מצודת ליל

מצודת ליל (בצרפתית: Citadelle de Lille) היא מצודה צבאית שנבנתה במאה ה-17 בעיר ליל.

המצודה, שנבנתה כל ידי סבסטיאן דה וובאן בצורת מחומש, שימשה מודל עבורו לבניית מצודות נוספות במסגרת פרויקט הקמת ביצורי וובאן.

המצודה משמשת עד היום את צבא צרפת הפועל לשמר אותה בשיתוף עיריית ליל וארגוני שימור אזרחיים. במאה ה-21 הגישו רשויות העיר בקשה לכלול את המצודה ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו (כמו רבים מביצורי וובאן) אך נדחו.

השטח הפתוח הנרחב מסביב למצודה, ששימש בעבר חלק ממכשולי המים שנבנו לעצור אויבים, משמש היום כפארק עירוני ונחשב לריאה הירוקה של העיר.

 רקע 
ב-1556 ויתר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על כסאו וירושתו חולקה בין שני בניו. בנו, פליפה השני, מלך ספרד ירש את שבעה-עשר המחוזות שכללו את רוב הולנד ובלגיה וחלקים מצפון צרפת.

תושבי הולנד מרדו בשלטון הספרדי ודרשו עצמאות, במאבק שנמשך כ-80 שנה. במקביל לטשה צרפת עיניים לטריטוריות הספרדיות בצפון המדינה ואף הדיעו דברים לידי קרבות טריטוריאליים באזור.

ב-1648 הסתיימה המלחמה בין הולנד לספרד בהסכם מינסטר. הסכם זה הביא לעצמאותה של הולנד והותיר את ספרד כבעלת הטריטוריות בצרפת ובבלגיה (ארצות השפלה הספרדיות) אך לא קידם את פתרון הסכסוך בין צרפת וספרד.

ב-1659, במסגרת הסכם הפירנאים, הגיעו שתי המדינות להסכם זמני שבמסגרתו נמסרו חלק מהטריטוריות הצרפתיות לידי צרפת.

הסכם זה החזיק מעמד עד 1667 אז פרצה מלחמת ההאצלה בין צרפת לספרד על בסיס הטענה הצרפתית לבעלות על ארצות השפלה הספרדיות כתוצאה מנישואיו של מלך צרפת לואי הארבעה עשר  למריה תרסה, בתו של מלך ספרד פליפה הרביעי.

צרפת הגיעה מוכנה למערכה זו ובמהלכה כבשה שטחים רבים מידי הספרדים, הן בצרפת עצמה והן בטריטוריות של בלגיה. במהלך מלחמה זו הטילה צרפת, באוגוסט 1667, מצור על העיר ליל, אותה החזיקו הספרדים, ולאחר 17 יום נכבשה העיר.

 מקום המצודה 
המצודה נבנתה מצפון מערב למרכז העיר ליל, באזור ביצתי שנבחר כדי לנצל תוואי שטח זה לתוספת הגנה על המצודה.

 מבנה המצודה 
 חומות המצודה והעיר 
ליבת המצודה הורכבה ממבנים צבאיים המוקפים חומה באורך של כשני ק"מ ובגובה של כ-9 מטר היוצרת מבנה מצודה מחומש שקוטרו כ-540 מטר. בכל אחת מפינות המחומש נבנתה מיצדית עבור חיל משמר והגנה. מבנה מחומש זה איפשר לכל מצדית להגן את המצדיות משתי צדדיה.

בין כל שתי מצדיות, באמצע החומה, נקבע שער כניסה (בסה"כ חמישה שערים). שניים מהשערים (שער רויאל ושער דופין) פנו לכוון העיר והיו שערים רגילים בעוד ששלושת השערים האחרים היו נעולים בדרך כלל אך בזמן מצור היה ניתן לפתוח אותם בהפתעה כדי להוציא מתקפה על האויב.

מעבר לחומה הגבוהה (שהיוותה את קו ההגנה החמישי) נבנו ארבע קווי הגנה מבוססי תעלות מים, חפירים וסוללות עפר מחוזקות בגדרות ברזל שאיתגרו כל פולש. הודות למערכת של מנעולים ושערי מים מבוצרים, שנשלטו מהנהר הסמוך, ניתן היה, תוך 48 שעות, להציף את האזור סביב המצודה, למעט הצד הפונה לעיר, וליצור חיץ מים שעומקו כ-55 ס"מ ושטחו כ-1,700 דונם. הגנה זו, על ידי הצפה, הכתיבה לתוקף את הצורך לכבוש קודם את העיר לפני כיבוש המצודה. הגישה למצודה מכוון העיר הייתה דרך שביל רחב שלאורכו נאסרה הבנייה דבר שחשף את המגיעים מכוון העיר לירי מהמצודה.

העיר העתיקה של ליל הייתה גם היא מוקפת חומה אך וובאן העדיף לשמור על בידודה של המצודה ולכן החיבור בין חומות העיר לחומות המצודה היה חלקי בלבד.

 מבני המצודה 
וובאן התנגד למודל המצודות הצבאיות שהיה נהוג בתקופתו לפיו חיילי המצודה גרים בבתים בסביבת המצודות וחידש תפיסה ישנה לפיה על חיילי המצודה לחיות בתוך המצודה בה שירתו. על פי גישה זו בנה וובאן, סביב רחבת המסדרים, שנים עשר צריפים מסודרים בשתי שורות עבור החיילים. כל בניין הסתיים בביתן עבור הקצינים ומשפחותיהם, כאשר עליות הגג שימשו למגורי המשרתים.

המבנים סודרו, כאמור, סביב מגרש מסדרים מחומש כששדרות יוצאות מכיכר מרכזית זו, ומחברות את שני השערים הראשיים ואת חמשת המצדיות בתוכנית רדיוצנטרית שנאמר שהיא מזכירה תכנון של ערי רנסאנס שהשפיעו על וובאן.

בנוסף למבני המגורים נבנו במרחב המצודה מבני שירות כמו קפלה, סדנאות, טחנות קמח מונעות מים, מאפיות, פונדקים ועוד. מחסן הנשק והתחמושת נבנה בנפרד משאר המבנים כשקיר לבנים חוצץ בינו לבין שאר המבנים.

שילוב המגורים ומבני השירות יצר למצודה מראה של עיירה פלמית קטנה. בין חומות המצודה גרו החל מהמאה ה-17 כ-3,000 חיילים וזאת בנוסף למשרתים, בעלי מלאכה ועוד. המקום שימש, תקופה מסוימת, גם למגוריו של מושל העיר.

 שערי המצודה 
מתוך חמשת שערי המצודה לשניים ישנו ערך היסטורי וארכיטקטוני:
 השער המלכותי (La porte Royale) הוא השער הראשי למצודה והוא פונה לעיר. ב-1817 הותקן בו גשר מתרומם ומנגנון הרמה. רוחבו של השער 14.2 מטרים וגובהו 15.5 מטרים. מעל מסדרון הכניסה מעוטר השער בכתובת מ-1670 המפארת את "מלך השמש" (הוא לואי הארבעה עשר). הדלת מוקפת בכרטוש מונומנטלי עם עיטורים מפוארים הכוללים גביעים צבאיים עתיקים, זרים, סמל צרפת עם שלושה פרחי ליס שמעליו כתר מלכותי וסרט מסדר רוח הקודש. על הגמלון מתואר סמל מלך השמש (לואי ה-14).
 שער הדופין (La porte Dauphine) הוא השער המשני של המצודה ששימש כיציאת חירום המאפשרת להגיע או להתפנות לכוחות תגבורת. השער פונה לדרום-מערב כשבעבר הייתה הגישה אליו דרך גשר מתרומם. מעל השער ישנו כרטוש המעוטר בזרי עלים ובגביעים צבאיים. על הגמלון נמצא סמל מלך השמש (לואי ה-14) מוקף בעיטורים המייצגים מלחמה ואמנויות. במהלך המהפכה הצרפתית נהרס סמלו של לואי ה-14 ושוחזר רק לאחר מלחמת העולם השנייה.

 פארק המצודה 
מעגלי ההגנה שעטפו את המצודה, הסוללות והתעלות, נעשו מיותרים והפכו לפארק עירוני לשירות תושבי ליל. הפארק, המכונה "הריאה הירוקה של ליל", כולל שטחים פתוחים, שבילי הולכי רגל, מגרש משחקים לילדים, מרכז מבקרים, גן חיות ויער של כ-60 דונם.

אחד האתרים בפארק הוא שדרת מאדים (Le Champ de Mars). שדרה זו שימשה בעבר את חיילי צבא צרפת לאימונים והפכה לטיילת לכלל הציבור. חלק מהפארק הוא "תעלת דל" שהקיפה את המצודה ונחפרה עם הקמת המצודה כשלוחה של נהר דל  כדי לשפר את ההגנה על המצודה. בנוסף לגדותיה הירוקים, הפתוחים לציבור, משמשת התעלה לשייט ולאורכה מספר תאי שיט שנועדו לגשר על הבדלי המפלס של המים.

האתר הבולט ביותר לאורך התעלה הוא "גשר נפוליאון"  המרשים, שנבנה ב-1809.

כתחליף למקצרות דשא שוחרר בשטח הפארק עדר כבשי בר מזן "סוי" שנועד לסייע בשליטה על גובה הדשא, לדישון טבעי ולהפצת זרעים.

 ההיסטוריה של המצודה 
 הקמת המצודה 
בעקבות כיבוש העיר ליל על ידי הצרפתים ב-1667, לאחר 17 ימי מצור, הורה מלך צרפת לואי הארבעה עשר להקים מצודה בעיר כדי להגן עליה ולמנוע את כיבושה מחדש.

המטרה העיקרית של המצודה הייתה להגן על העיר אולם הייתה לה מטרה משנית להגן על שליטי העיר במקרה של התמרדות של תושבי העיר. בהתאם לכך התכנון איפשר למחזיקים במצודה לא רק לירות צפונה על אויב אפשרי אלא גם על מרכז העיר.

את התוכניות להקמת המצודה הגישו שני מהנדסים: לואי ניקולה דה קלרוויל  וסבסטיאן דה וובאן כשתוכניתו של וובאן זכתה. ביוני 1668 הונחה אבן הפינה למצודה ובנייתה הושלמה ב-1673. תכנון המצודה היה חלק מפרויקט שוובאן עמד בראשו לבנות מערך ביצורים שנקרא "האחו המרובע"  שנועד להגן על 28 ערים בצפון מערב צרפת ובדרום בלגיה (וליל ביניהם).

לצורך הקמת המצודה גייס וובאן את המהנדס והאדריכל סימון וולאן  וקיבץ אליו את כל הבנאים של העיר דבר שגרם להפסקת כל פרויקטי הבנייה האחרים.

כדי להביא אבנים מהמחצבה נחפרה תעלת מים שהתחברה לנהר דל , החוצה את ליל, דבר שאיפשר להשיט את האבנים עד למצודה ולחסוך בכך בהוצאות ההובלה. בנוסף נחפרה תעלה נוספת, "תעלת דל" שהיוותה חלק ממערך ההגנה על המצודה.

עלות הפרויקט הייתה כ-1.5 מיליון פלורינים. בתהליך הבנייה היו מעורבים כ-2,000 בעלי מלאכה שהשתמשו בכ-60 מיליון לבנים ובכ-20 מיליון אבני מחצבה להקמת המבנים.

עם סיום בניית המצודה היא אוכלסה על ידי כ-3,000 חיילים מרגימנט הרגלים ה-43 וזאת בנוסף למשרתים ובעלי מלאכה. רגימנט זה, שהוקם ב-1638, החזיק במצודה במשך 350 שנה. חוזקה של המצודה ואיכות בנייתה הביאו את וובאן לכנותה "מלכת המצודות" (La reine des citadelles).

 המצור של 1708 

ב-1708, במהלך מלחמת הירושה הספרדית, הגיעו צבאות אנגלים וגרמנים (של האימפריה הרומית הקדושה), בפיקודם של הנסיך אויגן מסבויה ושל ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, אל העיר ליל והטילו עליה מצור . ב-23 באוקטובר נכבשה העיר ואז הטיל הצבאות התוקפים מצור על המצודה אליה נסוגו חלק מהחיילים. המצור נמשך עד 8 בדצמבר 1708 אז נאלצו הצרפתים הנצורים, בפיקודו של לואי פרנסואה, דוכס בופלר, להיכנע לאחר שעתודות המזון והתחמושת כלו.

ניצחון זה פתח, לכאורה, את הדרך של הגרמנים והאנגלים לפריז אך המחירים ששילמו צבאות אלו במערכה על ליל והגעת החורף עכבו את המשך ההתקדמות.

 המצור של 1792 

במהלך המהפכה הצרפתית תקף צבא של ממלכת פרוסיה, בראשות קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, את צרפת כדי להגן את המלוכה בצרפת ועל המלך לואי השישה עשר.

ב-25 בספטמבר 1792 החל המצור של הפרוסים על המצודה שהתאפיין בירי ארטילרי כבד ובניסיונות לחצות את הביצות שהגנו עליה. בגלל חוסר בחיילים לא הצליחו הפרוסים ליצור מצור הדוק על העיר והמצודה, דבר שאיפשר לצרפתים לתגבר את הנצורים בחיילים, תחמושת ומזון.

המצור הסתיים ב-8 באוקטובר עם נסיגת הפרוסים. ההערכה היא שכרבע מבתי העיר ניזוקו בהפגזות הארטילריות.

 מלחמת העולם הראשונה 
כמו רבים מביצורי וובאן גם מצודת ליל לא הייתה מבוצרת דיה לעמוד מול הארטילריה המודרנית של הגרמנים. באוקטובר 1914 כבשו הגרמנים את ליל ואת המצודה והפכו אותה למחנה צבאי ולכלא עבור חיילי צרפת.

לוחות המותקנים במבצר מנציחים את חללי הצבא שנפטרו במצודה.

 מלחמת העולם השנייה 

ב-31 במאי 1940 נכבשה ליל על ידי הגרמנים לאחר מספר ימי לחימה במהלכם החזיקו כוחות צרפתים מעמד מול הגרמנים. לאחר כיבוש העיר שימשה המצודה את כוחות הכיבוש הגרמניים. בשלהי 1944 שוחררו העיר והמבצר על ידי כוחות בעלות הברית.

 המצודה כיום 
כיום נמצאת המצודה עדיין בבעלות צבא צרפת כשהחל מ-2005 היא משמשת בסיסו של "כוח ההתערבות המהיר של צרפת"  המשוייך לנאט"ו.

הצבא הוא זה שאחראי לשימור המצודה וזאת בסיוע ובשיתוף פעולה של אגודות שימור אזרחיות. כך למשל ב-2021 שוקמו ארבעה תנורי בישול מהמאה ה-18 שפעלו בעבר במבצר, וזאת בשיתוף אגודת " פרויקטים של היסטוריה ואדריכלות מימי הביניים" CHAM (Chantiers Histoire & Architecture Médiévale).

 אתר מורשת בינלאומי 
ב-2008 הוגדרו 12 מאתרי ביצורי וובאן כאתרי מורשת עולמית. בקשה הוגשה לאונסק"ו לכלול בהגדרה גם את מצודת ליל אך לטענת הארגון השימוש במצודה כמחנה צבא, באופן המגביל את הגישה לאתר רק לחיילים, נוגדת את התפיסה שאתר מורשת עולמי צריך להיות נגיש לציבור ולחוקרי היסטוריה.

ב-2017 הגישה עיריית ליל בקשה חוזרת לאונסקו אך ב-2020 נמשכה הבקשה.

 פרשת אצטדיון הכדורגל 
ב-1975 אישרה מועצת העיר ליל, בראשות ראש המועצה פייר מורואה, לבנות אצטדיון כדורגל של 20,000 מושבים בצמוד למצודה. התוכנית אושרה על אף התנגדות ארגוני שימור אזרחיים שטענו לפגיעה באתר ההיסטורי.

ב-1999 החלו דיונים להקמת אצטדיון חדש וגדול יותר (של 33,000 מושבים) כשהבחירה נפלה על בנייה במקום בו נמצא האצטדיון הנוכחי וזאת על אף המשך ההתנגדויות. תוכניות האצטדיון הוגשו לוועדה העליונה למונומנטים היסטוריים במשרד התרבות. ב-2002 החליטה הוועדה לדחות את התוכנית ברוב מכריע אך ב-2003 החליט שר התרבות לאשר את התוכנית בניגוד לדעת הוועדה, החלטה שלוותה גם באישור מועצת העיר ליל.

בעקבות אישורים אלו פתחו ארגונים אזרחיים בליל במחאה והצליחו להביא להוצאת צו עיכוב תהליכים. בסופו של דבר נבנה האצטדיון העירוני ממזרח לעיר (אצטדיון פייר מורואה).

 גלריה 

 לקריאה נוספת 
 Laissez vous conter la citadelle et son parc, Villes et Pays d'art et d'histoire, 7 p
 Jean Milot, « La citadelle de Lille », dans Congrès archéologique de France. 120e session. Flandre. 1962, Paris, Société française d'archéologie, 1962, p. 204-211
 Jean Milot, La citadelle de Lille, "reine des citadelles", FeniXX réédition numérique, 1er janvier 1967 ()
 Eloi Vincendet, Lille et "La reine des citadelles", entre modèle et pratique : étude d'une microsociété militaire (1668-1789), dans L'armée dans la ville - Forces en présence, architectures et espaces urbains partagés (XVIe-XXIe siècle), Toulouse, Presses universitaires du Midi, 2022, p. 147-164
 Isabelle Warmoes et Agence D'architecture Philippe Prost (e.a.), Etude d'évaluation, projet directeur de la citadelle de Lille et de ses abords, 6 cahiers vols, 2014
 Philippe Prost, Les forteresses de l'Empire. Fortifications, villes de guerre et arsenaux napoléoniens, Editions du Moniteur, 1991, p. 36.
 Victoria Sanger, « Un pouvoir partagé : le projet militaire et civil de Vauban à Lille et les tensions franco-lilloises », dans Denise Turrel (dir.), Villes rattachées, villes reconfigurées, Tours, Presses universitaires François-Rabelais, 2003, 434 p. ( & ), p. 143-160
 Jacqueline Dion, Lille, Société lilloise d'éditions et de librairie, 1967, p. 47
 Jacqueline Lorenz et Paul Benoit, Carrières et constructions en France et dans les pays limitrophes, éditions du C.T.H.S., 1991, p. 86
 Didier Joseph-François, Lille La maison et la ville, Aire-sur-la-Lys, ateliergaleriéditions, 2019, 686 p. (), p. 139
 Stan Neumann, « La citadelle de Lille de Sebastien le Prestre Vauban 1667-1673 », collection Architectures, production Arte France, Les Films d'ici, 2011
 La route des villes fortes en Nord, Les étoiles de Vauban, François Hanscotte, p. 47, Les éditions du Huitième Jour
 Paulette Legillon et Jacqueline Dion, Lille. Portrait d'une cité, Axial, 1975, p. 27
 Focus La Citadelle de Lille, S.V.A.H. Ville de Lille, 2020, p. 13
 Stéphane Pérréon, « Les fortifications de Vauban au cœur de l’architecture et de l’art du Grand Siècle », dans Jean Baechler (dir.), La Guerre et les Arts, Hermann, 2018, p. 235-251
 La France fortifiée : châteaux, citadelles et forteresses, Petit Futé, 2010, p. 21
 Alexandre de Saint-Léger, History of Lille from the 17th century to 1789, Editions des régionalismes, 2013 (reissue of a work published in 1942), 180 p. (), p. 31 to 39
 La route des villes fortes en Nord, Les étoiles de Vauban, François Hanscotte, p. 55, Les éditions du Huitième Jour
 Les Monuments d'hier dans le Lille d'aujourd'hui, Carlos Bocquet, p. 23, Éditions Publi-Nord, ()

 קישורים חיצוניים 


 ביצורי ליל, באתר fortified-places.com (בארכיון האינטרנט)
 מצודת ליל, באתר "משרד התרבות של צרפת" 
 מצודת ליל, באתר structurae.net 
 סיור 3D במצודת ליל, באתר citadellelille.fr
 מצודת ליל, באתר zoomsurlille.fr 
 מצודת ליל, באתר europe-en-hautsdefrance.eu 
 מצודת ליל, באתר fresques.ina.fr 
 מצודת ליל, באתר lilleaddict.fr 
 , 2025
 , 2022

 ביאורים 

 הערות שוליים 

ליל
קטגוריה:נור-פה דה קאלה: מבנים
קטגוריה:ליל: מבנים
ליל