סטיוארט הול

סטיוארט הנרי מק'פייל הול (באנגלית: Stuart Henry McPhail Hall, 3 בפברואר 1932 – 10 בפברואר 2014) היה סוציולוג, חוקר תרבות ופעיל פוליטי ג'מייקני-בריטי. הול היה אחד ממקימי  באוניברסיטת בירמינגהם ושימש כמנהלו השני, פעיל ציבורי בתנועת "השמאל החדש", פרופסור לסוציולוגיה 
וכתב מאמרים וספרים רבים בנושאי פוליטיקה ותרבות. הול היה נשוי להיסטוריונית הבריטית, , ולהם שני ילדים.

 ביוגרפיה 
 ילדות ונעורים
הול נולד בשנת 1932 בקינגסטון, ג'מייקה, למשפחה ממעמד הביניים, בתקופתה כ. אביו, הרמן, שימש כרואה חשבון ראשי בחברת הפירות המאוחדת. אמו, ג'סי, הייתה ממוצא מעורב ורבים במשפחתה ראו עצמם מזוהים עם התרבות הבריטית. הול סיפר שצבע עורו הכהה יותר ביחס לשאר בני משפחתו גרם לו כבר בילדותו לחוש זרות בתוך סביבתו. הוא התחנך ב, מוסד פרטי ויוקרתי לבנים, שם נחשף לתוכנית לימודי בריטית קלאסית. בשנת 1951, כשהיה בן 19, עזב הול לאנגליה על מנת ללמוד ב, אוניברסיטת אוקספורד באמצעות מלגת רודס, שם סיים לימודי ספרות אנגלית. לדבריו, הוא חווה תחושת ניכור כלפי התרבות הבריטית: "שלושה חודשים באוקספורד שיכנעו אותי שזה לא הבית שלי [...] הגעתי לאנגליה כאמצעי בריחה וזה היה כישלון"

 פעילות פוליטית והשמאל החדש
תהליך התעוררותו הפוליטית של הול החל בתקופת לימודיו באוניברסיטת אוקספורד, והגיע לשיאו בעקבות האירועים של שנת 1956 - הפלישה הסובייטית להונגריה ומשבר תעלת סואץ - שני אירועים, שלדבריו, שברו את אמונתו במוסכמות השמאל באותו הזמן. בעקבות אירועים אלו עזב הול את לימודי הדוקטורט בספרות ופנה לעשייה פוליטית ותרבותית. הוא היה בין מייסדי כתב העת
 בשנת 1957 והיה שותף להקמת כתב העת  בשנת 1960, שם שימש כעורך. שני כתבי העת הללו נועדו לבחון מחדש את תנועות השמאל ולחבר בין פוליטיקה ותרבות.

על פי הול, תרבות ההמונים מהווה לא רק זירת שליטה אידאולוגית, אלא גם מרחב של יצירתיות, משמעות פוליטית ואפשרות להתנגדות. הול ושותפיו ביקשו להציע פוליטיקה מסוג אחר - "בין ונגד שני המחנות"- מתוך סירוב לבחור בין סטליניזם סובייטי לבין אימפריאליזם מערבי. לדבריו, הם ניסו לחשוב מחדש על מעמד, צרכנות, גזע, לאומיות, מדיה ואידאולוגיה - מושגים שהובילו לפיתוח תחום לימודי התרבות.

בשנים 1956–1964 פעל הול רבות במסגרת תנועת השמאל החדש, כולל בארגון מועדוני השמאל החדש ובקמפיין לפירוק נשק גרעיני (CDN). הוא עבד כמורה בדרום לונדון ונסע ברחבי בריטניה להרצאות פוליטיות. הול עסק בפעילות אנטי-קולוניאלית שהושפעה מהפוליטיקה הפוסט-אימפריאלית של אזור הקריביים.

בשנת 1960 הוביל סטיוארט הול יחד עם קבוצת ה־URL את "פרויקט נוטינג היל", מיזם חברתי פוליטי, כתגובה ישירה ל ב-1958. לדבריו, המיזם שאף להביע סולידריות עם קהילת המהגרים ולארגן "פעולה ישירה" סוציאליסטית מתוך קריאת שינוי חינוכית מהשטח. הדגש המרכזי על פי הול היה כי שורש הבעיות לא היה רק גזענות, אלא מצוקה קהילתית רחבה והמודעות לכך הובילה לשינוי בגישת הפעולה: מ"מדיניות" לעשייה קהילתית.

במהלך פרק זמן זה, החל המעבר של הול מהתעניינות ספרותית גרידא להבנה עמוקה יותר של הקשר בין תרבות לפוליטיקה מתוך הבנה שכוח אינו נובע רק מהמוסדות הפוליטיים, אלא גם מתרבות, אידאולוגיה והסכמה חברתית. הבנה זו שימשה כבסיס לפיתוח רעיונותיו המאוחרים בחקר התרבות.

 השתלבות בלימודי התרבות 
בין השנים 1964-1979, הול פעל ב. הול היה אחד ממקימי המרכז לצד , ושימש כמנהלו השני בשנים 1969–1979.

שני מאמרים שכתב הול "Cultural Studies and the Centre" ו-"Cultural Studies: Two Paradigms" שפורסמו בשנת 1980 זכו להשפעה ניכרת בכל הנוגע לפרשנויות המאוחרות של פועלו במרכז ושל תחום לימודי התרבות הבריטיים בכלל. בשני המאמרים מציע הול מבט רפלקטיבי על התפתחות לימודי התרבות הבריטיים ותרומתו של המרכז למחקר תרבות עכשווית, תוך דיון במעבר התפיסה הקלאסית של תרבות כערכית למהות חברתית כוללת. בנוסף, הם בחנו את המתח בין תרבותנות לסטרוקטורליזם, מתח שהוביל להעמקת ההשפעה של הגותו של אנטוניו גראמשי על התחום. בכותבו על הופעתם של לימודי התרבות מתוך ההקשר של מרכז ברמינגהם (CCCS), מציין סטיוארט הול כי "החיפוש אחר מקורות הוא מפתה אך אשלייתי"; לשיטתו, "התחלות מוחלטות נדירות ביותר". הול מדגיש שלימודי התרבות החלו להתהוות קודם להקמת המרכז בשנת 1964 בזירות אחרות, כמו: תנועות פוליטיות מוקדמות (כמו השמאל החדש) ובתחומי דעת קיימים (כמו לימודי היסטוריה וסוציולוגיה), ותוכנית הלימוד המקורית שלו התבססה על מגוון רחב של כתבים שראו אור עשור קודם לכן.

הול מציין כי כתיבתו המוקדמת עוצבה בין היתר על ידי טקסטים שנכתבו על ידי ריצ'רד הוגרט, ריימונד ויליאמס וההיסטוריון אדוארד תומפסון, אשר לטענתו יצרו את "הפער שמתוכו צמחו לימודי התרבות". שלושת הוגים אלה הניחו את התשתית שאפשרה את ההיפרדות מהמסורות הקודמות של הגות תרבותית שהתגבשו במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.

 רעיון התרבותנות 
המונח  מתאר את עבודותיו המוקדמות של סטיוארט הול ושל מרכז ברמינגהם (CCCS) בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. ניתן לראות את ההיגיון התרבותני בכתיבתו של הול במסגרת השמאל החדש כמו בספרו הראשון "The Popular Arts".

הגדרת התרבותנות מדגישה חוויה חיה, תרבות כפרקטיקה יומיומית ויכולת פעולה אנושית; תרבותנות מתמקדת ב"חוויה" וב"מסורות החיות" כמקורות אותנטיים של תרבות ומשמעת.
התובנה המרכזית של התרבותנות, לפיה התרבות היא אקספרסיבית וניתנת לפענוח כדרך להבנת חוויותיהם הממשיות של מעמדות וקהילות מסוימות, החלה לעמוד במבחן ביקורתי על ידי הול והמרכז בסוף שנות ה-60. כאשר הול מונה לממלא מקום מנהל המרכז בשנת 1968, במקומו של ריצ'רד הוגרט, הוא הביא גישה תאורטית חדשה לפעילות המרכז. השינוי התאורטי הזה זכה לדחיפה משמעותית בעקבות חדירת הסטרוקטורליזם לשיח ביקורת התרבות בסוף שנות ה-60.
נקודת המפנה במעבר ב-CCCS בין שתי המסגרות התאורטיות הללו - התרבותנות והסטרוקטורליזם - לא היה חד משמעי והתאפיין בסכסוך אינטלקטואלי שדרש מהחוקרים לבחור עמדה ברורה בין שתי "פרדיגמות" אלה, כפי שציין הול.

במאמרו "Cultural Studies: Two Paradigms", סטיוארט הול מנתח באופן מעמיק את המתח בין התרבותנות לבין הסטרוקטורליזם במסגרת לימודי התרבות. הוא אינו בוחר צד אלא מדגיש את המגבלות של כל אחת מהגישות כשהן עומדות בפני עצמן. התרבותנות, שהתבססה על עבודותיהם של הוגרט, ויליאמס ותומפסון, ראתה בחוויה הממשית של יחידים וקבוצות בסיס להבנת התרבות ולשינוי חברתי. לעומת זאת, הסטרוקטורליזם טוען שהחוויה עצמה היא תוצר של מבנים לשוניים ותרבותיים. הול מציע להבין את שתי הגישות לא כניגודים מוחלטים, אלא כפרדיגמות שמשלימות זו את זו באופן ביקורתי.

 מודל ההצפנה והפענוח
מאמרו של הול "Encoding and Decoding in the Television Discourse" (1973)
הוא אחד המאמרים הנפוצים והנידונים ביותר שכתב, והוא השפיע באופן עמוק על כיוונה של החשיבה בלימודי התרבות בשנות ה-70 וה - 80. במאמר זה הציג לראשונה מודל הנובע בעיקר מהסתייגויותיו של הול לגבי תיאוריות התקשורת העומדות בבסיס מחקר תקשורת ההמונים. כמו כן, הול הציג את מודל ההצפנה והפענוח במאמר "Encoding/Decoding", שהופיע בקובץ המאמרים Culture, Media, Language בשנת 1980.

בפיתוח המודל, הול מתבסס על רעיונותיהם של רולאן בארת ואומברטו אקו, ומשתמש בכלים סמיוטיים על מנת לנתח את האופן שבו אמצעי התקשורת מעבירים מסרים לקהלים, וכיצד הם מבנים משמעות ותוכן.

במאמרו הול מציג את המודל הקונבנציונלי של תקשורת כפי שהוא מופיע במחקרי תקשורת המונים, המתאר את התקשורת כתהליך ליניארי. בתהליך זה השולח יוצר את המסר וקובע את משמעותו, ומשמעות זו מועברת לנמען באופן ישיר ושקוף.

הול ערער על שלושת המרכיבים של מודל התקשורת הקונבנציונלי. הוא טוען כי:

(i) המשמעות אינה קבועה או נקבעת באופן חד צדדי על ידי השולח.

(ii) המסר לעולם אינו שקוף או חד משמעי.

(iii) הקהל אינו קולט פאסיבי של משמעות.

באמצעות אימוץ של טרמינולוגיה מרקסיסטית, הול מחליף את הליניאריות של מודלי התקשורת הקלאסיים במעגל שבו ה"שולח" הופך ל"מפיק" וה"נמען" ל"צרכן". השימוש במושג "צריכה" מציע תהליך פעיל שמוביל להפקה מחודשת של המשמעות. מודל זה אומר כי השפה מקבלת משמעות מסוימת על ידי היצרנים, ולאחר מכן מקבלת משמעות מסוימת על ידי הקהלים. לדבריו, על המסר להיות "מובן כשיח בעל משמעות ולהתפרש באופן משמעותי "לפני שיוכל להשפיע או לשמש למטרה כלשהי".

מודל הצפנה והפענוח של הול מניח ש"ייתכן שלא תתקיים סימטריה מושלמת בין הקודים לקידוד ולפענוח". לטענת הול, שלב הקידוד בתהליך הייצור התקשורתי פועל במסגרת מערכת של קודים מקצועיים, אשר מסייעים בגיבוש משמעויות נוספות. בקודים אלה טבוע הסדר המוסדי, הפוליטי או האידאולוגי, והן הופכות לממוסדות בעצמן.

הול מזהה שלוש קטגוריות של פענוח שבאמצעותן קהלים יוצרים משמעות ממסרי התקשורת:

(i) קוד דומיננטי המתאר מצב שבו הקידוד מקבל את המשמעויות שאליהן מתכוונים המקודדים.

(ii) קוד של משא ומתן המתאר מצב שבו הקוד מקבל חלק מהמשמעויות המקודדות אך ברמה המקומית המשמעויות האלו יכולות להיזנח.

(iii) קוד מתנגד המתאר מצב שבו ייתכן שהקהל יבין את המשמעות המילולית והפרשנות שניתנה לקוד, אך הוא יבחר לפענח את המסר באופן מנוגד לגמרי למשמעות המקורית של המקודדים.

מודל הצפנה והפענוח שמציע הול מבקש לבחון את מושג האידאולוגיה תוך התנתקות מהתפיסה המרקסיסטית הקלאסית הרואה בה כלי דיכוי חד צדדי המופעל על ידי המעמדות השליטים על ההמונים במסגרת תאוריית הכלכלה הפוליטית. בכך, הול מבקש להציג הבנה מורכבת ודינמית יותר של אידאולוגיה, שאינה מצטמצמת לכוח כפייה מוחלט.

בהמשך, הול מבקש להתמודד עם שאלת מקומה של האידאולוגיה בחברות דמוקרטיות עכשוויות, שבהן מוסדות התקשורת פועלים, לכאורה, מחוץ להשפעתן הישירה של המדינה או של אינטרסים מסחריים. הוא מעלה ספקות באשר ליכולתה של האידאולוגיה להמשיך ולהתקיים ככוח עצמאי ומשמעותי בתנאים אלו. לצד זאת, הול מכיר בכך שהתיאוריות המרקסיסטיות של האידאולוגיה נוטות להדגיש באופן חד צדדי את הממדים השליליים והמטען של רעיונות וערכים קפיטליסטיים. הול מגלה הערכה כלפי התובנות המקוריות של מרקס בנוגע לאידאולוגיה, ובמיוחד כלפי רעיון ה שפיתח אנטוניו גרמשי.

לטענת הול, העיוות בתהליך התקשורת טבוע במערכת עצמה. הוא טוען כי מתקיים "חוסר התאמה" בין שני צידי תהליך ההתקשרות, כלומר, בין הפקת המסר ("הצפנה") לבין קליטתו ("פענוח"). באמצעות חזרות תכופות על אותו נרטיב, נוצרת פרשנות תרבותית מסוימת שבעקבות החזרה נעשית לא רק סבירה ואוניברסלית לכאורה, אלא מקבלת מעמד של מובנת מאליה.

בהשראת גראמשי, הול מציין את הפוטנציאל הפוליטי של רעיונות אשר מצליחים לגייס תמיכה רחבה וליצור תודעה קולקטיבית. מבחינתו, המאבק האידאולוגי איננו נפרד מהמאבק החברתי הכולל, אלא מהווה את ליבת התהליך ההגמוני שבו כוחות חברתיים מתחרים על עיצוב ההבנה הציבורית של המציאות. תאוריית ההגמוניה כפי שהול מאמץ מציעה גישה פוסט-סטרוקטורליסטית לדינמיקה החברתית, הרואה בכוח לא תוצאה של כפייה בלבד, אלא של השגת הסכמה דרך מוסדות התקשורת. התקשורת משמשת ככלי להפצת אידאולוגיות דומיננטיות, משום שהיא פועלת בתוך מערך קודים שכבר מוכתב על ידי הכוחות ההגמוניים.

 תאצ'ריזם 
אחת התרומות החשובות של הול הייתה הפיכת לימודי התרבות לפרויקט פוליטי לפופולרי דרך השילוב בין עבודתו באקדמיה ועבודתו כאינטלקטואל ציבורי סוציאליסטי.

הול כתב מספר מאמרים חשובים שפורסמו כסדרה בכתבי העת הסוציאליסטיים Marxism Today ו-The New Socialist ובהמשך כונסו בשני קובצי מאמרים: The Politics of Thatcherism משנת 1983 ו־The Hard Road to Renewal משנת 1988. התאוריה של הול על המושג 'תאצ'ריזם' הופיעה לראשונה בגיליון ינואר 1979 של Marxism Today.

על פי הול, המונח תאצ'ריזם תיאר בתחילתו את סגנונה הייחודי של תאצ'ר בניהול קמפיינים ובהובלה פוליטית. סגנון זה התאפיין בפופוליזם ימני סמכותני, בשיח שמרני המוצג כמובן מאליו, ובתמיכה בעיקרון של כלכלה חופשית ומדינה חזקה. הול ראה בתאצ'ריזם "נקודת מפנה היסטורית בחיים הפוליטיים והתרבותיים של בריטניה שלאחר המלחמה".

לדבריו, הייצוג האידאולוגי של תאצ'ריזם הוא שמאפיין את הרעיון ואת הצלחתו הפוליטית בצורה הטובה ביותר, ולא המדיניות. לטענתו, תאצ'ריזם בנתה תוכנית פוליטית על ידי גיוס סוכנים פוליטיים מתוך התחום החברתי-תרבותי.
בספרו "The Hard Road to Renewal" העוסק במרגרט תאצ'ר ובמשברו של השמאל, הציג הול את עמדתו הביקורתית כלפי השפעותיה של המדיניות השמרנית על החברה הבריטית והגן על אידיאלים סוציאליסטיים שנותרו תחת איום הימין המתחזק.

 מלחמת פוקלנד כמקרה מבחן
בשנת 1982, לאחר הפלישה הארגנטינית לאיי פוקלנד, הובילה ממשלתה של תאצ'ר את בריטניה למלחמה במטרה להבטיח את הריבונות הבריטית על האיים. במאמרו על מלחמת פוקלנד "האימפריה מכה שנית" (The Empire Strikes Back (1982, הול מנתח את האופן שבו ממשלת תאצ'ר הציגה את המלחמה באמצעות טרמינולוגיה נוסטלגית של האימפריה הבריטית. לטענתו, הממשלה ערכה "שחזור היסטורי סלקטיבי" של העבר הבריטי, אשר זכתה לפופולריות רבה בקרב הציבור הבריטי. הול טען שהצגת המלחמה כ"שובו של צי אדיר" היא אנכרוניסטית. לדבריו, תאצ'ריזם השתמש בדימויים מהעבר הקולוניאלי כדי להחזיר ערכים מסורתיים כמו פטריוטיזם, 'אנגליות' ופטריארכיה.

הול מצביע על האופן שבו חזון העתיד שמציעה ממשלת תאצ'ר מתבסס על פנייה נוסטלגית אל העבר. הול מנסח מודרניזציה רגרסיבית כ"ניסיון 'לחנך' ולמשטר את החברה אל תוך גרסה רגרסיבית במיוחד של המודרניות, וזאת באופן פרדוקסלי - באמצעות גרסה לא פחות רגרסיבית של העבר".

 פופוליזם סמכותני
בספרו Policing the Crisis (1978) מאמץ הול את המונח "פופוליזם סמכותני" כדי להרחיב את מושג ההגמוניה של גרמשי. המונח מהווה פיתוח של רעיון ה"סטטיזם הסמכותני" של האינטלקטואל המרקסיסטי היווני ניקוס פולנצאס, כפי שפורסם בספרו "מדינה, כוח, סוציאליזם" (1978). פולנצאס תיאר את המעבר מתרבות פוליטית הנשענת על הסכמה לתרבות פוליטית סמכותנית הנשענת על כפייה.

ייחודה של תפיסת הסמכותנות של הול הוא בהכרה שהיא רתומה ומקבלת לגיטמציה מתוך פנייה לתחושות התסכול הפופוליסטי. לפי הול, הפופוליזם הסמכותני מגייס את העם באמצעות פנייה אידאולוגית ל"פחדים, החרדות והזהויות האבודות של העם" ולא דרך 'פופולריות' גרידא בעוד שהשמאל מנסה להסיט את השיח חזרה למדיניות. מושג זה בא לידי ביטוי בהקשר למלחמת פוקלנד, למשל, בקריאה הפופוליסטית להתחדשות לאומית אשר הופעלה באמצעות משחק על פחדיה של בריטניה בנוגע למעמדה ההולך ונשחק לאחר קריסת האימפריה ואובדן המרכזיות של הזהות האנגלית.

חלק מרעיון התאצ'ריזם כפי שהציג הול מציע הסבר לכך שחסרי עבודה ומעמד הפועלים תמכו במפלגתה של תאצ'ר על חשבון הלייבור והמדיניות הסוציאל-דמוקרטית. לטענת הול, הצלחתו של התאצ'ריזם אינה טמונה ביכולתו להציג אידאולוגיה כוללת ומשכנעת לחלוטין שמטרתה להוליך שולל את ההמונים, אלא המאפיין המרכזי של האידאולוגיה התאצ'רית הוא דווקא הסתירות הפנימיות שבה. עבור הול, הצלחתו של התאצ'ריזם טמונה ביכולתו לנסח "תצורות שיח סותרות במסגרת אותה תצורה אידאולוגית". הוא רואה בתאצ'ריזם ניסיון לשאוף להגמוניה - שליטה באמצעות הסכמה - תוך שהוא נאלץ להפעיל גם אמצעים של כפייה, כפי שמשתקף בהיבט ה'פופוליזם הסמכותני'.

 ביקורת
 ביקורת על הול
ההכרה של הול באופיו הסותר של התאצ'ריזם הובילה אותו למסקנה כי גם הבריתות המעמדיות המסורתיות הפכו לבלתי יציבות. הול זכה לביקורות מהשמאל המרכזי על עמדתו כי אין "מעמד פועלים מאוחד" שיש לחלץ או להציל, בטענה שעמדה זו היא ויתור על המציאות הכלכלית ועל סוגיות של מעמד. כמו כן, הול זכה לביקורת מצד חוקרים כמו ג'סופ ועמיתיו כפי שהם מתארים בספרם Thatcherism, על גישתו לרעיון. מבקריו טענו שהוא נוטה למקד את הניתוח באידאולוגיה והתרבות ומזניח את המבנים הכלכליים-חברתיים. הם ראו בתאצ'ריזם פרויקט שברירי מכפי שתיאר הול, ומדגישים את הפער בין שאיפת הממשלה להשיג לגיטימציה פוליטית לבין הישגיה בפועל. בניגוד לטענתו של הול (1978), ג'סופ טען כי האטרקטיביות הסמכותנית והפופוליסטית של תאצ'ר, עמיתיה וחסידיה בתקשורת לא הייתה הגורם המרכזי לעמידותו ארוכת הטווח של התאצ'ריזם, אלא התאפשרה בזכות יכולתה לבסס כוח מוסדי באמצעות שליטה במדינה ריכוזית ולנהל "מלחמת מעמדות" שנועדה לשנות את המבנים התשתיתיים של כוח המעמדות. התאצ'ריזם של הול לא סיפק מסגרת ממעשית לארגון המעמד העובד או לבניית ברית רחבה שתוכל לבנות אלטרנטיבה פוליטית מול המודלים הקיימים.

 ביקורתו של הול על השמאל
הול טען כי מדובר בהכרה בהתפוררות של בריתות המעמד המסורתיות. עמדה זו של הול מהווה הרחבה של ביקורתו על הדטרמיניזם הכלכלי. הול טען כי השמאל צריך לבחון את אופן פעולתו של התאצ'ריזם כדי להבין את השינויים במרחב הפוליטי; הוא הציב בפני קוראיו שתי חלופות: להמשיך ולהיתלות בתודעה מעמדית מהפכנית, או להתעורר לשינויים שחלו בפוליטיקה ובתרבות של ההווה. לטענת הול, התאצ'ריזם היה תגובה של הימין לשינויים גלובליים בקפיטליזם ובתרבות. בשנת 1988, השיק הול יחד עם מספר אינטלקטואלים נוספים מהשמאל את מיזם 'זמנים חדשים' (New Times) על מנת להציע לשמאל סדר יום פוליטי חלופי, המכיר בשינויים ההיסטוריים שחלו בקפיטליזם.

אף שהתנגד אידאולוגית לתאצ'ריזם, הול הכיר ביכולתה של האידאולוגיה להשפיע על סדר היום הציבורי. לדבריו, אידאולוגיה זו הצליחה לייצר רעיונות שחשפו את האנגלים ליכולת לחשוב על יסודות ומערכות יחסים מבוססים, לאחר שמאז רעיון האימפריה, לא היה רעיון גדול ומשמעותי בחברה האנגלית.

 פאניקה מוסרית ומשבר ההגמוניה בבריטניה
בספר Policing the Crisis (1978), הול ועמיתיו מציעים ניתוח תאורטי רב שכבתי של תהליכים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים שעיצבו את התמורות במדינת הרווחה הבריטית בשלהי שנות ה-70. לטענתם, התקופה מתאפיינת ב"משבר הגמוני"- קריסה הדרגתית של המוסכמות הפוליטיות והחברתיות לאחר מלחמת העולם השנייה.
בספר הם מנתחים תהליך ייצור של "פאניקה מוסרית" ובאמצעות מסגור תקשורתי רווי קונוטציות גזעיות נבנתה דמות אויב שבאמצעותה ניתן להצדיק מהלכים של הידוק שליטה מדינתית. לטענת הול, הרחבת מנגנוני הפיקוח והענישה נועדו לשקם את הסדר החברתי המעמדי שנפגע - תהליך אידאולוגי עמוק המאפשר "שחזור הסדר החברתי הישן באמצעים חדשים".

ניתוחו של הול את התאצ'ריזם הדגישו את חשיבותה של האידאולוגיה והאופן שבו הימין מנסה לנכס מחדש מושגים, רעיונות וביטויים מהשמאל או מה"אינטרס הלאומי" לאידאולוגיה שלו, כחלק מניסיונו לארגן גוש חברתי-היסטורי חוצה מעמדות כדי להבטיח הגמוניה.

 זהות תרבותית והפזורה 
במאמרו משנת 1990, Cultural Identity and Diaspora, מציג הול שתי הגדרות שונות לזהות תרבותית. הול מציג תפיסה שונה אשר לא מחשיבה את "הזהות כעובדה שהושלמה מראש, אותה הפרקטיקות התרבותיות החדשות משקפות" אלא כתהליך יצירה אשר נמשך תמיד ונבנה מתוך הייצוג ולא מחוץ לו.

העמדה הראשונה מגדירה את הזהות התרבותית במונחים של "עצמיות אחת אמיתית" המסתתרת בתוך הזהויות הרבות אשר בעלי היסטוריה ושורשים משותפים חולקים. במסגרת הגדרה זו, הזהות התרבותית מספקת "מסגרת יציבה, בלתי משתנה ורציפה של התייחסות ומשמעות" שעומדת מול שינויים היסטוריים. תפיסה זו של זהות תרבותית מילאה תפקיד מרכזי במאבקים הפוסט-קולוניאליים.
העמדה השנייה המגדירה את הזהות התרבותית מכירה בכך שכמו שישנם מאפיינים משותפים, יש גם נקודות קריטיות של הבדל עמוק ומשמעותי אשר מייצגות את 'מה שאנחנו באמת'; או 'מה שהפכנו להיות' מאחר שההיסטוריה התערבה. לפי גישה זו, הזהות התרבותית, כמו כל דבר היסטורי, עוברת שינוי מתמיד. זהות היא השם ש"אנו נותנים לדרכים השונות בהן אנו ממוקמים על ידי, וממקמים את עצמנו בתוך, הסיפורים של העבר".
ההגדרה השנייה, לדברי הול, מאפשרת להבין את האופי של החוויה הקולוניאלית, ואת האופנים שבה המהגרים היו נתונים "לשליטה בידי התודעה הדומיננטית של ייצוגים, שהיו תוצאות של פעולה ביקורתית של כוח תרבותי וסטנדרדיזציה. הכוח של המשטרים לגרום למהגרים לראות ולחוות את עצמם כ'אחרים'".

במאמרו, הול מתייחס לדבריו של פרנץ פנון וטוען, שיטה זו של ההשתלטות הפנימית על הזהות התרבותית תיצור "יחידים ללא עוגן, ללא אופק, חסרי צבע, חסרי מדינה, חסרי שורשים". על פי הול, ההיסטוריה המשותפת מעצבת את הזהות בצורה עמוקה אך אינה מייצגת מקור משותף. הדינמיקה של עיצוב הזהות התרבותית חורגת ממבנים בינאריים פשוטים.

 הפזורה 
הול משתמש במושג "נוכחויות" (presences) כדי לתאר את הדרך שבה נבנות ומשתנות הזהויות התרבותיות על פי השפעות ודיאלוגים עם קבוצות תרבותיות שונות. הזהות התרבותית אינה דבר קבוע או טבעי, אלא היא תהליך דינמי שמשתנה בהשפעת "נוכחויות" של תרבויות שונות. במאמרו הול מתאר את הזהות הקריבית, לדוגמה, באמצעות שלוש "נוכחיות" מובחנות: האפריקנית, האירופית והאמריקנית. המפגש בין הנוכחיות השונות לא תמיד מוביל לאינטגרציה, ולעיתים יוצר מתח, קונפליקטים או חיבורים חדשים.

בשל מבנה הזהות התרבותית בקהילות הפזורות כאוסף של נוכחויות שונות, הול הציע מושג של זהות "עם ובתוך, ולא למרות ההבדלים; באמצעות היברידיות". מהגרים הפזורים ברחבי העולם, לדוגמה, ממציאים את עצמם וזהותם מחדש על ידי שילוב של הכלאה וקריאוליזציה של השפעות מאפריקה, אירופה ושאר חלקי העולם בחיי היומיום ובפרקטיקות התרבותיות שלהם. בשל כך, אין זהות תרבותית אחת שמתאימה לכל התפוצות, אלא קיימת רב-גוניות של זהויות תרבותיות שונות בעלות דמיון והבדלים חשובים.

לטענתו, קהילות פזורות נוצרו תמיד וממגוון סיבות כאשר חברות מיושבות ייסדו קהילות גדולות של בני עמן במקום אחר. חברות אלה שרדו במשך תקופה ארוכה, שמרו על קשר הדוק עם המקום והתרבויות של אבותיהן, ועיצבו את פעולותיהם בהתאם לקודים החברתיים, המנהגים והאומנות של אבותיהם.

לדבריו, הקהילות הפזורות העכשוויות נובעות מהשינויים ביחסי הכוח בין "המערב" ו"יתר העולם" ששימרו במשך זמן רב את צורת המערכת הגלובלית. "המונח 'פזורה' מתייחס לתהליך שבו חברות וקהילות בשני השלישים העניים של העולם נחשפו לכוח והוכפפו לאינטרסים של השליש העשיר". הוא מתאר כי הרעיון המודרני של הפזורה מנסה לשחזר את הדינמיקה העכשווית שבה צורות תרבותיות שורדות, מתקיימות זו לצד זו, ומתחברות אחת לשנייה. לטענת הול,"בהיסטוריה המודרנית המונח 'פזורה' מקושר בעיקר לפיזורם של היהודים, בשעבודם בארץ זרה ובסבל הג'נוסידי שהופעל עליהם במשך מאות שנים דרך היסטוריה של אנטישמיות ופוגרומים שהגיעו לשיאם בשואה."

 זהות והבדל
במאמרו "Cultural Identity and Diaspora", הול מציב את נושא ההבדל בהקשר זהות שחורה. הול טוען כי הדבר שקוראים לו ה"עצמי", מורכב מהמיקומים או הזהויות השונות שהאדם מוכן "להכפיף" את עצמו אליהם, או להיות "כפוף" להם. הול מכיר בהבדל כטבעה האמיתי של הפזורה.
על מנת להסביר את תחושת השוני, הול משתמש במשחק המילים שהציג הפילוסוף הצרפתי ז'אק דרידה - Differance ו-Différance. המושג "Différance" משמש את הול על מנת לתאר את "המשחק של ההבדל בתוך הזהות". שינוי זה במילה "הבדל" מעביר את ההבחנה בין הבדל מרחבי להבדל זמני, ובאופן מדויק ממצה את הדקויות של הפזורה. המושג  מייצג מודל שחושב על שוני, אך לא בצורה בינארית. "כל משמעות פרטנית תופסת מקום על ספקטרום שניתן לה מתוך הקצוות הבינאריים שלה, אך אינך יכול לתפוס את אחד הקצוות".

 מורשת 
 הביבליוגרפיה והארכיון של הול
לאחר מותו של הול בשנת 2014, יזמו קתרין הול ו פרויקט להכנת ביבליוגרפיה מקיפה שתתעד את פועלו האינטלקטואלי. הביבליוגרפיה נערכה על ידי ההיסטוריון ניק ביץ' והושלמה ברובה בשנת 2014. היא מתעדת את מכלול עבודותיו של הול לאורך למעלה משישה עשורים. הביבליוגרפיה מציגה את העבודות באופן כרונולוגי, מתוך התנגדות להפרדה בין כתיבה אקדמית, הוראה ועשייה ציבורית, הבחנות שהול התנגד להן. על פי אתר הקרן, הפרויקט זכה לתמיכת חוקרים ובני משפחה ופורסם באינטרנט דרך קרן סטיוארט הול. הארכיון של סטיוארט הול נמצא בספריית קדרברי באוניברסיטת ברמינגהם.

 כתביו 
להלן רשימה חלקית של כתביו:
 (1960) URL Club in Notting Hill. Universities & Left Review
 (1973) Encoding and Decoding in the Television Discourse. Birmingham: Centre for Contemporary Cultural Studies
 (1978) Policing the crisis: Mugging, the state, and law and order. (with Critcher, C., Jefferson, T., Clarke, J., & Roberts, B.) Macmillan
 (1980) Cultural studies and the Centre: Some problematics and problems. In S. Hall, D. Hobson, A. Lowe, & P. Willis (Eds.), Culture, media, language (pp. 16-47). Routledge
 (1980) Cultural studies: two paradigms. Media, Culture and Society. Michigan Technological University
 (1980) Encoding/decoding. In S. Hall, D. Hobson, A. Lowe and P. Willis (eds) Culture, Media, Language: Working Papers in Cultural Studies (pp. 128-138). Hutchinson
 (1986) The Problem of Ideology-Marxism without Guarantees. The Journal of Communication Inquiry. (pp. 28–44)
 (1988) Gramsci and us. In The Hard Road to Renewal: Thatcherism and the Crisis of the Left (pp. 167-175). London: Verso
 (1990) Cultural Identity and Diaspora. In Rutherford, Jonathan (ed.). Identity: Community, Culture, Difference. London: Lawrence & Wishart. (pp. 222–237)
 (2017) Familiar stranger: a life between two islands (with Schwarz, B.) Duke University Press

 ראו גם 
 לימודי תרבות
 סטרוקטורליזם
 רב תרבותיות
 ריימונד ויליאמס
 תאוריית ההתקבלות

 לקריאה נוספת 
 Hall, S., & Jhally, S. (2012). The last interview: Stuart Hall on the politics of cultural studies [Transcript, PDF document]. Media Education Foundation. https://www.mediaed.org/transcripts/The-Last-Interview-Transcript.pdf
 Beech, N. (2014). Stuart Hall bibliography. Stuart Hall Foundation. https://www.stuarthallfoundation.org/stuart-hall/bibliography/
 Davis, Helen (2004). Understanding Stuart Hall. London: SAGE Publications. .
 Jeffries, S. (2014, February 10). Stuart Hall's Cultural Legacy: Britain Under the Microscope. The Guardian. London. Retrieved 03 July 2025. https://www.theguardian.com/education/2014/feb/10/stuart-hall-cultural-legacy-britain-godfather-multiculturalism
 Jessop, B. (2015). Margaret Thatcher and Thatcherism: Dead but not buried. British Politics, 10(1), 16–30. https://doi.org/10.1057/bp.2014.22
 Morley, D. & Schwarz, B. (2014, February 10). Stuart Hall obituary. The Guardian. https://www.theguardian.com/politics/2014/feb/10/stuart-hall
 Osborne, P.& Segal, L. (1997, November/December). Culture and Power: An interview with Stuart Hall. Radical Philosophy, 86, 24-41. https://www.radicalphilosophy.com/interview/stuart-hall-culture-and-power
 Philips, C. (Winter 1997). Stuart Hall. BOMB Magazine, (58). Archived from the original on November 13, 2013. https://web.archive.org/web/20131113160938/http://bombsite.com/issues/58/articles/2030
 Procter, J. (2004). Stuart Hall (1st ed.). Routledge. https://doi.org/10.4324/9780203496985
 Stuart Hall Foundation. "About Stuart Hall". Retrieved 03 July 2025. https://www.stuarthallfoundation.org/stuart-hall/
 Tuckman, A. (1989). THATCHERISM. Sociology, vol. 23, no. 3, pp. 443–446. JSTOR, http://www.jstor.org/stable/42853866
 Williams, Z. (2012, February 11). The Saturday interview: Stuart Hall. The Guardian. https://www.theguardian.com/theguardian/2012/feb/11/saturday-interview-stuart-hall
 גורביץ’, ד. וערב, ד. אנציקלופדיה של הרעיונות: תרבות, מחשבה, תקשורת. בבל, 2012.

 קישורים חיצוניים 

 לרשימה הביבליוגרפית באתר קרן סטיוארט הול - Stuart Hall Bibliography (באנגלית).
 הרצאה מאת סטיוארט הול: מבעד לפריזמה של חיים אינטלקטואלים | לחשוב על החשיבה. פורסם במקור ע"י: קרן החינוך לתקשורת (Media Education Foundation). מתוך: אתר קרן סטיוארט הול (באנגלית).
 הרצאה מאת סטיוארט הול: גזע, המסמן הצף. פורסם ע"י: קרן החינוך לתקשורת (Media Education Foundation) (באנגלית).
 הרצאה מאת סטיוארט הול: ייצוג והמדיה. פורסם ע"י: קרן החינוך לתקשורת (Media Education Foundation) (באנגלית). Youtube.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ג'מייקנים שנולדו במאה ה-20
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1932
קטגוריה:ג'מייקנים שנפטרו במאה ה-21
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-2014