המהפכה הבוליברית

המהפכה הבוליברית (בספרדית: Revolución bolivariana) היא מהפכה חברתית ותהליך פוליטי מתמשך בוונצואלה, שהחלה על ידי נשיא ונצואלה הוגו צ'אבס, מייסד תנועת הרפובליקה החמישית (MVR) ולאחר מכן נמשכה על ידי המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה (PSUV) ויורשו ניקולאס מדורו. המהפכה נקראת על שמו של סימון בוליבר, מנהיג מהפכני ונצואלי בתחילת המאה ה-19, שהיה דמות בולטת ב בהשגת עצמאות רוב החלק הצפוני של דרום אמריקה משלטון ספרדי. לפי צ'אבס ותומכיו, המהפכה הבוליברית שואפת לבנות קואליציה בין-אמריקאית ליישום בוליבריאניזם, לאומיות וכלכלה מנוהלת על ידי המדינה.

צ'אבס ו-MVR ניצחו בבחירות לנשיאות ונצואלה ב-1998 והחלו את התהליך שהוביל לגיבוש חוקת ונצואלה ב-1999. ביום הולדתו ה-57 ב-2011, בעת שהודיע כי הוא מטופל בסרטן, צ'אבס הודיע כי הוא שינה את סיסמת המהפכה הבוליברית מ"מולדת, סוציאליזם או מוות" ל"מולדת וסוציאליזם. נחיה, ונצא מנצחים". לאחר מותו של צ'אבס ב-2013, התנועה דעכה והמצב הפוליטי והכלכלי בוונצואלה הידרדר במהירות, מה שהוביל למשבר בוונצואלה.

 רקע 
סימון בוליבר השאיר חותם ארוך טווח על ההיסטוריה של ונצואלה בפרט ועל דרום אמריקה בכלל. כחניך צבאי, צ'אבס התעסק רבות ברעיונותיו של בוליבר, והסתמך עליהם גם בהמשך, כאשר הקים את  לקראת ניסיון ההפיכה בוונצואלה בפברואר 1992. עודף הנפט בשנות ה-80 גרם למשבר כלכלי בוונצואלה, והמדינה צברה רמות חוב משמעותיות. למרות זאת, ממשלתו של הנשיא  הצליחה לארגן מחדש את תשלומי החוב של המדינה ולאזן את המשבר, אך לאפשר המשך של מימון מדיניות הממשלה עם הוצאות חברתיות וסובסידיות ממומנות. מפלגתו של לוסינצ'י, הפעולה הדמוקרטית, הצליחה להישאר בשלטון לאחר הבחירות הכלליות בוונצואלה ב-1988, שבהן נבחר  לנשיא.

פרס הציע שינוי משמעותי במדיניות באמצעות יישום רפורמות כלכליות שהומלצו על ידי קרן המטבע הבין-לאומית (IMF), כולל הפרטת חברות, רפורמת מיסים, הפחתת מכסים וצמצום תפקיד המדינה בכלכלה. הוא גם נקט צעדים לביזור ולמודרניזציה של המערכת הפוליטית בוונצואלה באמצעות בחירה ישירה של מושלי מדינה, שמונו קודם לכן על ידי הנשיא. החלק השנוי במחלוקת ביותר בחבילת הרפורמה הכלכלית היה הפחתת סובסידיות הדלק, ששמרו זמן רב על מחירי הדלק המקומיים מתחת לרמות הבין-לאומיות ואפילו מתחת לעלויות הייצור. בתגובה לרפורמות ולעלייה במחירי הדלק והתחבורה, גל מחאות ומהומות שנקרא אל קארקאסו החל ב-27 בפברואר 1989 ב, ומשם התפשט לקראקס ולעיירות הסמוכות. העימותים שנמשכו שבוע הסתיימו במותם של מאות אנשים, רובם בידי כוחות הביטחון והצבא.

 מדיניות ואידאולוגיה 
 פנימית 
המדיניות כוללת הלאמה, תוכניות רווחה חברתיות (המכונות משימות בוליבריות), והתנגדות לרפורמות הליברליזציה הכלכלית (במיוחד למדיניות קרן המטבע הבין-לאומית והבנק העולמי). לפי צ'אבס, הסוציאליזם הוונצואלי מכיר בקניין פרטי; אבל שואף לקדם קניין חברתי. בינואר 2007, צ'אבס הציע להקים את המדינה הקומונלית, שהרעיון המרכזי שלה הוא להקים מוסדות עם ממשל עצמי כמו מועצות קהילתיות, קומונות וערים קהילתיות.

 בין-לאומית 
בפברואר 2016, הפיקוד הצבאי המשולב של צבא ארצות הברית ציין:כמה שנים לאחר שצ'אבס עלה לשלטון ב-1999, הוא החל ליישם תוכנית פוליטית-אסטרטגית שכינה 'המהפכה הבוליברית' שאיימה על שלטונה של צפון אמריקה בכך שהבטיחה לשחרור אמריקה הלטינית מדוקטרינת מונרו. תוכניתו של צ'אבס התאפיינה בעמדה עוינת ולעומתית כלפי ארצות הברית, פעולות שנועדו לייצא את המודל האוטוקרטי והסוציאליסטי של צ'אבס למדינות אחרות באזור, ומדיניות חוץ שגרמה לוונצואלה לסכסוכים ברמה בין-לאומית.צ'אבס נחשב למנהיג , פנייה לממשלות שמאל אנטי-אמריקניות בדמוקרטיות באמריקה הלטינית. צ'אבס מיקד מחדש את מדיניות החוץ של ונצואלה באינטגרציה כלכלית וחברתית של אמריקה הלטינית על ידי חקיקת הסכמי סחר וסיוע הדדי דו-צדדיים, כולל "דיפלומטיית הנפט" שלו, מה שהפך את ונצואלה לתלויה יותר בשימוש בנפט (הסחורה העיקרית שלה) והגדלת הפגיעות שלה לטווח ארוך. למרות שצ'אבס היווה השראה לתנועות אחרות באמריקה הלטינית, הוא נתפס מאוחר יותר כבלתי יציב והשפעתו הבין-לאומית ירדה כאשר הגל הוורוד החל לדעוך ב-2009.

 משימות בוליבריות 
התוכניות החברתיות שנוסדו בתקופת כהונתו של צ'אבס שאפו לצמצם פערים חברתיים ומומנו במידה רבה מהכנסות מנפט. כמה מהדוגמאות הבולטות היו משימת רובינסון 1 (למיגור האנאלפביתיות), משימת רובע אדנטרו (כיסוי רפואי חינם) ומישן מרקל (שוק פופולרי עם מזון במחירים נגישים).

ממוזער|תור בכניסה לחנות מוצרים ממשלתית
תוכנית בוליבר 2000 הייתה הראשונה מבין המשימות הבוליבריות שיצאה לפועל, במסגרתה חיילים חילקו מזון וסייעו למשפחות רווחה. עם זאת, הועלו נגד התוכנית טענות לשחיתות של גנרלים המעורבים בתוכנית, בטענה שכספים משמעותיים שנועדו לתוכנית הוסטו למטרות שונות. במשימת רובינסון, הצליחו להעלות את שיעורי האוריינות במדינה לכ-96% עד שנת 2005. עם זאת, קיים ויכוח על אמיתות הנתונים והתועלת האמיתית שהניבה התוכנית. במשימת רובע אדנטרו, נבנו אלפי מרפאות מקומיות וגויסו רופאים רבים.

פרויקטים אחרים היו בניית אלפי דירות למשפחות עניות, עם יעדים גבוהים שרק כרבע מהם יצא לפועל, ואספקת מזון וסחורות בסיסיות ברשת של אלפי חנויות ועוד כמה אלפי מטבחים, ובעזרת כ-85 אלף עובדים. עם זאת, בשנים האחרונות, לקוחות שנאלצו להמתין בתורים ארוכים למוצרים מוזלים אומרים שהיה מחסור במוצרים ושהפריטים הזמינים בחנויות הייעודיות משתנים כל הזמן. חלק מהלקוחות התלוננו על קיצוב בחנויות הללו בשל מחסור במוצרים. ובמקרים מסוימים גם פרצו הפגנות בשל מחסור בחנויות.

 שקיעת המהפכה 
ב-2016 טען עיתון הארץ כי "לא נשאר הרבה מהמהפכה הבוליברית – תהליך פוליטי סוציאליסטי שהחל ב-1999, בראשות הנשיא דאז הוגו צ'אבס. קווי מזון אינסופיים, מחסור חמור במוצרים בסיסיים ושיעור אינפלציה שנתי מוערך ב-160 אחוז הפכו לתמונה הסטנדרטית של מדינה שנחשבה זמן רב ל"מדינת נפט". אבל עם מחיר הנפט שנפל עד 35 דולר לחבית לאחרונה, היא כבר מזמן בדרך לקריסה מוחלטת".

לאחר מותו של צ'אבס, יורשו ניקולאס מדורו התמודד עם תוצאות מדיניותו של צ'אבס. ממשלות צ'אבס ומדורו האשימו לעיתים קרובות את הקשיים שעמדו בפני ונצואלה בגלל התערבות זרה בענייני המדינה. נכון ל-2016, ונצואלה הבוליברית סבלה מהיפר-אינפלציה ואובדן דרמטי של משרות והכנסה (מחירי הצריכה עלו ב-800% והכלכלה הצטמצמה ב-19% במהלך 2016), רעב נרחב (סקר תנאי המחיה של ונצואלה (ENCOVI) מצא שכמעט 75% מהאוכלוסייה איבדו בממוצע לפחות 8.7 ק"ג במשקל עקב חוסר תזונה נאותה) ושיעור מקרי רצח גבוה (90 אנשים לכל 100,000 נרצחו בוונצואלה ב-2015, לעומת 5 לכל 100,000 בארצות הברית).

באוגוסט 2016, Human Rights Watch דיווח:כדי להשתיק את המבקרים, הממשלה ביצעה מעצרים נרחבים ודיכוי נוסף. מאז 2014, אנו מתעדים את התגובה האלימה של כוחות הביטחון להפגנות, עם מכות ומעצרים של מפגינים שקטים ואפילו עוברי אורח, ועינויים במעצר. פורום העונשין הוונצואלי, ארגון לא ממשלתי המספק סיוע משפטי לעצורים, סופר יותר מ-90 אנשים שהוא רואה בהם אסירים פוליטיים. המהפכה הבוליברית נכשלה גם משום שוונצואלה הסתמכה על נפט לכלכלתה, וסבלה מהמחלה ההולנדית. כתוצאה מהמדיניות הזו, הוונצואלים סבלו ממחסור, אינפלציה, פשיעה ובעיות חברתיות-כלכליות נוספות, ורבים נאלצו לעזוב את ארצם כדי לחפש חיים טובים יותר במקומות אחרים.

 משבר הפליטים בוונצואלה 
לאחר המהפכה הבוליברית, ונצואלים עשירים רבים חיפשו להגר למדינות אחרות. לפי ניוזוויק, "התפוצה הבוליברית היא היפוך גורל בקנה מידה עצום", כאשר בוחנים את ההגירה השלילית בהשוואה לתקופה שבה "ונצואלה הייתה מקלט למהגרים שנמלטו מדיכוי וחוסר סובלנות מהעולם הישן".

בשנת 1998, השנה בה נבחר צ'אבס לראשונה, רק 14 ונצואלים קיבלו מקלט בארצות הברית. בתוך שנים עשר חודשים בלבד, בספטמבר 1999, 1,086 ונצואלים קיבלו מקלט לפי שירות האזרחות וההגירה של ארצות הברית. לפי חישוב, בין השנים 1998 ל-2013 עזבו את המדינה מעל 1.5 מיליון ונצואלים, בין 4% ל-6% מאוכלוסיית ונצואלה. פורסם גם כי חלק מההורים בוונצואלה מעודדים את ילדיהם לעזוב את המדינה בשל חוסר הביטחון שהם חווים, במה שהוביל לאיבוד הון אנושי במדינה. בנובמבר 2018, נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) וארגון ההגירה הבין-לאומי (IOM)) מסרו כי מספר הפליטים עלה ל-3 מיליון, שרובם עברו למדינות אמריקה הלטינית והקריביים.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ונצואלה: היסטוריה
קטגוריה:ונצואלה: פוליטיקה
קטגוריה:שמאל רדיקלי
קטגוריה:מהפכות חברתיות