מורגן בלקלי

מורגן גרדנר בלקלי (באנגלית: Morgan Gardner Bulkeley; 26 בדצמבר 1837 – 6 בנובמבר 1922) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, איש עסקים ובכיר בתחום הביטוח. בשנת 1876 שימש כנשיא הראשון של הליגה הלאומית בבייסבול, ובעקבות זאת הוכנס בשנת 1937 להיכל התהילה של הבייסבול. בחירה זו נותרה שנויה במחלוקת, מאחר שתקופת כהונתו כמנהל בייסבול הייתה קצרה מאוד.

בלקלי נולד באיסט האדאם שבקונטיקט. אביו, השופט אליפאלט אדמס בלקלי, היה עורך דין ואיש עסקים בולט, והפך לנשיא הראשון של חברת הביטוח Aetna Life. המשפחה עברה להרטפורד, שם התחנך מורגן, ובהמשך עבד בברוקלין, ניו יורק. הוא שירת זמן קצר במלחמת האזרחים האמריקנית, אך לא השתתף בקרבות. לאחר מות אביו ב־1872 חזר להרטפורד, מונה לנשיא בנק ולחבר דירקטוריון ב־Aetna, והפך לנשיא החברה ב־1879 – תפקיד שבו החזיק עד סוף חייו.

כאשר קבוצת הבייסבול Hartford Dark Blues הצטרפה לליגה הלאומית החדשה ב־1876, התבקש בלקלי, נשיא הקבוצה, לכהן כנשיא הליגה, אף שהיה חסר ניסיון משמעותי בתחום. הוא כיהן עונה אחת בלבד, כאשר מרבית העבודה בוצעה בפועל בידי ויליאם הולברט משיקגו. במקביל כיהן במועצת העיר הרטפורד, וב־1880 נבחר לראשונה לכהונה של שנתיים כראש עיריית הרטפורד, תפקיד שבו כיהן ארבע קדנציות.

בלקלי נבחר למושל קונטיקט ונכנס לתפקידו בשנת 1889. אף שלא קיבל מינוי מחודש מטעם המפלגה הרפובליקנית, כיהן קדנציה שנייה משום ששני בתי המחוקקים של המדינה לא הצליחו להגיע להסכמה על תוצאות הבחירות של 1890. לאחר תום כהונתו הרשמית מצא כי דלתות לשכת המושל ננעלו בפניו, והוא פתח אותן באמצעות לום – אירוע שהעניק לו את הכינוי 'מושל הלום'. הוא עזב את תפקידו ב־1893.

בשנים 1905–1911 כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קונטיקט. בשנותיו האחרונות היה פעיל בענייני ציבור ופילנתרופיה. לאחר מותו ב־1922 נקראו על שמו מבנים אחדים בהרטפורד, ובהם גשר ובית ספר תיכון.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
מורגן גרדנר בלקלי נולד ב־26 בדצמבר 1837 באיסט האדאם שבקונטיקט, למשפחה מקומית ותיקה; שני הוריו היו צאצאים של נוסעי המייפלאואר יותר מ־200 שנה קודם לכן. אחד מאבות המשפחה הבולטים היה פיטר בלקלי, מייסד העיר קונקורד שבמסצ'וסטס. מורגן היה השלישי מבין שישה ילדים והשני מבין הבנים (אחות בכורה ואח צעיר נפטרו בגיל צעיר). אביו, אליפאלט אדמס בלקלי, שכונה בדרך כלל "השופט בלקלי" בשל שירותו המוקדם בבית הדין לענייני צוואות של איסט האדאם, היה עורך דין, איש עסקים, איש ציבור וממייסדי חברת הביטוח Aetna Life וכן מהמייסדים של המפלגה הרפובליקנית בקונטיקט. אמו, לידיה סמית מורגן, הייתה קרובת משפחה רחוקה של ג'יי. פי. מורגן.

משפחת בלקלי התגוררה תחילה באיסט האדאם, אך האב זיהה הזדמנויות טובות יותר בהרטפורד, והמשפחה עברה לשם בשנת 1847. בניגוד לאחיו הבכור צ'ארלס, שלמד בשלושה בתי ספר פרטיים וסיים תואר במכללת ייל בשנת 1856, מורגן לא היה תלמיד מצטיין. הוא למד ב־Centre School בהרטפורד (לימים Brown School) ובאקדמיית בייקון, אך ככל הנראה לא סיים את לימודיו שם. הוא החל לעבוד אצל דודו מצד אמו, הנרי מורגן, ועזב את הרטפורד כדי לעבוד בחברת הדוד, H. P. Morgan & Company, בברוקלין שבניו יורק. שם למד תחילה את תחום סחר מוצרי הטקסטיל, ונשאר בחברה כמעט עשרים שנה, עד שהפך לשותף. בתקופת שהותו בברוקלין שימש כחבר בוועד הרפובליקני של מחוז קינגס.

במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שירת בלקלי כחייל פשוט ברגימנט ה־13 של המיליציה של מדינת ניו יורק. אחיו הצעיר, ויליאם בלקלי, שגם הוא עבר לברוקלין לעבוד בחנות של משפחת מורגן, שירת שירות פעיל של תשעים יום בשנת 1861, בעוד מורגן הצטרף למשמר העורפי. הסידור נועד ככל הנראה למנוע מצב שבו הנרי מורגן יישאר ללא עזרתם של שני האחים. ויליאם לא השתתף בלחימה; במאי 1862 הצטרף גם מורגן לשירות של תשעים יום. הרגימנט נשלח לסאפוק שבווירג'יניה, לא השתתף בקרבות, ואיבד חייל אחד מירי כוחות ידידותיים וחייל נוסף ממחלת לב. הרגימנט חזר לברוקלין בספטמבר 1862, ומורגן בלקלי שב לעבודתו, שבה נשאר עוד עשר שנים. אחיו הבכור צ'ארלס הגיע לדרגת קפטן ברגימנט הארטילריה הכבדה הראשון של קונטיקט, אך נפטר ממחלה במחנה בפברואר 1864. מותו הפך את מורגן לבן הבכור שנותר בחיים, ולמי שיועד בעתיד לשאת באחריות המשפחתית. אף ששירותו הצבאי של בלקלי היה מוגבל, למלחמה הייתה השפעה רבה על חייו, הן בשל שינוי מעמדו במשפחה והן משום שלאחריה היה מעורב עמוקות בארגוני ותיקים, בהם ה־Grand Army of the Republic. כאשר השופט בלקלי נפטר בשנת 1872, חזר מורגן להרטפורד כדי לטפל בעיזבון אביו, ומונה לחבר בדירקטוריון של Aetna.

בהרטפורד סייע בלקלי בהקמת בנק United States Bank of Hartford, והפך לנשיאו. דרך הבנק היה מעורב בפעילויות צדקה ועניינים אזרחיים שונים, ובשנת 1874 נבחר לחבר במועצת העיר הרטפורד.

 בייסבול 
בולקלי היה בעל מניות ונשיא קבוצת הבייסבול Hartford Dark Blues. ליגת הבייסבול המקצוענית הראשונה, National Association of Professional Base Ball Players, החלה לפעול בשנת 1871. בשנת 1874 הצטרפה הרטפורד לליגה; הקבוצה סיימה במקום השביעי מתוך שמונה וניסתה לצרף שחקנים מובילים. בשנת 1875, בהובלת קנדי קאמינגס והמאמן־שחקן בוב "Death to Flying Things" פרגוסון, סיימה הקבוצה במקום השלישי.

בעלי קבוצת Chicago White Stockings, ויליאם הולברט, יזם הקמת ליגה חדשה עם הקבוצות החזקות ביותר. בפגישה שנערכה בניו יורק ב־2 בפברואר 1876, הסכימו ארבעה נשיאי קבוצות מהמזרח, ובהם בלקלי, וארבעה מהמערב, ובהם הולברט, להקים את הליגה הלאומית. בלקלי נבחר באקראי לאחד מחמשת הדירקטורים, ולאחר מכן מונה לנשיא הליגה. אלברט ספולדינג סיפר לימים כי בלקלי היסס בתחילה, אך שוכנע בידי הולברט, שטען כי מדובר במחווה למזרח, שבו נולד והתפתח הבייסבול בראשיתו. בלקלי הודיע כי יכהן שנה אחת בלבד, ובפועל הולברט היה זה שביצע את מרבית העבודה במהלך כהונתו.

הסיבות למינויו של בלקלי, שלא היה קשור עמוקות לעולם הבייסבול, אינן ברורות לחלוטין. חוקרים שונים ציינו כי מינוי נשיא מהמזרח היה צעד פוליטי נבון, שהעניק לליגה החדשה יוקרה ואמינות. לפי הביוגרפיה שלו בהיכל התהילה, הולברט וספולדינג ראו בו אדם בעל יושרה ואופי, הדרושים לביסוס הליגה.

כנשיא קבוצת הרטפורד, סירב בלקלי לאפשר העברת תוצאות המשחקים מהאצטדיון למקומות שבהם התאספו אוהדים שלא נכחו במשחק, רעיון שעיתון Chicago Tribune כינה טיפשי. כנשיא הליגה פעל נגד הימורים בלתי חוקיים, שתייה מופרזת והתפרעויות קהל. עם זאת, הבנתו בבייסבול הייתה מוגבלת, והוא היה בעיקר משקיע חסר תשוקה מיוחדת למשחק. עיסוקיו העסקיים ותחביבים אחרים תפסו את רוב זמנו. לאחר עונת 1876 פרש מהתפקיד, והולברט נבחר לנשיא הליגה הלאומית. קבוצת הרטפורד שיחקה בליגה שתי עונות בלבד, ובלקלי מכר את חלקו בקבוצה לפני עונת 1877.

בשנת 1905 היה בלקלי אחד משבעת חברי ועדת מילס, שהוקמה ביוזמת ספולדינג ואישרה את הסיפור שלפיו אבנר דאבלדיי המציא את הבייסבול – מסקנה שנותרה שנויה במחלוקת עד היום.

 איש עסקים ופוליטיקאי 
 תפקידים עירוניים בהרטפורד 
הקריירה הקצרה של בלקלי כמנהל בבייסבול חפפה לתחילת דרכו הפוליטית. בין השנים 1875–1876 כיהן כחבר במועצת העיר הרטפורד, וב־1876 נבחר לחבר מועצת העיר, תפקיד שבו שירת שנתיים. בשנת 1879, לאחר שתומאס או. אנדרס התפטר מתפקיד נשיא חברת Aetna בשל בעיות בריאות, מונה בלקלי לנשיאה השלישי של החברה. הוא כיהן בתפקיד זה 43 שנים, וכדירקטור כמעט חצי מאה. בתקופתו עלו נכסי החברה מ־25 מיליון דולר בשנת 1880 ליותר מ־200 מיליון דולר בעת מותו בשנת 1922, והיקף הביטוח הפעיל גדל פי שמונה עשרה. בין השיטות שבהן השתמשה החברה כדי להשיג תשואה מינימלית של 4 אחוזים היו מתן הלוואות לחקלאים באזורי הספר המתפתחים, ובהמשך, עם התייצבות האזורים והחזר ההלוואות, השקעה באיגרות חוב מוניציפליות של ערים במערב. בין תחומי הביטוח החדשים ש־Aetna פיתחה תחת הנהגתו נכללו ביטוח תאונות, ביטוח אחריות, ביטוח בריאות וביטוח רכב.

בשנת 1878 התמודד בלקלי מטעם המפלגה הרפובליקנית על תפקיד ראש עיריית הרטפורד, אך הפסיד לג'ורג' ג'. סאמנר. הוא פעל להגברת הפופולריות שלו, בין השאר באמצעות מימון התאורה לחנוכת בניין הקפיטול של קונטיקט בשנת 1879. כאשר התמודד שוב בשנת 1880, הצליח להשיג קולות רבים של מהגרים אירים ברובעי העיר הסמוכים לנהר קונטיקט – אותם אזורים שהביאו להפסדו בשנת 1878 – באמצעות קניית קולות. סביר שבלקלי קשר קשר עם אלדרמן לשעבר בשם גדעון וינסלו לרכישת קולות תמורת מצרכים בשווי חמישה דולרים מחנות המכולת של וינסלו, סכום שהיה שווה ערך למספר ימי עבודה של פועל. לפי הביוגרף שלו, קווין מרפי: . השחיתות הזו, שהעניקה לו את כל שמונת הרבעים בשנת 1880, עלתה לו בתמיכתם של חלק מהרפובליקנים, תמיכה שאותה השיב בשלוש מערכות הבחירות המוצלחות הבאות באמצעות קניית פחות קולות. אף שניצח ברבעים הדמוקרטיים החמישי והשישי בשנת 1880, בהמשך הפסיד בהם פעמיים וחילק אותם פעם אחת, אך בממוצע קיבל שם 45 אחוזים מהקולות.

במהלך כהונתו כראש עירייה, לקח בלקלי על עצמו את ארגון הטיול השנתי לילדים עניים שהעירייה נהגה לקיים, יוזמה שסבלה ממחסור בתרומות. הוא מימן אותה מכיסו הפרטי, שכר רכבת שלקחה כמה מאות ילדים לאתר הנופש הקיצי פנוויק. הדבר צוין כסיבה לכך שהרבעים העניים העניקו לו את קולותיהם. הטיול לא התקיים בשנת 1884, משום שבלקלי שהה באירופה, ולאחר מכן הופסק לחלוטין.

צ'ארלס ו. ברפי, בהיסטוריה שלו על מחוז הרטפורד, תיאר את כהונתו של בלקלי כראש עיר כ'עסקית ויעילה במיוחד… תוך ייזום וקידום פרויקטים מוניציפליים חשובים רבים, ובה בעת הוצאה של סכומים העולים על משכורתו כדי להעניק הנאה או נוחות לעניי העיר'.

 מושל קונטיקט 
בשנת 1886 ביקש בלקלי את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לכהונה בת שנתיים כמושל קונטיקט, אך הפסיד בוועידת המפלגה ל. הרפובליקנים התרשמו מכך שבלקלי ערך קבלת פנים לכבוד לונסברי הן לאחר הוועידה והן לאחר השבעתו בינואר. נוהג הרוטציה בתפקידים במפלגה גרם לכך שלונסברי לא התמודד לכהונה שנייה, ובשנת 1888 היה בלקלי מועמד הרפובליקנים, בעוד הדמוקרטים הציבו את . בבחירות קיבל מוריס כ־1,400 קולות יותר מבלקלי, אך לא השיג רוב מוחלט. על פי החוק באותה עת, האספה הכללית של קונטיקט הכריעה בבחירות כאשר אף מועמד לא קיבל רוב, ובית המחוקקים שנשלט בידי הרפובליקנים בחר בבלקלי.

כמושל, הקדיש בלקלי חלק ניכר מיומו לתפקידו כנשיא Aetna, ואף מצא זמן לקדם את ענייני החברה במסגרת תפקידו הציבורי, כאשר הביא את המחוקקים לאשר חוק שהעלה את המיסים על חברות ביטוח שמחוץ לקונטיקט. הוא מילא גם תפקידים טקסיים מחוץ למדינה, השתתף בהשבעת הנשיא הרפובליקני בנג'מין הריסון, וצעד במצעד בניו יורק לציון מאה שנה להשבעת ג'ורג' וושינגטון. ביוני 1889 אישר בית המחוקקים את הצעתו לבטל את האגרה על הגשר מעל נהר קונטיקט בין הרטפורד למזרח הרטפורד.

למרות נוהג הרוטציה, ביקש בלקלי מועמדות מחדש בשנת 1890, אך הובס בוועידת המפלגה, שבחרה בסמואל א. מרווין. בבחירות ניצח מוריס בהצבעת העם, אך מחלוקת בין שני בתי המחוקקים הובילה למבוי סתום, שבמהלכו המשיכו הרפובליקנים, ובהם בלקלי, לכהן בתפקידם. כאשר דלת לשכת המושל ננעלה בפניו, פרץ בלקלי פנימה באמצעות לום, ומכאן דבק בו הכינוי 'מושל הלום'.

בוקלי ואנשי הממשל הרפובליקנים נותרו בתפקידם עד לבחירת מחליפיהם בנובמבר 1892. הוא מימן את פעילות הממשלה באמצעות הלוואות מ־Aetna, עד שבית המשפט העליון של קונטיקט קבע בינואר 1892 כי הוא המושל החוקי. בנובמבר אותה שנה נבחר מוריס ברוב ברור, ובלקלי עזב את תפקידו בינואר 1893. האספה הכללית החזירה ל־Aetna את מלוא הכספים. בשנת 1901 תוקנה חוקת קונטיקט כך שמועמד יוכל להיבחר ברוב יחסי ולא רק ברוב מוחלט.

 השאיפה לסנאט 
לאחר שעזב את תפקיד המושל בינואר 1893, ראה בלקלי במושב בסנאט של ארצות הברית את הצעד המתבקש הבא. שני מושבי קונטיקט אוישו אז בידי הרפובליקנים אורוויל פלאט וג'וזף רוזוול האולי. ב־1893 וב־1899 ניסה בלקלי למנוע מהאולי מועמדות מחודשת, אך לבסוף תמך בו מחשש שמועמד צעיר יותר, סמואל פסנדן, יזכה במושב. בוועידה הרפובליקנית הלאומית בשנת 1896 היה בלקלי מועמד 'בן מועדף' של קונטיקט לתפקיד סגן הנשיא, וסיים שלישי, כשהפסיד לגארט הוברט.

בשנת 1895 נשרף הגשר מעל נהר קונטיקט בין הרטפורד למזרח הרטפורד. בית המחוקקים הקים ועדה בראשות בלקלי לפיקוח על בניית גשר חדש. הגשר, שנקרא בתחילה 'גשר הרטפורד', נקרא לאחר מותו בשנת 1922 'גשר בלקלי', ונפתח בשנת 1908.

עד שנת 1904 כמעט שלא הייתה התנגדות למועמדותו של בלקלי לסנאט. האולי חלה קשות, ופֶסֶנדן פגע בעצמו פוליטית. בישיבת המחוקקים הרפובליקנים בנובמבר 1904 קיבל בלקלי 248 קולות לעומת 42 בלבד לפֶסֶנדן, ובינואר 1905 נבחר לסנאט ברוב גדול.

 סנאטור (1905–1911) 
בלקלי הושבע כסנאטור ב־4 במרץ 1905. הוא הצטרף למה שכונה 'סנאט המיליונרים', גוף שמנה אנשים עשירים ורבי עוצמה. פוליטית היה שמרן, ולעיתים התנגד לנשיא תאודור רוזוולט, במיוחד בנושאי הוצאות ממשלתיות והרחבת סמכויות השלטון הפדרלי. הוא התנגד גם לוויסות פדרלי של ענף הביטוח ולהפחתת מכסים על מוצרים מהפיליפינים.

בלקלי חלק על רוזוולט גם בפרשת בראונסוויל, שבה הודחו ללא כבוד חיילים אפרו-אמריקאים. הוא חתם על דו"ח שקבע כי אין ראיות למעורבותם בירי, וראה ביחס אליהם עוול חמור. רק בשנת 1972 בוטלו ההדחות והוכרו כפרישות מכובדות.

בולקלי ביקש להיבחר מחדש בשנת 1911, אך גילו המתקדם, שגיאות פוליטיות ומאבקי כוח פנים מפלגתיים פעלו נגדו. בינואר 1911 הפסיד בהתמודדות הפנימית לג'ורג' מקלין, ולאחר סיום כהונתו במרץ שב להרטפורד כדי להתמסר לעסקיו.

 שנותיו האחרונות, מותו והלווייתו 
לאחר שפרש מתפקידים ציבוריים, המשיך בלקלי לכהן כנשיא חברת Aetna. בספטמבר 1911 נמנה עם נכבדים שהוזמנו לסעוד עם הנשיא ויליאם הווארד טאפט בעת ביקורו בהרטפורד. כאשר ארגון YMCA של הרטפורד נזקק לבניין חדש, סייע בלקלי במימונו בכך שהעלה את שכר עובדיו ושכנע אותם לתרום את תוספת השכר לקרן הבנייה. בשנותיו האחרונות הקדיש חלק ניכר מזמנו לפעילות פילנתרופית נוספת, ובין היתר הוביל את מאמצי גיוס הכספים להצלת בית המדינה הישן של הרטפורד. בשנת 1916 היה אורח כבוד בארוחת ערב לציון 40 שנה להקמת הליגה הלאומית בבייסבול, כאשר הנשיא לשעבר טאפט היה הנואם המרכזי. בשנת 1919 עמד בראש ועדה שחיפשה אתר חדש לבית הדואר המרכזי של הרטפורד.

שני בניו של בלקלי ושלושה מאחייניו שירתו בצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה, ועובדי Aetna רכשו איגרות חוב של הלוואת החירות בהיקף של כמעט 24 מיליון דולר, רכישות שעודד נשיא החברה במילים: .

בולקלי נהנה בדרך כלל מבריאות טובה בשנותיו האחרונות, אם כי סבל ממחלות קלות מדי פעם. באוקטובר 1922 חלה, וב־2 בנובמבר הורה רופאו להשכיבו למיטה. ארבעה ימים לאחר מכן החמיר מצבו, ובני משפחתו נקראו למיטתו. הוא נפטר בערב ה־6 בנובמבר 1922, בגיל 84. הלווייתו נערכה בבית משפחת בולקלי בהרטפורד, ונושאי הארון כללו את הסנאטור פרנק ברנדיגי ואת המושל . בין המשתתפים היה גם ג'ון היידלר, נשיא הליגה הלאומית, ששלחה אף סידור פרחים גדול. קבורתו הייתה בבית הקברות סידר היל בהרטפורד. משרדי Aetna נסגרו ביום שלאחר ההלוויה, ובשעה 14:30 אחר הצהריים הופסק כל העסקים בעיר הרטפורד למשך חמש עשרה דקות.

 משפחה, תחומי עניין ואתרים 
בשנת 1885 נישא בלקלי לפאני בריגס האוטון, ולזוג נולדו שלושה ילדים. אחיינו של בלקלי מצד אחותו הצעירה מרי, מורגן ב. בריינרד, נעשה לנשיא Aetna אחריו וכיהן בתפקיד 35 שנים, כך שבמשך כמעט כל המאה הראשונה לקיומה של החברה היא נוהלה בידי בן משפחה.

גשר הרטפורד מעל נהר קונטיקט נקרא בשנת 1922, לאחר מותו, 'גשר בלקלי' לכבודו. הגשר נושא כיום את כביש Interstate 84 מעל הנהר. גם תיכון Morgan G. Bulkeley בהרטפורד נקרא על שמו. בשנת 1928 שונה שמו של מגרש קלרקין פילד בהרטפורד לאצטדיון Morgan G. Bulkeley; האצטדיון נהרס בשנת 1960. בעיר קיימת גם שדרת בלקלי במערבה. סמוך לגשר היה בעבר פארק קטן בשם בלקלי פארק; שטחו לשעבר נמצא ליד הגישה המערבית לגשר.

מעבר לכהונתו הקצרה כנשיא הליגה הלאומית בבייסבול, היה בלקלי פעיל בספורט כנשיא התאחדות מרוצי הרתמות, United States Trotting Association, במשך יותר משלושים שנה. אף שמעולם לא החזיק סוסים שהתחרו, היה מבקר קבוע במסלול ושימש שנים רבות כדירקטור בפארק Charter Oak, וכן כנשיא התאחדות מגדלי הסוסים של קונטיקט.

בשנת 1903 נבחר למפקד מחוז קונטיקט של ארגון Grand Army of the Republic. במשך 20 שנה שימש כנשיא סניף קונטיקט של ארגון Sons of the Revolution.

 הערכה וראייה היסטורית 
הביוגרף של בלקלי, מרפי, תיאר את חייו כך: . הוא הגדיר את בלקלי כ"אחד הפוליטיקאים החזקים ביותר שקונטיקט אי פעם העמידה". בתקופת נשיאותו הפכה Aetna לחברת ביטוח החיים הגדולה ביותר בארצות הברית.

בחירתו של בלקלי להיכל התהילה של הבייסבול בשנת 1937, 15 שנים לאחר מותו, שנויה במחלוקת בשל מעורבותו הקצרה בענף. באותה עת נבחר גם באן ג'ונסון, מייסד ונשיא הליגה האמריקנית, והבחירות עשויות להיות קשורות זו לזו. חברי ועדת המאה נבחרו לא רק בשל כישוריהם המקצועיים אלא גם בשל 'השראה חלוצית'. יש שהציעו כי בלקלי הוא אחד המועמדים הפחות ראויים שנכנסו להיכל התהילה. אחרים טענו כי ההחלטה הייתה יותר פוליטית מאשר ספורטיבית, וכי נוכחותו הייתה חיונית להצלחת הליגה הלאומית בראשית דרכה.

לדברי ג'ף ג'ייקובס מה־Hartford Courant במאמר משנת 2014, "מושל הלום – איזה כינוי אדיר זה – בולט כספורטאי הבולט ביותר במחצית הראשונה של קיומו של העיתון". מאמר משנת 1939 בעיתון קבע כי בלקלי היה "אחד האנשים הדגולים ביותר שנולדו אי פעם בקונטיקט… פעילותו הפילנתרופית הייתה לאגדה".

מרפי סיכם את דמותו של בלקלי כך:

קישורים חיצוניים




קטגוריה:אמריקאים ילידי קונטיקט
קטגוריה:אמריקאים ממוצא אנגלי
קטגוריה:אמריקאים ממוצא ולשי
קטגוריה:אנשי צבא האיחוד
קטגוריה:מושלי קונטיקט
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מקונטיקט
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הבייסבול
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1837
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1922