קדרות מצרים העתיקה

קדרות מצרים העתיקה כוללת את כל חפצי החימר השרוף ממצרים העתיקה. בראש ובראשונה, כלי חרס שימשו ככלי בית לאחסון, הכנה, הובלה וצריכה של מזון, שתייה וחומרי גלם. פריטים אלו כוללים ספלי בירה ויין וכדי מים, אך גם תבניות לחם, קדרות, מנורות ומעמדים להחזקת כלים עגולים, שכולם היו בשימוש נפוץ במשק הבית המצרי. סוגים אחרים של כלי חרס שימשו למטרות פולחניות. קרמיקה נמצאת לעיתים קרובות כמנחות קבורה.

מומחים לקדרות מצרים העתיקה מבחינים באופן מהותי בין כלי חרס עשויים מסחופת הנילוס  (טין) לבין אלו העשויות מחימר חווארי, בהתבסס על ההרכב הכימי והמינרלוגי ותכונות קרמיות. סחופת הנילוס היא תוצאה של חומר הנסחף מהרי אתיופיה ומגיע למצרים באמצעות נהר הנילוס. סחופת זו שקעה על גדות הנילוס במצרים מאז תקופת הפלייסטוקן המאוחר  על ידי הצפת הנילוס. חימר חווארי הוא אבן צהובה-לבנה המופיעה במרבצי אבן גיר. משקעים אלה נוצרו בתקופת הפלייסטוקן, כאשר מימיו הקדומים של הנילוס ויובליו הביאו משקעים למצרים ושקעו באזור שהיה באותה עת קצה המדבר.

הבנתנו את אופיו וארגון ייצור כלי החרס במצרים העתיקה מבוססת על ציורי קברים, מודלים ושרידים ארכאולוגיים של סדנאות קדרות. מאפיין של התפתחות הקרמיקה המצרית הוא ששיטות הייצור החדשות שפותחו עם הזמן מעולם לא החליפו לחלוטין שיטות ישנות יותר, אלא הרחיבו את הרפרטואר, כך שבסופו של דבר, לכל קבוצת חפצים הייתה טכניקת ייצור משלה. קדרים מצריים השתמשו במגוון רחב של טכניקות ומוטיבים לקישוט ועיטור, שרובן קשורות לתקופות זמן ספציפיות, כגון יצירת צורות יוצאות דופן, קישוט ועיטור בחיתוכים, תהליכי שרפה שונים וטכניקות צביעה.

שיטת   חשובה לכלי חרס מצריים היא "שיטת וינה", שפותחה על ידי דורותיאה ארנולד, מנפרד ביטאק, ג'נין בוריו, הלן וז'אן ז'אקט, והנס-אקה נורדסטרום בפגישה בווינה בשנת 1980.

עריכה בסדרה של כלי חרס מצריים הוכח כיעיל לכרונולוגיה היחסית של מצרים העתיקה. שיטה זו הומצאה על ידי פלינדרס פיטרי בשנת 1899. היא מבוססת על השינויים בסוגי כלי החרס ועל התפשטותם ודעיכתם של סוגים שונים לאורך זמן.

חומרי גלם
הבנת חומר הגלם חיונית להבנת הפיתוח, הייצור והטיפולוגיה של קרמיקה מצרית. ההבחנה בין סחופת הנילוס (טין) לחימר חווארי היא בסיסית בארכאולוגיה המצרית. ניתן לראות תערובות של שני סוגי החומרים כקבוצה שלישית.

סחופת הנילוס
ממוזער|שמאל|220px|כלי מזוגג עשוי מסחופת הנילוס, עם פרטים צבועים לבן (בסגנון "קווים מצולבים לבנים")
סחופת הנילוס היא תוצאה של חומר שנשחק בהרי אתיופיה ונסחף למצרים באמצעות הנילוס. סחופת זו שוקעת על גדות הנילוס במצרים מאז הפלייסטוקן המאוחר  על ידי הצפות המחזוריות של הנילוס. כתוצאה מכך, ניתן למצוא משקעים הרחק ממישור ההצפה המודרני וכן בתוך הרמה המכוסה על ידי ההצפה בעת החדשה. מבחינה כימית מאופיינת הסחופת בתכולת צורן ותחמוצת ברזל גבוהה. מבחינה מינרלוגית, מדובר בסחופת משקע נציצית, עשירה באיליט, המכילה חלקיקי חול ואבן רבים ושונים שהובאו מהערוצים השונים דרכם זורם הנילוס. הסחופת מקבלת צבע אדום או חום כאשר היא נשרפת בתנור עשיר בחמצן. כאשר היא לא נשרפת משתנה צבעה מאפור לכמעט שחור.

חימר חווארי
ממוזער|שמאל|220px|כלי גלילי עשוי מחימר חווארי, מתקופת השושלת הראשונה
חימר חווארי (או 'חרסית מדבר') נמצאת לאורך עמק הנילוס, מאיסנא ועד קהיר, בנאות מדבר ובשולי דלתת הנילוס. זוהי אבן צהובה-לבנה, המצויה במרבצי אבן גיר. המרבצים נוצרו בפליסטוקן, כאשר נהר הנילוס המקורי ויובליו השקיעו את החרסית הזו במה שהיה בעבר מדבר. חימר חווארי כולל מגוון סוגי חרסית. באופן כללי, יש בו אחוז נמוך יותר של סיליקה ותכולת סידן גבוהה באופן משמעותי. תת-הסוגים החשובים ביותר של חימר חווארי הם:
 חרסית קינא: מרבצים משניים כמו זה בואדי קינא. חרסית זו מגיעה ממשקעים שנשטפו בוואדי והתערבבו עם צפחה ואבן גיר מקומית.
 חימר חווארי מצפחה ואבן גיר המצויים לאורך הנילוס בין איסנא לקהיר.

חימר חווארי מקבל בדרך כלל צבע קרם או לבן כאשר נשרף בתנור עשיר בחמצן. חתכים עשויים לחשוף אזורים ורודים או כתומים. הוא עשיר במלחים מינרליים, כך שעל פני השטח החיצוניים יש לעיתים קרובות שכבה דקה של מלח שחוק היוצרת שכבת שטח לבנה בעת שרפה ועלולה להיחשב בטעות כ"גלזורה" על ידי אדם לא מיומן. בטמפרטורת שרפה גבוהה יותר (כ-1000 מעלות צלזיוס), שכבה זו הופכת בצבע לירוק זית ודומה לזיגוג ירוק.

ייצור
ממוזער|שמאל|220px|תיאור של ייצור קרמיקה בתקופת הממלכה הקדומה, המסטבה של טי 
בחירת חומרים
בחירת החומר התבססה על התנאים המקומיים ועל ייעודו של החפץ המיוצר. חרסית מהנילוס שימשה בעיקר לכלי חרס ומיכלים ביתיים, כמו גם קרמיקה לשימוש פולחני. חרסית חווארית שימשה בעיקר לאחסון וייצור חפצי יוקרה כמו כלי בדמות אדם או חיה.

איסוף החימר
יש מעט מידע מדויק על איך והיכן קיבלו קדרים מצריים את חומר הגלם שלהם, כיצד נוהלו מכרות חימר , כיצד הוא הועבר וכיצד הוא הוקצה לקדרים בודדים. באופן כללי, נראה שהחימר הגיע משלושה מקומות שונים: חוף הנילוס או תעלות השקיה, המדבר הסמוך לשדות וגבעות המדבר עצמו. תיאור בקברו של רחמירע  (TT100) מראה פועלים בתהליך בניית ערימת בוץ מהנילוס בעזרת מעדרים על מנת לייצר לבני בוץ . ייתכן שחימר לייצור כלי חרס נאסף באופן דומה. הסצנה מראה גם שחימר הנילוס לא היה חייב להילקח מהשדות. ערימות של חימר מהנילוס נאספו בתהליך חפירת תעלות השקיה - כפי שקורה עד היום.

הכנת החימר
ממוזער|שמאל|150px|עיבוד החימר, בתמונה בקבר בבני חסן מתקופת הממלכה התיכונה (קבר בקת השלישי).
ממוזער|שמאל|150px|לישת החימר, בני חסן (קבר בקת השלישי)
ציורי קברים מצריים מראים לעיתים קרובות את תהליך הכנת החימר. ישנם גם ציורים המספקים פרטים נוספים. לעומת זאת, שרידים ארכאולוגיים ברורים של סדנאות קדרות הם נדירים. ייתכן שמדובר היה במבנים זמניים מאוד.

חימר החשוף לאוויר מתייבש מהר מאוד. כתוצאה מכך הגיע החימר הגולמי לעיתים קרובות לקדר כגושים יבשים ואבנים (במיוחד חימר החווארי מהמדבר). תחילה היה צורך לנקות אותם ובהמשך לערבב אותם במים כדי לאפשר את עיצובם. החימר הגולמי גם יובש ונמעך על מנת להסיר כל זיהומים גדולים, כמו אבנים, על ידי העברתו דרך מסננת. אפשרות נוספת הייתה ניקוי של החימר על ידי טבילה חוזרת ונשנית של כדורי חימר קשים במים והסרת החימר הדק מלמעלה. אין עדויות לתהליך כזה בסדנת הקדרות בעין אסיל (נווה המדבר דאח'לה), אך ישנן עדויות אפשריות לכך בנח'ן. ניקוי זה היה צריך להתבצע בבור אחד או יותר או בורות מים. עוד לפני ממצאים אלה, תיאורי הקדרים בקברו של קנאמון (TT93) פורשו כמתארים ניקוי נוזלים בבור מים. לפחות עבור החימר ששימש בכלי מיידום  בממלכה הקדומה וחימר הנילוס ההומוגני להפליא ששימש מתחילת השושלת השמונה-עשרה, סביר להניח כי נעשה שימוש בטכנולוגיית זיקוק כלשהי.

תמונות סטנדרטיות מראות אדם או שניים המעורבים בהכנת החימר, לאחר שריככו אותו, על ידי דריכה עליו ברגליהם במטרה להפכו למסה גמישה. בשלב זה, ניתן היה להוסיף לחימר חומר חיסום, אם הוחלט שהוא אינו מכיל מספיק זיהומים עדינים, כמו חול. חשוב שאלה לא יהיו גדולים או חדים מדי, "חומר חיסום גדול מדי יכול להפוך את דפנות כלי החרס לבלתי יציבות, מכיוון שהחימר לא יוכל להתחבר יחד כראוי. חלקיקים חדים, כמו אבנים, עלולים לפגוע בקדר בעת לישת החימר ועיצוב הכלים ולמנוע יצירת משטח חלק." באמצעות הוספת חומר חיסום, ניתן היה להפוך את החימר ל"גמיש ויציב יותר במהלך הייצור, וגם נקבובי יותר, מה שהקל על ייבוש, שרפה ושימוש בכלי המוגמר".

לאחר ערבוב החימר עם מים הוא התמלא בבועות אוויר. כדי למנוע סדקים במהלך תהליך השרפה, היה צורך ללוש את החימר. בתהליך זה, שני חצאי גוש החימר הוכו זה בזה בכוח משמעותי. בציורי הקברים, נראה פועל בתנוחה כפופה עובד על החימר בידיו לפני שהוא מוסר את הכדורים, שלשו אותם, ישירות לקדר.

עיצוב
מצרים העתיקה היו חמש טכניקות שונות לעיצוב חרס:
 בידיים
 באמצעות עמוד מסתובב
 באמצעות אובניים המופעלים על ידי אחת מידיו של הקדר
 באמצעות יציקה בתבנית
 על אובניים מסתובבים במהירות, המופעלים על ידי עוזר או רגל הקדר.

מאפיין את התפתחות הקרמיקה הוא שאף על פי שפותחו שיטות חדשות עם הזמן, הן מעולם לא החליפו לחלוטין את הישנות. במקום זאת, הן הרחיבו את הרפרטואר, כך שבנקודת השיא בהיסטוריה של כלי החרס המצריים, לכל סוג של חפץ הייתה טכניקת ייצור משלו.

טיפול בפני השטח
ממוזער|שמאל|150px|עיצוב בסיס עגול של קערה בתיאור מבני חסן
ממוזער|שמאל|220px|גירוד עודפי חרס בבסיס כלי חרס. תמונת ייצור קרמיקה בליבריה בשנת 1968.
תחילה נדרש שהכלי המעוצב יתייבש באופן מספק כדי שהדפנות יהיו יציבות דיין לעבודה נוספת. החימר הגיע בערך למרקם של עור, ונשאר לח מספיק כדי שניתן יהיה עדיין לעצב אותו. בשלב זה ניתן היה להוסיף צבע, זיגוג וחומר החלקה  במידת הצורך. לאחר ייבוש נוסף, הכלי לוטש. שתי טכניקות לליטוש פני הכלי:
 ליטוש באמצעות שפשוף ללא לחץ. יוצר ברק עקבי וקליל. דוגמאות לכך כוללות כדים מתקופת הממלכה הקדומה, כדים וצלחות מתקופת הביניים הראשונה ואולי גם מתקופת הממלכה התיכונה.
 ליטוש באמצעות מירוק או לחץ משמעותי על פני הכלי. יוצר משטחים מבריקים מאוד, אך רק במקרים נדירים של עבודה זהירה במיוחד (כגון קערות מיידום  מתקופת הממלכה הקדומה) לא נותרו סימני ליטוש. בתקופת תיניס ובשושלות השבע-עשרה והשמונה-עשרה, קדרים יצרו דוגמאות דקורטיביות עם הסימנים שהותיר תהליך ליטוש זה.

בשלב זה, ניתן היה גם ליצור הטבעות או חתכים בחימר, "כאשר החימר היה עדיין לח מספיק כדי שלא ישבר בתהליך, אך היה יבש מספיק כדי שלא יישארו אזורים בולטים בחתכים". הדבר נעשה באמצעות כלים שונים, כולל מסמרי עץ או עצם, מסרקים עשויים מעצם או רכיכות, וסכיני צור.

לאחר שלב הייבוש הראשוני הושלם הבסיס העגול. הדבר נעשה באופן ידני עד תקופת השושלת השבע-עשרה, באמצעות כלי שטוח לחיתוך והחלקת הבסיס. רגל נחתכה גם היא ביד, או עוצבה מגוש חימר נוסף. לאחר תחילת השושלת השבע-עשרה, הרגל נוצרה במקום זאת על אובני הקדר ממסת החימר ששימשה ליצירת בסיס הכלי. משלב זה יש יותר ויותר סימני סיבוב לבסיסים ולמעמדים בצדם החיצוני.

ייבוש
בתהליך הייבוש היה צורך לשמור על הכלי בתנאי סביבה מבוקרים, כך שכל חלקי הכלי יתייבשו באופן שווה ולא תתרחש הצטמקות. בתהליך זה, נדרש לאדות הרבה מים, מכיוון שהמים הנותרים רתחו בתחילת תהליך השרפה וגרמו לאדי המים להתרחב מבחינה נפחית. מים כלואים עלולים היו להוביל להופעת פיצוצים בכלי אם לא יכלו להיפלט.

הכלי הושאר לייבוש באור שמש ישיר כאשר האור היה חלש, ובצל כאשר הוא היה חזק, או בחדר סגור כאשר ירד גשם או במזג אוויר קר. תהליך הייבוש יכול היה להימשך מספר ימים, בהתאם ללחות, לגודל, לעובי הדופן ולנקבוביות של הכלי. גם לאחר השלמת הייבוש, הכלים נותרו רוויים בשיעור של 3%-5% מים, אשר נפלטו רק במהלך תהליך השרפה.

שרפה
ממוזער|שמאל|220px|שריפת כלי חרס באש גלויה בכפר על נהר ניז'ר במאלי (תמונה משנת 2009).
ממוזער|שמאל|220px|שחזור כבשן בתבאי, הממלכה החדשה
בתהליך השרפה הופך החימר מחומר גמיש לחומר קשיח. עד לשרפה ניתן להפוך את החימר לגמיש שוב על ידי הרטבתו. כלי חרס שנפגמו במהלך השרפה כמעט בלתי ניתנים לתיקון לאחריה.

בהתליך השרפה מתרחשים מספר תהליכים ככל שטמפרטורת החומר עולה. בסביבות 100 מעלות צלזיוס בורחת הלחות השיורית לאוויר וב-300 מעלות צלזיוס בורחים גם מי גביש  הקשורים כימית. בטמפרטורה של 550–600 מעלות צלזיוס הופך החימר לצורתו הסופית וחסרת הלחות. אספקת החמצן במהלך תהליך השרפה היא קריטית, מכיוון שהיא מנוצלת כאשר הדלק נשרף. אם החמצן לא מסופק יותר (למשל דרך פתח אוורור), תתפתח אטמוספירה עשירה בפחמן חד-חמצני או פחמן חופשי ותיצור תחמוצת ברזל (II) שחורה או חומה-שחורה, המעניקה לכלי החרס הצרובים צבע אפור או חום כהה. הליך זה נקרא שרפה מחזרת. לעומת זאת, בהליך שרפה מחמצנת נשמרת אספקה רציפה של חמצן. הברזל בחימר סופג חמצן והופך לתחמוצת ברזל (III) אדומה או חומה-אדומה. לכלי החרס המתקבלים יש צבע חום-אדום.

שיטת השרפה הפשוטה והמוקדמת ביותר היא אש גלויה. הכלי המיועד לשרפה מכוסה וממולא בחומר דליק. הוא מונח על פיסת אדמה שטוחה, מוקף בקירות נמוכים או מונח בבור. בתהליך השרפה יש לקדר שליטה מועטה יחסית. הכלי נמצא במגע ישיר עם הלהבות והדלק, אשר מתחמם במהירות ואז מתקרר שוב במהירות.

אופטימיזציה של תהליך השרפה התאפשרה לאחר שהכלי החרס הונחו בתוך תא עם פתח אוורור והופרדו מהדלק של האש, כלומר כבשן. קפיצת מדרגה טכנולוגית זו נעשתה בתקופת הממלכה הקדומה המוקדמת ביותר, אך ייתכן כי כבר נעשתה ב או ב המאוחרת.

הצורה הפשוטה ביותר של כבשן הייתה פיר ללא הפרדה בין האזור בו נשרף הדלק לתא בו הונחו כלי החרס. ניתן היה להניח את החומר דרך פיר עליון ולאחר מכן להציתו דרך פתח בקרקע. פתח זה אפשר אספקה רציפה של חמצן, שניתן היה להשתמש בו ליצירת אווירה מחמצנת. כעת היה על התנור להגיע לטמפרטורת שרפה קבועה על מנת לחמם את החימר בתא השרפה. כתוצאה מכך, האש נמשכה זמן רב יותר ובערה באופן עקבי יותר.

ההתקדמות הטכנולוגית הבאה הייתה הכנסת רשת, שהפרידה את הדלק מהחרס שנשרף. זה מנע מלהבות מעושנות ודלק מפוחם לבוא במגע עם החרס ולהשאיר עליו כתמים ולכלוכים. הכלים שנשרפו הונחו בחלק העליון, כאשר הפתח מתחתם. האוויר החם עלה אל הכלים והסתובב סביבם, תוך שריפת החימר בעקיפין. תנורי פיר עם רשת מסוג זה, מתועדים באמנות המצרית ובארכאולוגיה מהממלכה הקדומה ואילך.

עיטור
קדרים מצריים השתמשו במגוון רחב של טכניקות ומוטיבים דקורטיביים, שרבים מהם אופייניים לתקופות ספציפיות. ישנן שלוש נקודות בתהליך הייצור בהן ניתן היה להוסיף עיטורים וקישוטים: לפני, במהלך או אחרי תהליך השרפה.

מאז התקופה הקדם-שושלתית הוסיפו קדרים רכיבים דקורטיביים בשלב היציקה, ויצרו צורות יוצאות דופן או חיקו חומרים אחרים, כמו סלים, מתכת, עץ או אבן. רוב ה"מאפיינים המפוארים" נוצרו במהלך תהליך עיצוב הכלי והחלקת פני השטח שלו, הרבה לפני שהוא נשרף. הרכיבים עוצבו מחתיכת חרס ביד או הוטבעו בחימר כשהיה עדיין גמיש - לעיתים קרובות נשארו טביעות אצבעות בתוך הכלי. נוצרו גם כלים בעלי דמות אדם או חיה ונוצרו גם לעיתים קרובות פניו של האל בס או האלה חתחור. נפוץ היה לחתוך חלקים מהכלי כדי לחקות סוג אחר של חומר.

אפילו בכלי החרס המצריים הקדומים ביותר, שיוצרו בשלב מוקדם של תרבות מרימדה , ישנם עיטורים חרוטים כמו דוגמת עצם האדרה . בטכניקה זו, פני השטח של הכלי נשרטו בכלי חד, כמו זרד, סכין, מסמר או ציפורן לפני שריפתו.

לכלים שנשרפו בבור שרפה יש לעיתים קרובות שפה עליונה שחורה. שפות שחורות אלו הפכו יותר ויותר למאפיין דקורטיבי, שדרש ידע טכני לייצור עקבי. בשילוב עם צבע אדום כהה וליטוש, כלי חרס אלה בעלי קצה שחור היו אחד מסוגי כלי החרס האופנתיים והפופולריים ביותר. הצבע השחור היה תוצאה של פחמון, שנוצר על ידי הכנסת חלקיקי עשן לתנור במהלך תהליך השרפה, למשל. היבטים מסוימים של תהליך מיוחד זה עדיין אינם ברורים.

ניתן להוסיף עיטורים צבועים בעזרת מברשת לפני או אחרי השרפה. עבור דוגמאות ספציפיות, ניתן לרסס צבע על פני הכלי, או לטבול אותו בצבע. ישנם שבעה סוגים עיקריים של כלי חרס צבועים ממצרים העתיקה:
 סגנון הצלב הלבן של פטרי: כלי חרס זה נמצא רק במצרים העליונה בתרבות הנקאדה הראשונה (בערך 4000–3500 לפנה"ס). הם עשויים בדרך כלל מחימר הנילוס (חימר הנילוס A). פני השטח בצבע אדום כהה או חום אדמדם ומלוטשים. המאפיין האופייני לסגנון זה הוא ציור בצבע לבן או קרם של דוגמאות גאומטריות או (לעיתים) בעלי חיים, צמחים, אנשים וסירות.
 הסגנון המעוטר של פטרי: כלי חרס זה אופייני לתרבויות הנקאדה השנייה והשלישית (בערך 3500–3000 לפנה"ס). הם עשויים בדרך כלל מחימר חוואר (חימר חוואר A1). פני השטח מוחלקים לחלוטין, אך אינם מלוטשים וצבעם משתנה מאדום בהיר לאפור צהבהב. צבע חום-אדום שימש לציור מספר מוטיבים - לרוב, ספינות, מדבריות, פלמינגו, אנשים, ספירלות, קווים גליים וקווים בצורת Z.
 סגנון רקע לבן: סגנון זה נוצר בתקופה הביניים הראשונה, בממלכה התיכונה המוקדמת, בממלכה החדשה ובתקופה המאוחרת (בערך 2200–300 לפנה"ס). פני השטח של סגנון זה עוטרו בצבעים שונים על רקע לבן, לאחר השריפה. העיטור מתאר בדרך כלל סצנות מנחה שעוצבו בקפידה.
 סגנון נופי: סגנון זה הופיע באופן ספורדי בכל התקופות. הוא דומה מאוד לסגנון הרקע הלבן, אלא שהסצנות צוירו ישירות על פני הכלי ללא רקע לבן.
 סגנון הצביעה בכחול: סגנון זה התרחש מאמצע השושלת ה-18 ועד סוף השושלת ה-20 (בערך 1500–1000 לפנה"ס). הוא מאופיין בשימוש בפיגמנטים כחולים, יחד עם שחור, אדום ולעיתים צהוב. המוטיב העיקרי הוא עיטורים פרחוניים: פרחי לוטוס וניצנים, ועלי כותרת בודדים של פרחים שונים, צבועים כאילו היו על חוט כרוך סביב צוואר וכתפי האגרטל. ניתן למצוא גם תיאורים של בעלי חיים צעירים וסמלים של חתור ובס. הכלים עשויים בדרך כלל מחימר הנילוס.
 סגנון הצביעה החום-אדום: סגנון זה התפתח בתחילת השושלת ה-18 (בערך 1500 לפנה"ס) משימוש דקורטיבי בקווים בסוף הממלכה התיכונה ובתקופה הביניים השנייה. שלא כמו הסגנון הצבוע בכחול, כלי חרס אלה עשויים בדרך כלל מחימר חוואר. הסגנון מאופיין בדוגמאות דקורטיביות ספציפיות מאוד: קבוצה של שניים עד ארבעה קווים מקבילים, עם אלמנטים שונים כמו נקודות, קווי זיגזג, קווים גליים וכדומה שצוירו ביניהם. אלה נצבעו בצבעים שונים: אלמנטים חומים וקווים אדומים או להפך.
 סגנון פרח הלוטוס וקווים מוצלבים.

לקריאה נוספת
 R. O. Allen, H. Hamroush, M. A. Hoffman: "Archaeological implications of differences in the composition of Nile sediments." in Ralph O Allen, Archaeological Chemistry IV: developed from a symposium sponsored by the Division of History of Chemistry at the 193rd meeting of the American Chemical Society, Denver, Colorado, April 5–10, 1987. American Chemical Society, Washington 1989, , pp. 33–56.
 Dorothea Arnold, "Keramik." in Wolfgang Helck, Wolfhart Westendorf: Lexikon der Ägyptologie. (LÄ) Vol. III: Horhekenu - Megeb. Harrassowitz, Wiesbaden 1980, , col. 392–409.
 Dorothea Arnold, Janine Bourriau (ed.): An Introduction to Ancient Egyptian Pottery (= Deutsches Archäologisches Institut, Abteilung Kairo. [DAIKS] Sonderschrift 17). von Zabern, Mainz 1993.
 Dorothea Arnold, Studien zur Altägyptischen Keramik (= DAIKS. Sonderschriften 9). von Zabern, Mainz 1981.
 Dorothea Arnold, "Wandbild und Scherbenbefund. Zur Töpfereitechnik der alten Ägypter vom Beginn der pharaonischen Zeit bis zu den Hyksos." Mitteilungen des Deutschen Archäologischen Instituts, Abteilung Kairo. (MDAIK) Bd. 32, 1976, pp. 1–34.
 Dean E. Arnold, Ceramic Theory and Cultural Process (= New studies in archaeology.). Cambridge University Press, New York 1985, .
 Janine D. Bourriau, Paul T. Nicholson, Pamela J. Rose, "Pottery." in Paul T. Nicholson, Ian Shaw (ed.): Ancient Egyptian Materials and Technology. Cambridge University Press, Cambridge/ New York 2000, , pp. 121–147.
 Colin A. Hope: Egyptian Pottery (= Shire Egyptology. Vol. 5). Shire, Aylesbury 1987, .
 Friedman, R. F. (1994). Predynastic settlement ceramics of Upper Egypt: A comparative study of the ceramics of Hemamieh, Nagada, and Hierakonpolis (Doctoral dissertation, University of California, Berkeley).
 , Buto III. Die Keramik von der späten Vorgeschichte bis zum frühen Alten Reich (Schicht III bis VI) (= Archäologische Veröffentlichungen des Deutschen Archäologischen Instituts Kairo. Vol. 94). von Zabern, Mainz 1998.
 Christina Regner: Keramik (= Bonner Sammlung von Aegyptiaca. Vol. 3). Harrassowitz, Wiesbaden 1998, . (Online)
 Savage, S. (2001). Towards an AMS Radiocarbon Chronology of Predynastic Egyptian Ceramics. Radiocarbon, 43(3), 1255–1277. doi:10.1017/S0033822200038534
 Robert Schiestl, Anne Seiler: Handbook of Pottery of the Egyptian Middle Kingdom. Band I: The Corpus Volume. Band II: The Regional Volume. Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 2012.
 Anna Wodzińska: A Manual of Egyptian Pottery (= AERA field manual series.). Ancient Egypt Research Associates (AERA), Boston, 2009/ 2010:
 Volume 1: Fayum A – Lower Egyptian Culture (= AERA field manual series. Vol. 1). 2009, .
 Volume 2: Naqada III – Middle Kingdom (= AERA field manual series. Vol. 1). 2009, .
 Volume 3: Second Intermediate Period – Late Period (= AERA field manual series. Vol. 1). 2010, .
 Volume 4: Ptolemaic Period – Modern (= AERA field manual series. Vol. 1). 2010, .

קישורים חיצוניים

 reshafim.org: Pottery.
 Digital Egypt for Universities: Pottery in Egypt.

הערות שוליים

קטגוריה:קדרות
קטגוריה:מצרים העתיקה