פיזיולוגוס

הפיזיולוגוס (לטינית: physiologus, יוונית עתיקה: Φυσιολόγος) הוא טקסט נוצרי דידקטי ביוונית שנכתב או נערך על ידי מחבר לא ידוע באלכסנדריה. מקובל לתארך את החיבור למאה ה-2 לספירה. הפיזיולוגוס היה נפוץ בכל רחבי העולם הנוצרי ופירש באופן סימבולי ואלגורי את תפקידם של בעלי החיים בעולם.

בגרסתו המקורית, מורכב הפיזיולוגוס מ-48 פרקים העוסקים בחיות, צמחים ואבנים יקרות, ומפרטים את הידע שהיה קיים אודותיהם בכתביהם של סופרים קלאסיים כמו "היסטוריה של בעלי חיים" מאת אריסטו ויצירות שונות של הרודוטוס, פליניוס הזקן, איליאנוס, וחוקרי טבע נוספים. הטקסט מוסיף לכל אחד מהם פרשנות סמלית ברוח הנצרות, ובכך הופך את עולם הטבע למערכת של לקחים אתיים ותאולוגיים המהווים מופת עבור המאמין.

השפעתו של הפיזיולוגוס על תפיסת "המשמעות" של בעלי חיים נשמרה באירופה במשך למעלה מאלף שנה. הוא הופץ באופן נרחב במזרח הנוצרי ובאירופה של ימי הביניים ותורגם לשפות רבות. בכך הוא היווה את הבסיס לז'אנר ספרי החיות של ימי הביניים והשפיע רבות על הסמליות של האמנות הכנסייתית מימי הביניים: סמלים כמו עוף החול הקם מאפרו והאם השקנאית המחיה את גוזליה בדמה מופיעים בכתבים דתיים, בויטראז'ים ופסלים בכנסיות, ועדיין רווחים גם בימינו.

 מקור השם 
ממוזער|276x276 פיקסלים|מוטיב "השקנאית ברחמיה", ויטראז' בחלון כנסייה בסאפוק, אנגליה
פיזיולוגוס (Physiologus) הוא הצורה הלטינית של השם היווני העתיק φυσιολόγος ,physiologos, מונח שמקורו ביוונית φύσις (פיסיס, "טבע") ו-λόγος (לוגוס, "מילה" או "סיבה"), ומשמעותו היא "חקירת טבעו של העולם". למרות שהוא לכאורה מדריך המכיל חיות וצמחים, הוא למעשה לא מתמקד בהם, אלא ברלוונטיות שלהם למאמין הנוצרי. מייקל ג'יי קרלי מסביר כי "פיזיולוגוסים מעולם לא נועדו להיות חיבור על תולדות הטבע. ... וגם המילה ... מעולם לא התכוונה בפשטות ל"חוקר הטבע" כפי שאנו מבינים את המונח, ... אלא למי שפירש באופן מטאפיזי, מוסרי, ולבסוף, באופן מיסטי את המשמעות הטרנסצנדנטלית של עולם הטבע".

הפזיולוגוס משלב את הידע שהיה קיים בזמנו על בעלי חיים יחד עם האינטראקציות של בני אדם איתם, מנקודת מבט אנתרופוצנטרית וסימבולית. זאת מתוך גישה המניחה כי העולם הטבעי הוא תוצר של תכנון אלוהי מכוון. לפי תפיסה זו, אלוהים "כתב" את הטבע כספר המיועד לקריאה; עולם שנולד מדבר האל (לוגוס) מעוצב וברור שכל מרכיב בו נועד לשמש ככלי להדרכת האנושות ולהבנת רצון האל. הבריאה משקפת את הבורא, והתבוננות בה מאפשרת לאדם להבין את טבעו הבלתי נתפס של הבורא.

 מבנה הפרקים 
כל הפרקים הם בעלי מבנה זהה: הם מתחילים בציטוט מהתנ"ך ואחריו הנוסחה "חוקר טבעו של העולם אמר על...", בצירוף שם החיה (או הצמח או האבן) שבו עוסק הפרק. לאחר מכן מובא תיאור של תכונותיה של החיה ופרשנות של תכונות אלו מנקודת מבט נוצרית. הפרקים מסתיימים במשפט: "חוקר טבעו של העולם דיבר יפה על...".

כך למשל, מספר הפיזיולוגוס על האריה שגוריו נולדים מתים ומקבלים חיים כאשר האריה הזקן נושף עליהם, ועל עוף החול אשר שורף את עצמו למוות וקם ביום השלישי מן האפר; שניהם נחשבים כמדמים את תחייתו של ישו. גם החד-קרן, שאותו ניתן ללכוד רק בחיקה של בתולה טהורה, מסמל בקרנו היחידה את האמונה היחידה, ובצורתו הקטנה דמוית הגדי את הצניעות שבה בחר האל להתגלם בבשר. על הינשוף אומר הפיזיולוגוס כי "הוא עף רק בלילה משום שהוא מעדיף לחיות בחושך ומסתתר מהאור. בכך הוא מייצג את היהודים, שהראו שהם מעדיפים את החושך על פני האור כאשר דחו את ישו.

 זהות המחבר 
בגרסאות העתיקות יותר, המחבר בדרך כלל אינו מזהה את עצמו, וניתן להניח שהפיזיולוגוס נחשב למעין מורשת משותפת מסוף העת העתיקה ועד ימי הביניים. במאות מאוחרות יותר הוא יוחס לאבות כנסייה ידועים שונים, ובמיוחד לאפיפניוס מסלמיס, בזיליוס הגדול, ופטרוס הקדוש מאלכסנדריה , על מנת להעניק ליצירה חשיבות וסמכות מוסרית ורוחנית.

 תרגומים והתפשטות במערב 
בסביבות שנת 400 תורגם הפיזיולוגוס מיוונית עתיקה, השפה המקורית בה נכתב, ללטינית. במאה ה-5 הוא תורגם לגעז, לארמנית, לסורית וערבית. לאחר מכן הגיע לאירופה והתפשט גם בה. תרגום סלאבי עתיק (בולגרית עתיקה) נעשה במאה ה-10. תרגומיו השונים של הפיזיולוגוס היו למעשה ליצירה חדשנית, שמחד גיסא עשתה שימוש בגמישות ובעניין שעורר הטקסט אודות הטבע, ומאידך גיסא שילבה זאת עם המימד המוסרי והרוחני של הנצרות, דת חדשה יחסית שעדיין הייתה בהתהוות. במרוצת השנים הוסיפו לו מתרגמים שונים פרשנויות מורכבות יותר שתאמו את התפתחות הנצרות בזמנם. כך למשל, בעוד שסופרים יווניים ולטיניים תרגמו את הדף העוסק בנחש מהפיזיולוגוס כלשונו, יוחנן הבודד ויצחק מנינווה, במסורת הסורית, הוסיפו לטקסט שכבת פרשנות סגפנית. כתבי יד מאוירים של פיזיולוגים הם יחסית נדירים.

הבישוף הנוצרי בן המאה ה-4, אפיפניוס מסלמיס השתמש בפיזיולוגוס בספרו "פנאריון", וציטוטים והתייחסויות רבות נוספות לפיזיולוגוס שנמצאים אצל אבות הכנסייה מראים שזוהי אחת היצירות הידועות ביותר של שלהי העת העתיקה. תרגומים שונים היו נפוצים בימי הביניים. ז'אנר הבסטיארי, או ספרי החיות התבסס על התשתית הרעיונית של הספר ואף על תאורי החיות שבו, אולם נוספו לו איורים והוא נעשה מורכב יותר, מחולק לנושאים, וניסה לשלב ידע מדעי מהתקופה, כמו אטימולוגיות. אלא שהמעבר לז'אנר הבסטיארי לא הביא לסיום הפיזיולוגוס, והוא הוסיף להיות מודפס עד המאה ה-19 בעיקר ביוונית ובסלאבית.

 מחקר אקדמי 
המחקר המודרני של פיזיולוגוס החל עם פרנצ'סקו סבורדונה משנת 1936, אשר זיהה שלוש מסורות של הטקסט בכתבי היד ששרדו:
 המסורת ה"פרימיטיבית": הגרסה הקרובה ביותר למקור מהמאה ה-2. היא פשוטה בלשונה וכוללת את הגרעין המקורי של סיפורי החיות.
 המסורת הביזנטית או הפסאודו-אפיפנית: גרסה מעובדת מהתקופה הביזנטית, המיוחסת לאפיפניוס מסלמיס, כוללת רק 27 פרקים, כולם עוסקים בבעלי חיים (תשעה מהם נעדרו מהקובץ הראשון). היא מאופיינת בחלקים נטורליסטיים, התפתחויות מוסרניות נרחבות ומגוונות יותר, סמליות תמציתית יותר ותוספות אטימולוגיות.
 מסורת פסאודו-בזילית: גרסה שיוחסה לבזיליוס הגדול, אחד מאבות הכנסייה, על מנת להעניק לה סמכות דתית. גרסה זו כוללת הרחבות תאולוגיות רבות.
המחקר האקדמי עוסק במגוון סוגיות הנוגעות לטקסט, כמו מוצאו, זמן חיבורו, זהות מחברו, אופן התפשטותו בעולם, השימוש שנעשה בו, והשינויים הרבים שחלו בו בין מתרגמים שונים בני תקופות שונות ובני תרבויות שונות.

ההנחה שהוא התחבר במצריים מבוססת על כך שמספר אגדות מתוכו, מקורן באמונות מצריות, כמו עוף החול שהיה הציפור הקדושה של העיר הליופוליס, שם סגדו לו כחלק מהפולחן של רע, אל השמש. קיומו של תרגום אתיופי מוקדם של הפיזיולוגוס, מצביע אף הוא על אלכסנדריה כמקור, שכן הרוב המכריע של הטקסטים האתיופיים המוקדמים ביותר נגזרים ממודלים אלכסנדרוניים.

החוקרת אנה דורופבה טוענת כי המספר הרב של התירגומים השונים והגרסאות של הטקסט מרמזים לא רק על על חשיבותו של הפיזיולוגוס, אלא גם על היותו טקסט מגוון וגמיש שקל להתאימו לדרישות שונות כמו חינוך נזירים, כתיבת דרשות, הוכחת טענות תאולוגיות, ועוד. על סמך טענה זו היא סותרת את ההנחה המקובלת כי הכתבים הקרולינגיים היו ביסודם העתקות של כתבי קדם שסייעו לשימור ידע מתרבות יוון ורומא אולם לא תרמו להוספת ידע. לדבריה, "חשיבותם של אוספים אלה טמונה דווקא בגיוון התוכן שלהם. אלו הם אוספים שנועדו להתאים לצרכים ולטעמים הספציפיים של מקום מסוים בתקופה מסוימת, והשימושים בהם רבים כסוגי הטקסטים".

 הערות שוליים 

קטגוריה:כלכלה, חברה ותרבות בימי הביניים
קטגוריה:כתבי יד
קטגוריה:ספרי זואולוגיה
קטגוריה:ספרות ימי הביניים
קטגוריה:כתבי קודש נוצריים