מישל רוקאר

מישל רוקאר (בצרפתית: Michel Rocard; 23 באוגוסט 1930 – 2 ביולי 2016) היה פוליטיקאי צרפתי, ממנהיגי המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ששימש כשר במספר משרדים וכראש ממשלת צרפת בשנים 1991-1988.

לאחר סיום תפקידו כראש ממשלה שימש רוקאר, במשך תקופה ארוכה, במספר תפקידים בפרלמנט האירופי.

על אף דעותיו הסוציאליסטיות היווה רוקאר סמן ימני במפלגתו תוך שהוא תומך בליברליזם כלכלי הכולל הפרטה, כלכלת שוק וצמצום המעורבות הממשלתית. על רקע זה עלתה לכותרות העוינות ששררה בינו ובין חבר מפלגתו פרנסואה מיטראן אותו ניסה לרשת, הן בראשות המפלגה ועל כס נשיאות צרפת.

 ביוגרפיה 
 השנים המוקדמות 
מישל רוקאר נולד ב-1930 בעיר קורבבואה  שממערב לפריז. בן יחיד לאיב אנדרה רוקאר  (1992-1903) ולרנה לבית פברה. אביו היה מדען שעסק בפיזיקה גרעינית.

בנעוריו למד במכון למדע המדינה בפריז שם הפך למנהיג סטודנטים. בהמשך מונה ליו"ר ארגון הסטודנטים הסוציאליסטים הצרפתים, שהיה קשור למפלגה הסוציאליסטית הצרפתית העיקרית באותה תקופה ול. בהמשך למד ב"בית הספר הלאומי למנהל" .

 משרד המפקח הכללי 
עם סיום לימודיו החל רוקאר לעבור במשרד "המפקח הפיננסי הכללי של צרפת" . כמתנגד לקולוניאליזם הצרפתי בחר להישלח לאלג'יריה שם בחן את אופן הטיפול של הממשל הצרפתי במחנות הפליטים שנוצרו במדינה במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1962-1954). רוקאר פרסם דו"ח פנימי חריף על ההזנחה השוררת במחנות.

ב-1959 דלף הדו"ח ופורסם במספר עיתונים דבר שהעמיד את משרתו של רוקאר בסיכון.

 המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת 
ב-1967 נבחר רוקאר כמזכ"ל מפלגת הסוציאליסטים המאוחדת  בה המשיך לפעול כנגד שליטת צרפת באלג'יריה.

רוקאר היווה גורם מרכזי במחאת מאי 1968 תוך מתן תמיכה ברעיונות הסוציאליסטיים שהעלו המוחים.

ב-1969 הציע את עצמו כמועמד לנשיאות צרפת עם מצע שהושפע מאירועי 1968 אך בבחירות לנשיאות זכה רק ל-3.6% מהקולות.

בשלהי 1969 נבחר רוקאר לייצג את מחוז איוולין , בהדיחו את מוריס קוב דה מירוויל, וזכה בכך למושב בפרלמנט. ב-1973 הפסיד בבחירות המקומיות ונאלץ לעזוב את הפרלמנט אך נבחר שוב וחזר לשם ב-1978 והמשיך להיבחר עד 1988.

 פרשת מפעל השעונים 
מפעל השעונים הצרפתי LIP  נקלע בתחילת שנות ה-70 לבעיות כספיות ועמד בפני פשיטת רגל. רוקאר, כסוציאליסט, היה פעיל בהתנגדות העובדים לסגירתו ובמהלכים שהביאו להעברת המפעל לניהול העובדים. רוקאר אף סייע, מאחורי הקלעים, להנהלת העובדים למכור את תוצרת המפעל כדי להחזירו למסלול ההצלחה וכן עזר לחפש קונה שירכוש את המפעל.

 במפלגה הסוציאליסטית 
ב-1974 חבר רוקאר לפרנסואה מיטראן כדי לרענן את שורותיה של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית והביא למפלגה חברים ממפלגות שמאל בהן היה חבר בעבר. למרות שיתוף הפעולה עם מיטראן הפך רוקאר, ב-1977, לאופוזיציונר למיטראן תוך שהוא מציג נטיות של ליברליזם כלכלי.

ב-1978 התקיימו הבחירות לבית הנבחרים של צרפת  ומפלגות השמאל, וביניהן המפלגה הסוציאליסטית, הפסידו למפלגות הרפובליקניות.

לאחר הפסד זה ניסה רוקאר להתמנות ליו"ר המפלגה ולהדיח את מיטראן. לשם כך חבר למספר 2 במפלגה, פייר מורואה אך בוועידת מץ , שנערכה ב-1979, דחו נציגי המפלגה את הניסיון ורוקאר נאלץ למשוך את מועמדותו.

בשנים הבאות ייצג רוקאר את האגף הימני במפלגה הסוציאליסטית ודגל בהפרטה מדודה, כלכלת שוק וצמצום המעורבות הממשלתית וזאת בניגוד לעמדתו של ראש מפלגתו, מיטראן, שדגל בהלאמה.

ב-1981 הגיש מיטראן את מועמדותו לנשיאות צרפת, על בסיס מצע שכלל 110 נקודות  ונבחר. על אף זאת נשארו רוקאר וחברי סיעתו בעמדת מיעוט במפלגה.

 חבר ממשלה 
ב-1981, עם היבחרו של מיטראן לנשיאות, מונה רוקאר לשר הפיתוח הטריטוריאלי ושר התכנון , תפקיד בו כיהן עד 1983. בשנה זו מונה לשר החקלאות  עד 1985.

ב-1985 התפטר מהקבינט עקב התנגדותו להנהגת השיטה היחסית בבחירות לפרלמנט.

 ראש ממשלה 
בשנים 1988-1985, כשלא היה חבר ממשלה, ניסה רוקאר להתמנות כמועמד המפלגה הסוציאליסטית לבחירות לנשיאות של 1988 אך המפלגה העדיפה את מיטראן שנבחר שוב לנשיאות.

בממשלה שהוקמה לאחר בחירות 1988 מונה רוקאר כראש הממשלה וכיהן בתפקיד ממאי 1988 ועד מאי 1991. הישגיו העיקריים כראש ממשלה היו:
 הסכמי מטיניון שהחלו את תהליך שחרורה של קלדוניה החדשה משליטה צרפתית וקבעו קריטריונים ואבני דרך בתהליך הפיכתה של הקולוניה למדינה עצמאית.
 ירידה באבטלה
 קידום רפורמה שתממן תמיכה בעניים והפיכת צרפת למדינת רווחה – "תוכנית הכנסה מינימלית" .

 הדחתו מראשות הממשלה 
ב-1991 הדיח מיטראן את רוקאר מתפקיד ראש הממשלה ומינה במקומו את חברת המפלגה אדית קרסון שכיהנה פחות משנה ופרשה ב-1992. במקומה מינה מיטראן כראש ממשלה את חבר המפלגה פייר ברגובוי. ברגובוי הוביל את המפלגה בבחירות לפרלמנט ב-1993  שם ספגה המפלגה מפלה קשה כשירדה מ-260 נציגים ל-53.

 בראשות המפלגה הסוציאליסטית 
בעקבות תבוסת המפלגה בבחירות של 1993 נבחר רוקאר להנהיג את המפלגה. בתפקידו זה הוביל את המפלגה בבחירת נציגי צרפת ל . המפלגה הסוציאליסטית ירדה בבחירות אלו בחמישה מנדטים (25%-), בעיקר לטובת מפלגת השמאל הרדיקלי PRG . נטען שבגלל היריבות בין רוקאר למיטראן תמך האחרון, מאחורי הקלעים, במפלגה הרדיקלית כדי להכשיל את יריבו.

כישלון זה הביא להדחתו של רוקאר מראשות המפלגה על ידי האגף השמאלי שלה. הדחה זו חיסלה למעשה את תוכניתו של רוקאר להיבחר כמועמד המפלגה בבחירות לנשיאות צרפת ב-1995.

 חבר הפרלמנט האירופי 
ב-1994 נבחר רוקאר ל ועמד בראש ועדת הפיתוח ושיתוף הפעולה (1997–1999), ועדת התעסוקה והרווחה (1999–2002) וועדת התרבות, הנוער, החינוך, התקשורת והספורט.

במסגרת תפקידו התפרסם רוקאר במאבקו נגד רישום פטנטים על תוכנה ובתמיכתו בהפצת תוכנה חופשית.

רוקאר פעל בפרלמנט האירופי עד 2014.

 הבחירות לנשיאות 2007 
לקראת הבחירות לנשיאות צרפת 2007 ראה עצמו רוקאר כמועמד השמאל לנשיאות מול ניקולא סרקוזי. לשם כך ניסה להביא לתמיכה בו של מספר מפלגות שמאל אך נכשל ולא נבחר כמועמד.

לאחר הבחירות, בהן ניצח סרקוזי את מועמדת המפלגה הסוציאליסטית סגולן רויאל, הודה רוקאר שלפני הבחירות ניסה לשכנע את רויאל להסיר את מועמדותה כדי שיוכל הוא עצמו לעמוד לבחירות.

לאחר הבחירות שיתף רוקאר פעולה עם ממשלו של סרקוזי ומונה לחבר ועדה במשרד החינוך.

 פעילות מוניציפלית 
ב-1977, במקביל לפעילותו הפוליטית, נבחר רוקאר לראשות העיר קונפלון-סנט-הונורין  במחוז איוולין  אותו ייצג בפרלמנט. רוקאר מילא את התפקיד עד 1994.

 משפחתו 
רוקאר נישא שלוש פעמים. ב-1954 נישא לג'נבייב פוז'ול (Geneviève Poujol) ולזוג נולדו בת ובן (סילביה ופרנסיס). ב-1972 נישא למישל לג'נדרה (Michèle Legendre) ולזוג נולדו שני בנים (אוליבייה ולויק). בהמשך נישא בשלישית לסילביה פליסייה (Sylvie Pélissier).

נפטר בפריז ב-2016 והובא למנוחות בעיירה מונטיצ'לו  שבאי קורסיקה אליה נקשר בעקבות נישואיו השלישיים לסילבייה שגדלה באי.

לאחר מותו נתרמו כתביו ומכתביו לארכיון הלאומי של צרפת.

 אותות הערכה 
 50px "קצין גדול" של לגיון הכבוד (2008)
 50px "הצלב הגדול" של לגיון הכבוד (2015)
 50px "הצלב הגדול" של מסדר ההצטיינות הלאומי  (1988)
 50px "מפקד" של מסדר ההצטיינות החקלאי  (1983)
 50px "קצין" במסדר הלאומי של קוויבק  (2000)
 50px "קומנדר" של מסדר הכבוד של יוון 
 50px "עמית" של מסדר אוסטרליה (1992)
 50px "אביר צלב גדול" של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה (1990)
 מדליית הכבוד של האספה הלאומית של קנדה (2001)
 דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לאוואל בקנדה (2013)
 דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה האמריקאית בפריז

 ספריו 
 Michel Rocard, Rapport sur les camps de regroupement et autres textes sur la guerre d'Algérie, Editions Mille et une nuits, 2003
 Michel Rocard, Le Coeur à l'ouvrage, Odile Jacob, 1987
 Michel Rocard, Entretiens, Paris, Flammarion, 2001

 הנצחה 
 ב-2020 נקרא על שמו של רוקאר מפרץ בחלק הצרפתי של אנטארקטיקה (הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת), היכן שנמצא בסיס צרפתי. צעד זה מציין את מעורבותו של רוקאר בהכנת האמנות להגנה על הקטבים כמו פרוטוקול מדריד  ואמנת אנטארקטיקה .
 ב-2023 הוציא שירות הדואר של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת בול לזכרו של רוקאר ועליו מפה המצביעה על המפרץ שנקרא על שמו.
 ב-2023 השיק עמנואל מקרון את תחילת בנייתה של ספינת מחקר לקטבים שתיקרא על שם רוקאר.
 ב-2024 נקראה על שם רוקאר כיכר ברובע השביעי של פריז .

 לקריאה נוספת 
 David Wilsford, ed. Political leaders of contemporary Western Europe: a biographical dictionary (Greenwood, 1995) pp 387-93.
 Ch. Piaget, Lip, Postface by Michel Rocard, Lutter Stock, 1973
 Collective, Lip : affaire non-classée, Postface by Michel Rocard, Syros, 1975
 Schneider, R. Michel Rocard (Paris, 1987)
 Kathleen Evin, Michel Rocard or The Art of the Possible, Paris, Jean-Claude Simoën,1979243 p.
 Daniel Bensaïd, The Anti-Rocard or The Rags of Utopia, La Brèche,1980, 188 p. ()
 Hervé Hamon and Patrick Rotman, The Rocard Effect, Paris, Stock,1980, 363 pp. ()
 Sylvie Santini, Michel Rocard: A Certain Regret, Paris, Stock,2004, 247 pp. ()
 Jean-Louis Andreani, The Rocard Mystery, Paris, Robert Laffont,1993, 732 pp. ()
 Robert Chapuis, If Rocard had known…: testimony on the second left, Paris, L'Harmatten, coll. “Fists and Roses”,2007
 Pierre-Emmanuel Guigo, The Champion of Public Opinion: Michel Rocard's Communication from 1974 to 1981, Paris, INA editions,2013, 260 p. ()
 Jean-Paul Huchon (preface by Emmanuel Macron), It Was Rocard, The Archipelago,2017
 Laure Adler, Tony Blair, Patrick Bruel, François Hollande, Alain Juppé, Edgar Morin, Anne Sinclair and Manuel Valls, Michel Rocard, Flammarion,2018
 Sylvie Rocard, It Was Michel, Plon,2018
 Alain Bergounioux and Jean-Francois Merle, Rocardism: A Duty to Take Stock, Éditions du Seuil ,2018
 Pierre-Emmanuel Guigo, Michel Rocard, Paris, Perrin,2020
 Jean-Michel Djian, Rocard, the disenchanted enchanter, Le Cherche Midi,2023

 קישורים חיצוניים 



 מישל רוקאר, בבלוג של Arthur Goldhammer, 17 ביוני 2023
 מקום קבורתו של מישל רוקאר באי קורסיקה, באתר findagrave.com
 תמונות של מישל רוקאר, באתר גטיאימג'ז


 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ראשי ממשלת צרפת
קטגוריה:ראשי ממשלת צרפת בתקופת הרפובליקה החמישית
קטגוריה:שרי החקלאות של צרפת
קטגוריה:שרי ממשלת צרפת
קטגוריה:ראשי ממשלות
קטגוריה:פוליטיקאים צרפתים
קטגוריה:חברי המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית
קטגוריה:קצינים גדולים בלגיון הכבוד
קטגוריה:מסדר אוסטרליה: עמיתים
קטגוריה:מעוטרי מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה
קטגוריה:פריז: אישים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1930
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-2016