודרשו להפיל את השלטון. למעלה מ-35 מהם נעצרו.

בדרעא, מפגינים התעמתו עם המשטרה המקומית, והעימותים הסלימו ב-18 במרץ לאחר תפילות יום שישי, כאשר כוחות הביטחון תקפו מפגינים שהתאספו במסגד עומארי באמצעות תותחי מים וגז מדמיע, ולאחר מכן ירו באש חיה לתוך הקהל, ורצחו ארבעה מפגינים. יומיים לאחר מכן שרף המון זועם את מטה מפלגת הבעת' ומבני ציבור אחרים באזור. כוחות הביטחון הגיבו בירי לעבר ההמונים. באותם יומיים נהרגו שבעה שוטרים ו-15 מפגינים.

בינתיים, החלו מחאות זעירות במקומות אחרים במדינה, במסגרתן דרשו מפגינים את שחרורם של אסירים פוליטיים, את ביטול חוק החירום שהמדינה אשר היה בתוקף 48 שנים, את הרחבת חירויות האזרח ואת סיום השחיתות הממשלתית הנרחבת. המשטרה הגיבה באלימות גם אליהן.

ב-23 במרץ הסתערו יחידות של הדיוויזיה הרביעית בראשותו של מאהר אל-אסד על התקהלות במסגד סוני בדרעא, ורצחו חמישה אזרחים. בין הקורבנות היה רופא שטיפל בפצועים. הכעס על הטבח גבר באופן אקספוננציאלי במחוז וברחבי המדינה כולה. המשטר ניסה להרגיע את המחאות על ידי הכרזה על קיצוצי מיסים והעלאות שכר למחרת, אולם עשרות אלפי אנשים השתתפו בהלוויות הנרצחים וקראו: "אנחנו לא רוצים את הלחם שלכם, אנחנו רוצים כבוד". פסלים ושלטי חוצות של משפחת אסד נהרסו. ההפגנות התפשטו ברחבי המדינה לאחר תפילות יום השישי. לפחות עשרים מפגינים נהרגו על ידי כוחות הביטחון באותו יום, ולאחר מכן המחאות התפשטו לערים נוספות, כולל חומס, חמה, בניאס, ג'אסים, חלב, דמשק ולטקיה. דווח על למעלה מ-70 מפגינים שנהרגו בסך הכל.

כוחות הממשלה השתמשו בבנייני מפלגת הבעת' כבסיס לארגון כוחות הביטחון ולירי על מפגינים. הם הפעילו כוח קטלני נגד המפגינים, אשר כלל ירי צלפים, מקלעים כבדים ופגזים. אנשי הביטחון שסירבו לירות נורו בעצמם על ידי השביחה מאחור. מיליציה זו, שהורכבה מעלווים בני דתו של אסד, הנאמנים למשטר, קיבלו פקודה לבצע התקפות עדתיות על המפגינים, לענות מפגינים סונים ולפעול באופן . מדיניות זו הובילה לעריקות בקנה מידה גדול מהצבא ולעריקות של קצינים, שהחלו להקים תנועת התנגדות.

ככל שההתקוממויות התגברו, הממשלה עצרה עשרות אלפי בני אדם, והחוק הסורי שונה כדי לאפשר למשטרה ולכל אחד מ-18 כוחות הביטחון של המדינה לעצור חשוד למשך שמונה ימים ללא צו מעצר. רבים מהעצורים חוו התעללות, הוחזקו בחדרים צפופים, קיבלו משאבים מוגבלים, הוכו, חוו זעזועים חשמליים או נפגעו. לפחות 27 מרכזי עינויים נוהלו על ידי סוכנויות מודיעין סוריות. תעמולה ממלכתית של המשטר ניסתה להציג כל מחאה כ"פרויקט לזריעת סכסוכים עדתיים" בין הקבוצות האתניות הרבות במדינה.

 ראו גם 
 מלחמת האזרחים בסוריה
 האביב הערבי

 הערות שוליים 

קטגוריה:מלחמת האזרחים בסוריה
קטגוריה:מחאות ב-2011
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:שנות ה-2010 בסוריה
קטגוריה:שנות ה-2020 בסוריה