שלחית זעירה

שִׁלְחִית זְעִירָה (שם מדעי: Agriocnemis sania) היא מין של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים. בישראל אוכלוסייתה הלכה והתמעטה בעקבות הידרדרות בבתי הגידול הטבעיים שלה עד התיעוד האחרון שלה לתקופה ארוכה ב-1986; אך ב-2014 התגלתה מחדש ומאז אף נמצאו אוכלוסיות נוספות שלה ברמת הגולן, עמק החולה, מישור החוף הצפוני, עמק הירדן, ועינות צוקים.

 טקסונומיה 
המין תואר לראשונה על ידי נילסן בשנת 1959. עם זאת, במשך מספר עשורים, שרר בלבול טקסונומי משמעותי בנוגע לקשר שלו למין האסייתי Agriocnemis pygmaea , וחלק מהמחברים החשיבו אותו כתת-מין שלו תחת השם A. p. sania. השלחית הזעירה תוארה סופית כמין נפרד בשנת 1974 על ידי הנרי דומון, והופרדה מ-A. pygmaea בשל המורפולוגיה הספציפית של תוספתני הזכר והפרותורקס (Prothorax) של הנקבה. מחקרו של דומון היה משמעותי בכך שהוסק כי תצפיות קודמות של שפריריות בסוג שלחית (Agriocnemis) באזור הלבנט התייחסו ל-A. sania ולא לקרובתה האסייתית.

 תיאור 
השלחית הזעירה כשמה מאופיינת בגודלה הזעיר, כאשר אורך גופה הכולל נע בדרך כלל בין 18–22 מ"מ ואורך הכנף האחורית נע בין 9–11 מ"מ.

♂ : החלקים העליוניים בעיקר שחורים, עם חזה ופסי-כתף דקים (antehumeral) בגווני ירוק-תפוח או כחול-ירוק בהיר. פרקי הבטן האחוריים (S8–S10) בדרך כלל כתומים בהירים או אדמדמים-כתומים, ומשמשים כסימן זיהוי מרכזי.

♀ : כרבות מבנות משפחתה, מפגינה השלחית הזעירה פולימורפיזם  של הנקבות. נקבות האנדרוכרומיות מחקות את צבעי הזכר, בעוד שלנקבות הטרומורפיות (מופע rufescent) צבע כתום בוהק או ורוד-סלמון בצעירותן, והן מתכהות לחום-זיתי עם הגיל.
ממוזער|המין אליו שויכה בעבר אך פוצלה ממנו למין עצמאי בהמשך, Agriocnemis pygmaea; חיצונית שני המינים דומים, אך הם הופרדו בשל צורת התוספתנים
התוספתנים העליונים של הזכר (cerci) ארוכים יותר מההתחתונים (paraprocts) ויש להם שן פנימית ברורה, מאפיין המבדיל אותו מ-A. pygmaea.

 אקולוגיה 
עונת התעופה של הבוגרים היא ממרץ עד נובמבר.

 תפוצה 
המין מצוי בישראל (בעיקר בעמק החולה ובמישור החוף), בירדן, במצרים, בסודן, באתיופיה, בקניה ובלוב.

 בית גידול 
השלחית הזעירה מתמחה מאוד בדרישות בית הגידול שלו. הוא מעדיף מים עומדים או מים בעלי זרימה איטית מאוד עם צמחייה צפופה ועבותה במיוחד - במיוחד צמחייה עשבונית. בשל גודלה הזעיר ותעופתה החלשה, היא כמעט ולא עוזבת את מקומות המחסה שלה בצמחייה. מין זה נמצא לעיתים קרובות בבתי גידול זעירים ("microhabitats") בהם שפריריות גדולות יותר אינן יכולות לתמרן בקלות.

 סטטוס 
באזור הים התיכון, מין זה נחשב לנדיר ורגיש מאוד לאובדן בתי גידול. בישראל, ייבוש ביצות החולה בשנות ה-50 הוביל לירידה מסיבית באוכלוסייתו. בעוד שהם התגלו מחדש במובלעות ספציפיות וברמת הגולן, הם נותרו מין בעל עדיפות לשימור אזורי ביצות במזרח התיכון הצחיח.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1959
קטגוריה:שפריריות