The Goon Show

The Goon Show הייתה תוכנית רדיו ששודרה ב-BBC בין השנים 1951 ל-1960, בהשתתפות פיטר סלרס, ספייק מיליגן והארי סיקומב. כל פרק בתוכנית, ששודרה מדי שבוע, היה בן חצי שעה וכלל סיפור עלילה מופרך שנבנה כפרודיה על סוגות מוכרות כגון תוכניות בלשיות, פשע אמיתי, תוכניות היסטוריות וכדומה. בכל פרק הופיעו דמויות מומצאות שחזרו מדי תוכנית. בתוכנית שולבו שירים היתוליים, רובם ככולם פרודיות על שירים מוכרים. התוכנית הייתה רבת חשיבות בגיבוש ההומור הבריטי לאחר מלחמת העולם השנייה. אמירה נפוצה היא כ"ללא הגון שואו לא היו מונטי פייתון".

התוכניות עירבו עלילות מופרכות, חיקויים של דמויות, צלילים ורעשים שונים. התוכנית שילבה ביקורת חברתית, בעיקר על מוסדות המדינה, הצבא, המשטרה, מערכת החינוך, הבירוקרטיה והמצב החברתי לצד רעיונות סוריאליסטים ואיגיון. תערובת שתאפיין רבות מתוכניות הקומדיה הבריטיות, בהן, לצד הקרקס המעופף של מונטי פייתון, גם את חבורת הפתן השחור (רואן אטקינסון, ריצ'רד קרטיס, יו לורי, סטיבן פריי), Spitting Image ועוד. לתוכנית הייתה השפעה גם על ההומור והמשחקיות של הביטלס. פול מקרטני היה מעריץ של התוכנית ומפיקם של הביטלס, ג'ורג' מרטין, היה מפיק מוזיקלי בתוכנית. בשנת 1959 הופעו סלרס ומיליגן בסרטים קצרים בבימויו של ריצ'רד לסטר, מי שיביים גם את סרטי הביטלס.

 היסטוריה 
הרעיון לתוכנית היה של ספייק מיליגן, מתוך מוטיבציה להעלות את המורל הבריטי לאחר מלחמת העולם השנייה, שהותירה את בריטניה מדוללת ממשאבים כלכליים ועם ערים מרכזיות הרוסות ושרופות עד היסוד. התוכנית עלתה לאוויר במאי 1951 תחת השם Crazy People. החבורה כללה גם את פיטר סלרס, הארי סיקומב ומייקל בנטין. לאחר מספר פרקים, שונה שם התוכנית ל-The Goon Show. השם Goone נטבע בקומיקס מאת אלזי סיגר , יוצרו של פופאי המלח. לאחר מספר תוכניות התגבש הרעיון לטוות את המערכונים, השירים והדמויות החוזרות לתוך סיפור עלילה מופרך ודמיוני, לעיתים קרובות חסר הגיון. מנהלי התחנה הבינו שמדובר בתוכנית ראויה, רק בשל התגובה הציבורית האוהדת. ב-1952 עזב מייקל בנטין את החבורה. לכל אחד מהם היה תחום הצטיינות, סיקומב היה המגיש עמוק-הקול והרציני כביכול, סלרס ייצג בקולו עשרות דמויות וחיקויים ומיליגן העלה רעיונות חדשניים, כולל שימוש חלוצי באלקטרוניקה ליצירת קולות ואפקטים. 

החבורה חרתה על דגלה שאין דבר קדוש שלא ניתן לצחוק עליו, פוליטיקאים ואנשי צבא היו מושא קבוע ללעג, כמו גם הבירוקרטיה, מערכת החינוך ומערכת המעמדות. ההאזנה לתוכנית הייתה למוסד חברתי בין 1954 ל-1958, ה-BBC זכה למספר מאזינים חסר תקדים, אך בד בבד נאלץ לנהל ולגבות חבורה אנרכיסטית ופרועה ללא תקדים. רוב התוכנית שודר בשידור חי, ללא חזרות ובלי שהמשתתפים ראו את החומרים, שרובם ככולם חוברו על ידי מיליגן, לפני השידור. לפיכך, לווה פעמים רבות השידור בהתפרצות ספונטית של צחוק מצד המשתתפים עצמם. המצב, בו יש להתמיד ולהפיק מדי שבוע תוכנית מצחיקה ומקורית ובזמן אפסי לחזרות, לא יכול היה להמשך זמן רב. לאחר 1958 ביקש מיליגן להנמיך את הקצב והתוכניות ששודרו לאחר מכן היו מוצלחות פחות מאשר בימי השיא. ב-1960 החלה לפרוח הקריירה הקולנועית של סלרס, סיקומב עבר לטלוויזיה ולקריירה כזמר ומיליגן החל לחבר ספרים. התוכנית הגיעה לקיצה.

 קישורים חיצוניים 

 אתר רשמי
 אתר מורשת של מעריצים

הערות שוליים

קטגוריה:BBC: תוכניות וסדרות
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: רדיו
קטגוריה:יוצרי איגיון
קטגוריה:שנות ה-1950