אנשי קוקי

קוּקי-זוֹ הם קבוצה אתנית המתגוררת בצפון-מזרח הודו, בעיקר במדינות מניפור, נאגאלנד, אסאם, מגהלאיה, טריפורה ומיזוראם, וכן במדינות השכנות בנגלדש ומיאנמר. הקוּקי מהווים אחת מקבוצות השבטים ההרריים הגדולות באזור זה. בצפון-מזרח הודו הם מצויים בכל המדינות למעט ארונאצ'ל פרדש. שבטי הצ'ין במיאנמר ושבטי המיזו במיזורם נחשבים קרובי משפחה של הקוקי, וביחד הם מכונים עם הזוֹ.

כחמישים שבטים של הקוקי בהודו מוכרים כשבטים רשומים (Scheduled Tribes), בהתאם לדיאלקט המדובר ולמוצאם הגאוגרפי.

 שם 
המונח "קוּקי" הוא אקסונום (שם חיצוני) שנעשה בו שימוש על ידי הבנגלים לתיאור שבטים שחיו ברכס פטקאי–ארקן, שלוחה מזרחית של הרי ההימלאיה בין הודו למיאנמר. השם מופיע כבר בכרוניקות של טריפורה מתקופת שלטונו של דניה מניקיה (1490–1515) ואף קודם לכן, במענק קרקע מהמאה ה-12 הנזכר בסנסקריט כ"קוקיסתאנה" (ארץ הקוקי). גם בכתבי טאראנאתה, סופר בודהיסטי טיבטי מהמאה ה-16, מופיעה תיאור של "ארץ הקוקי".

המונח נכנס לשימוש הבריטים בשנת 1777 בעקבות פנייה של ראש מחוז צ'יטאגונג למושל הכללי וורן הייסטינגס בבקשה לסיוע נגד פשיטות הקוקי. הבורמזים כינו את אותם שבטים בשם "צ'ין", והבריטים השתמשו גם במונח "לושאי" לשבטים מדרום לעמק מניפור. בהמשך הבחינו הבריטים בין שבטי הקוקי לשבטי הלושאי.

חלק מהשבטים דוחים את המונחים "קוּקי" ו"צ'ין" בשל מקורם הקולוניאלי ומעדיפים את השם העצמי "זו" או "זומי" (עם זו). עם זאת, שבטים דוברי ת'אדו ממשיכים להשתמש בשם "קוּקי". כיום מקובל השם המשולב "קוּקי-זו".

 היסטוריה 
 תקופה מוקדמת 
החוקר האתנולוגי סי. איי. סופיט טען כי שבטי הקוקי התיישבו מערבית לנהר אירוואדי עוד לפני המאה ה-11, מאחר שלא ניכרו בהם השפעות בודהיסטיות. הוא חילק את השבטים לשתי קבוצות עיקריות: חרנגחול וביאטה מצד אחד, וצ'אנגסן ות'אדו מצד שני. לפי סופיט, במאה ה-16 חיו חרנגחול וביאטה באזור גבעות לושאי (כיום מיזורם וצ'ין), אך נדחקו צפונה על ידי צ'אנגסן ות'אדו. הבריטים כינו את שתי הקבוצות "קוקי ישנים" ו"קוקי חדשים", אך חלוקה זו אינה מקובלת במחקר המודרני.

 מניפור 
כרוניקות מניפור מזכירות שבטי קוקי כבר משנת 1404. השבט הגדול ביותר, ת'אדו, חי בגבעות הדרומיות של מניפור. הבריטים החלו להשתמש במונח "קוּקי" בשנות ה-20 של המאה ה-19. בהמשך הגיעו מיסיונרים והפיצו את הנצרות בקרב הקוקי, מה שהוביל לשינויים חברתיים ותרבותיים משמעותיים. המיסיונר הראשון, ויליאם פטיגרו, הגיע למניפור ב-1894.

ההתנגדות הראשונה לשלטון הבריטי הייתה במרד הקוקי (1917–1919), שלאחריו הוכנעו השבטים. במלחמת העולם השנייה לחמו הקוקי לצד הצבא היפני והצבא הלאומי ההודי, אך ניסיונם להשיב את עצמאותם נכשל.

 טריפורה 
ב-31 בינואר 1860 פשטו שבטי קוקי על מישורי צ'אגאלנייאה, בזזו רכוש וחטפו נשים. הבריטים דיכאו את המרד לאחר מספר ימים.

 לאחר העצמאות 
בצו חוקתי משנת 1951 נכללו שבטי הקוקי ברשימת השבטים המוכרים בהודו. בהמשך התפתחו מחלוקות פנימיות סביב שפה וזהות, וחלק מהשבטים אימצו זהות "נאגה" או "זומי".

 תרבות ומסורת 
 סאוּם 
סאוּם היה מרכז קהילתי לבנים, ששימש כמוסד חינוכי בו למדו מנהגים, עבודות ושירות למנהיגים.

 לוֹאם 
לוֹאם היה מועדון נוער מסורתי לבנים ולבנות, ששימש לפעילות חברתית וללמידת כישורים מעשיים כגון חקלאות, ציד ודיג. לאחר עונת הקציר נערכה חגיגת לוֹאם-סל עם ריקודים ושתיית בירה אורז.

 חוקים וממשל 
 ממשל 
ביחס לממשל, סמנג (Semang) הוא האס הכפר הקוקי, המתקיימת בביתו של ראש הכפר ומשמשת כאינפי (Inpi – אספה כללית). באספה זו מתכנסים ראש הכפר, חברי הסמנג והפאצ'ונג (עוזרי האינפי), וכן ראשי המשפחות בכפר, כדי לדון ולהכריע בעניינים הנוגעים לכפר ולקהילה.

 דתות 
לפני ההתנצרות בראשית המאה ה-20 על ידי מיסיונרים בפטיסטים וולשים, עמי הצ'ין, הקוקי והמיזו היו אנימיסטים, ובין מנהגיהם נכללו טקסי ציד ראשים. מיסיונרים נוצרים הגיעו למניפור בסוף המאה ה-19 אך לא חדרו לשטחי השבטים. ניצחון הבריטים במלחמת אנגלו-קוּקי (1917–1919) גרם לקוקי לראות באל הנוצרי את "אל המנצחים", מה שהוביל להתנצרות מהירה. המעבר לנצרות שינה את תפיסותיהם, אורח חייהם ומנהגיהם המסורתיים. כיום רוב הקוקי הם נוצרים, בעיקר בני זרמים פרוטסטנטיים, ובייחוד בפטיסטים.

מאמצע המאה ה-20 החלו חלק מהשבטים לאמץ את היהדות המשיחית. בני מנשה הם קבוצה קטנה במדינות מניפור ומיזורם, הטוענת למוצא מאחת מעשרת השבטים האבודים של ישראל. הם אימצו את מנהגי היהדות, וחלקם עלו לישראל. בני מנשה מורכבים מבני עמי המיזו, הקוקי והצ'ין, הדוברים שפות טיבטו-בורמזיות. כיום מספרם מוערך בכ-9,000 מתוך אוכלוסייה של כ-3.7 מיליון באזור.

בשל קרבת האזור לבנגל המוסלמית, התפתחה גם קהילה מוסלמית בקרב הקוקי. מדובר בצאצאי נישואי תערובת בין גברים קוקי לנשים מוסלמיות בנגליות, כאשר הגבר נדרש להתאסלם. הקהילה מרוכזת בעיקר בכפר צ'נדרפור שבאודאיפור, טריפורה. בין הבולטים בקהילה: חירוד עלי סרדר מצ'נדרפור ועלי מיה מסונאמורה. קהילה זו סובלת לעיתים מיחס עוין מצד קוקי אחרים.

קישורים חיצוניים

קטגוריה:בנגלדש: קבוצות אתניות
קטגוריה:מיאנמר: דמוגרפיה
קטגוריה:הודו: קבוצות אתניות