ניקסון נגד קנדי

ניקסון נגד קנדי (באנגלית: Nixon vs. Kennedy) הוא הפרק השנים-עשר בעונתה הראשונה של סדרת הדרמה התקופתית האמריקאית "מד מן". הפרק נכתב על ידי ליסה אלברט ובני הזוג אנדרה ומריה ז'אקמטון, בוים על ידי אלן טיילור, ושודר לראשונה בערוץ "AMC" ב-11 באוקטובר 2007.

הפרק נחשב לאחת מנקודות השיא של העונה הראשונה, שכן הוא משלב בין המציאות ההיסטורית של ליל הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1960 לבין משבר הזהות האישי של הגיבור, דון דרייפר. בעוד עובדי משרד הפרסום "סטרלינג קופר" עורכים מסיבת צפייה אל תוך הלילה וממתינים לתוצאות הקרב בין ריצ'רד ניקסון לג'ון פ. קנדי, המתח במשרד מגיע לשיאו כאשר פיט קמפבל חושף את סודו של דון ומנסה לסחוט אותו.

מבחינה תמטית, הפרק בוחן את ראשיתו של העידן שבו "הדימוי" ניצח את ה"מהות" בפוליטיקה האמריקאית, ובמקביל חושף באמצעות פלשבקים את האמת על עברו של דון כדיק ויטמן במהלך מלחמת קוריאה. הצלחת הפרק והביקורות המשבחות עליו קיבעו את מעמדו כפרק מפתח המכין את הקרקע לסיום העונה בפרק "הגלגל".

 עלילה 
הפרק נפתח בשידור טלוויזיוני המתעד מצביעים הממתינים בתור כדי להצביע ב. לאחר ששותפי משרד "סטרלינג קופר" עוזבים את המשרד עם רדת הערב, עובדי החברה מארגנים מסיבת צפייה בתוצאות הבחירות, כאשר בשלב זה נראה כי ריצ'רד ניקסון מוביל על פני ג'ון פ. קנדי. עם זאת, האירוע עצמו מתאפיין בעיקר בשתייה מופרזת ובהתנהגות פרועה וקלילה.

המסיבה מקבלת תפנית קומית כאשר העובדים מגלים תסריט שכתב פול. אחדים מהם מבצעים קטעים ממנו, והאירוע מגיע לשיאו כאשר סאל וג'ואן מתנשקים. במקביל, הארי מנהל סטוץ תחת השפעת אלכוהול עם הילדי, מזכירתו של פיט. בבוקר שלמחרת, המשרד שרוי באי-סדר מוחלט.

עוד לפני המסיבה, פיט מפעיל לחץ על דון לקדם אותו לתפקיד ראש מחלקת הלקוחות במקום המועמד החיצוני, דאק פיליפס, אך דון מסרב. באותו ערב בביתו, פיט מחטט בקופסת זיכרונות ילדות השייכת לדון, אך אשתו מגיבה בכעס על כך שהוא עצמו שומר סודות. למחרת, פיט ניגש לדון עם הקופסה, וכאשר דון שוב מסרב לשקול את קידומו, פיט מאיים להשתמש במידע שמצא נגדו.

עיון בתכולת הקופסה מעורר אצל דון פלשבק מתקופת מלחמת קוריאה. בשנת 1950, דיק ויטמן – זהותו הקודמת של דון – פוגש את לוטננט דונלד דרייפר, מהנדס והאדם היחיד המלווה אותו במחנה צבאי חדש. הפלשבק נקטע, והסערה הרגשית גורמת לדון לפנות אל רייצ'ל בניסיון לשכנע אותה לברוח עמו. רייצ'ל דוחה אותו ומסיימת את מערכת היחסים ביניהם.

לאחר שיחה טעונה עם פגי על צדק ואחריות, דון מחליט למנות את דאק פיליפס לראש מחלקת הלקוחות. הוא לוקח את פיט מיד לפגישה עם ברט קופר, ובכך כופה עליו להתמודד עם ההשלכות. פיט חושף בפני ברט את שמו האמיתי של דון ומעלה חשד כי הוא עריק מהצבא, אך ברט מגלה אדישות יחסית, מציין את מסירותו של דון ואת ערכו לחברה, ואינו פועל נגדו. לאחר שפיט עוזב, ברט מעניק לדון רשות לפטר אותו – אך גם מעודד אותו שלא לעשות כן.

בעקבות הפגישה, דון חווה פלשבק נוסף. דיק ודונלד מותקפים אך שורדים כשהם מסתתרים בתעלה. במהלך ההתקפה נפגע מכל דלק, נגרמת דליפה ופיצוץ, ודונלד נהרג. דיק, שנפצע אף הוא, מחליף את תגי הזיהוי שלו עם אלה של דונלד השרוף, ובכך מאמץ את זהותו וזוכה בעיטור לב הארגמן. גופתו של דונלד נשלחת למשפחתו של דיק. אחיו של דיק, אדם, מזהה אותו ברכבת אך אינו מצליח לשכנע את הוריהם לפני שהרכבת יוצאת.

הפרק מסתיים כאשר דון נכנס לסלון ביתו וצופה בנאום ההפסד של ניקסון בבחירות לנשיאות.

 הפקה 
 פיתוח ועיצוב אמנותי 
הפרק נכתב על ידי ליסה אלברט ובני הזוג אנדרה ומריה ז'אקמטון, ובוים על ידי אלן טיילור. תקציב הפרק נאמד בכ-2–2.5 מיליון דולר, סכום גבוה יחסית לסדרת כבלים באותה תקופה, ששימש בין היתר לשחזור המורכב של מסיבת הבחירות במשרד וסצנות המלחמה בקוריאה.

הבמאי אלן טיילור ציין כי סצנת המסיבה ב"סטרלינג קופר" תוכננה כדי לשקף את הדינמיקה החברתית המשתנה של התקופה. כדי ליצור תחושת אותנטיות, הנחו אנשי ההפקה את השחקנים לשהות ברקע הסצנות באופן רציף, גם כשלא היו להם שורות דיאלוג, במטרה לדמות אינטראקציה אמיתית ובלתי אמצעית. מאט זולר זייץ מציין כי הבימוי בסצנה זו מדגיש את הניגוד בין השחרור המיני והאלכוהולי של הדור הצעיר במשרד לבין המתח הקר והמחושב בחדרי המנהלים.

טיילור עשה שימוש מכוון בטכנולוגיית הטלוויזיה בתוך הפריים כדי לייצר הקבלה בין המאבק הפוליטי לדרמה המשרדית. בסצנת העימות המרכזית בין דון לפיט, קנדי מופיע על מסך הטלוויזיה ברקע; הבחירה הזו נועדה להמחיש כי דון, המטיח בפיט דברים קשים, משקף את האופן שבו ניקסון (המייצג את "הסדר הישן") התייחס לקנדי (המייצג את המודרנה והתעוזה הצעירה). זייץ מוסיף כי התאורה בסצנת העימות היא קונטרסטית במיוחד, מה שמדגיש את המעבר של הסדרה מטון של דרמה תקופתית לטון של "פילם נואר" ברגע שזהותו של דון מאוימת.
 צילומים 
במהלך החזרות לסצנת הפיצוץ במלחמת קוריאה, שבר השחקן ג'ון האם את ידו. מכיוון שזו הייתה אחת הסצנות הראשונות שצולמו עבור הפרק, צוות הצילום נאלץ להשתמש בזוויות צילום יצירתיות ובהעמדה מוקפדת כדי להסתיר את ידו הימנית של האם ברוב הסצנות המתרחשות בשנת 1960.
 מוזיקה 
הפסקול כולל את השיר "A Beautiful Mine" (נעימת הפתיחה של הסדרה), וכן קלאסיקות כמו "Moonglow" של בני גודמן. השיר "The End of the World" מאת סקיטר דייוויס המלווה את סיום הפרק, נבחר כדי להדהד את תחושת הקץ של "העולם הישן" והיציב שהדמויות הכירו עד לרגע הבחירות.

 ניתוח ותמות 
 הדימוי מול המהות 
התמה המרכזית בפרק היא המעבר של החברה האמריקאית מהתמקדות בתוכן ובמהות להתמקדות ב"דימוי" ובאסתטיקה.  מוצגות כרגע המכונן של שינוי זה; בעוד שניקסון מייצג את "העולם הישן", היציב והמעונב, קנדי מייצג את הסטייל והכריזמה הטלוויזיונית.

חוקרים מצביעים על כך שדון דרייפר, למרות היותו אשף של דימויים, נכשל בפרק זה בחיזוי התוצאות הפוליטיות. הכישלון שלו נובע מכך שהוא מזהה את עצמו עם ניקסון – אדם שבנה את עצמו במו ידיו ועלה ממעמד נמוך – בעוד שהעתיד שייך לקנדי, המייצג אסתטיקה של שפע וזוהר מורשת. זהו רגע אירוני שבו ה"גאון" של עולם הפרסום מחמיץ את השינוי הגדול ביותר בתרבות הצריכה הפוליטית.
 זהות כנכס קפיטליסטי 
העימות בין פיט קמפבל לדון דרייפר בפרק זה משמש כניתוח פילוסופי של מושג הזהות בעולם העסקים. כאשר פיט חושף בפני ברט קופר את זהותו האמיתית של דון (דיק ויטמן) בניסיון לסחוט אותו, תגובתו של קופר ("למי אכפת?") היא רגע מפתח בסדרה.

מאט זולר זייץ מציין כי תגובה זו משקפת את הגישה האובייקטיביסטית של קופר (בהשראת איין ראנד): בעולם של "סטרלינג קופר", הזהות האישית והעבר המוסרי הם חסרי משמעות אל מול ה"ערך" (Value) שהאדם מייצר לחברה. דון אינו נשפט על פי האמת הביוגרפית שלו, אלא כ"נכס" (Asset). בכך, הפרק טוען כי בקפיטליזם המודרני, האדם הוא רק הדימוי שהוא מצליח למכור, והאמת הפנימית היא "מטרד זניח".
 בינתחומיות וטכנולוגיה 
המחקר האקדמי מדגיש את תפקיד הטלוויזיה בפרק זה ככלי שדרכו ההיסטוריה "פולשת" למרחב הפרטי והמקצועי. הדמויות הצופות בבחירות בטלוויזיה אינן רק קהל פסיבי; הן מעבדות את המציאות הלאומית דרך המדיום שבו הן עובדות. הדרך שבה הבחירות מוצגות בטלוויזיה משפיעה על יחסי הכוחות במשרד: הניצחון המסתמן של קנדי (הצעיר והכריזמטי) מעניק רוח גבית לדמויות כמו פיט קמפבל, המנסות לערער על הסמכות המסורתית של דון.
 הבית כמרחב של "גלות" 
בדומה לניתוח של מרתה שירר על הנדל"ן בסדרה, גם בפרק זה המרחב הפיזי מעיד על הניתוק של דון. הפלשבקים למותו של דון דרייפר האמיתי בקוריאה וחשיפת זהותו של דיק ויטמן בפרק זה, מציבים את דון ב"גלות" מתמדת. בעוד המדינה חוגגת עתיד חדש עם קנדי, דון נאלץ להתעמת עם העובדה שאין לו "בית" אמיתי לחזור אליו, שכן כל קיומו מבוסס על חילופי זהויות ועל מרחב משרדי מנוכר.

 ביקורות 
אתר "The A.V. Club" הגדיר את הפרק כאחת מ“הפרקים המשובחים ביותר” של העונה הראשונה, ושיבח במיוחד את הסצנה שבה פיט חושף בפני ברט קופר את סודו של דון.

אתר "Vulture" הילל את הפרק כ“עמוס עד תום”, תוך הדגשת ההשוואה בין מאבק הכוחות של דון ופיט לבין הבחירות לנשיאות ארצות הברית. עוד צוין כי הפרק משמש כבן-לוויה חזק לפרק סיום העונה, וכי שני הפרקים יחד "מרגישים כשני חצאים של אותה נובלה או סרט".
 פרסים ומועמדויות 
הפרק היה מועמד לפרס אמי לאיפור תותבות מצטיין בסדרה, מיני-סדרה, סרט או ספיישל, במסגרת טקס פרסי האמי לאמנויות היצירה לשנת 2008.

בנוסף, הפרק דורג בעשירייה הראשונה של דירוג 100 פרקי הטלוויזיה הגדולים בכל הזמנים של "TV Guide" לשנת 2009.

 לקריאה נוספת 

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:פרקי טלוויזיה: מד מן
קטגוריה:מד מן
קטגוריה:הבחירות לנשיאות ארצות הברית בתרבות
קטגוריה:יצירות משנת 2007