תנועות פוליטיות יהודיות

תנועות פוליטיות יהודיות הן המאמצים המאורגנים של יהודים לבנות מפלגות פוליטיות משלהם או לייצג את האינטרסים שלהם בפוליטיקה מחוץ לקהילה היהודית. מתקופת המצור על ירושלים על ידי הרומאים ועד ייסוד מדינת ישראל, לעם היהודי לא היה שטח ריבוני וברוב המקומות בהם הוא התגורר נשללו זכויותיו. לכן, עד לשחרור היהודים במאה ה-19, כמעט כל המאבקים הפוליטיים היהודיים היו פנימיים, ועסקו בעיקר בנושאים דתיים או בענייניה של הקהילה המקומית.

 לידת התנועות הפוליטיות 
ממוזער|משה מנדלסון
היהודים ברובם היו מודרים מהפוליטיקה או מכל סוג של השתתפות בזירה הפוליטית והחברתית הרחבה ברוב מדינות מגוריהם, בעיקר באירופה, עד לתקופת הנאורות, והמקבילה היהודית שלה, תנועת ההשכלה. כל עוד היהודים חיו בקהילות מופרדות, וכל דרכי האינטראקציה עם שכניהם הגויים היו סגורות בפניהם, הרב היה החבר המשפיע ביותר בקהילה היהודית. הוא שימש בדרך כלל גם כדיין, ולעיתים החזיק בסמכויות מנהליות חשובות נוספות, יחד עם זקני ופרנסי הקהילה. הרבנות הייתה המטרה העליונה של רבים מהנערים היהודים, ולימוד התורה היה האמצעי להשגת התפקיד הנחשק. חסידי ההשכלה תמכו ב"יציאה מהגטו", לא רק במובן הפיזי, אלא גם נפשית ורוחנית. הדוגמה המובהקת הייתה זו של משה מנדלסון (1729–1786), יהודי פרוסי וסבו של המלחין פליקס מנדלסון, שהצלחתו כפילוסוף בעולם שמחוץ לגטו, הייתה סמל לרבים אחרים.

השינויים שגרמה תנועת ההשכלה חפפו לעלייה בתנועות מהפכניות ברחבי אירופה. למרות התנועות הללו, רק צרפת, בריטניה והולנד העניקו ליהודים זכויות שוות לאחר המהפכה הצרפתית ב-1796. במקומות אחרים באירופה, במיוחד בריכוזים היהודיים במרכז ומזרח אירופה, לא ניתנו ליהודים זכויות שוות. באווירה המהפכנית של אמצע המאה ה-19 התעוררו התנועות הפוליטיות היהודיות הראשונות.

 תנועות השחרור 

בשלבים הראשונים של האמנציפציה, היהודים היו חלק מהמאמץ הכללי להשגת חירות וזכויות שהובילו למרידות עממיות כמו אביב העמים. מדינאים ואינטלקטואלים יהודים כמו היינריך היינה, יוהאן יעקובי, גבריאל ריסר, זליגמן בר, משה מונטיפיורי וליונל דה רוטשילד היו פעילים בתנועה הכללית לחירות וחופש פוליטי או השתלבו בפוליטיקה הכללית.

ובכל זאת, לנוכח אירועים אנטישמיים מתמשכים כמו עלילת דמשק ב-1840, והעובדה שמדינות רבות לא העניקו שוויון זכויות ליהודים, החלו להיווצר ארגונים יהודיים במטרה לקדם את שחרור היהודים וההגנה עליהם. ועד שליחי הקהילות של יהודי בריטניה בהובלת מונטיפיורי, הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, וכל ישראל חברים שהוקמה על ידי אדולף כרמיה, כולם החלו לפעול להבטחת חירות היהודים לאורך אמצע המאה ה-19.

 תנועות סוציאליסטיות 

התסכול מהקצב האיטי של קבלת היהודים בחברה האירופית, בשילוב האוטופיות המהפכניות, הובילו לעניין גובר של צעירים יהודים בתנועות פרוטו-סוציאליסטיות וקומוניסטיות, במיוחד כאשר מנהיגים סוציאליסטים מוקדמים, כמו קלוד-אנרי דה סן-סימון, דרשו את שחרור היהודים. משה הס היה אחד הגורמים להתפתחותו של קרל מרקס (שהיה בעצמו צאצא לשושלת רבנים ארוכה). פרדיננד לסל ייסד את מפלגת הפועלים הראשונה בגרמניה, שהתמזגה בסופו של דבר עם מפלגות אחרות והפכה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה והפך את שחרור היהודים לאחד מיעדיו.

התנועות הסוציאליסטיות האינטלקטואליות יותר של היהודים במערב אירופה לא צברו תאוצה. לעומת זאת, במזרח אירופה וברוסיה, הבונד שהוקם ב-1897 הפך לכוח מרכזי, ולפחות בהתחלה, למתנגד המרכזי לתנועה פוליטית יהודית נוספת שהחלה לצמוח באותה תקופה, הציונות. היו מפלגות סוציאליסטיות יהודיות נוספות ברוסיה, כמו מפלגת הפועלים הציונית ומפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית, שאיחדו את גורלן ב-1917 כמפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת. מפלגה יהודית רוסית שמאלנית נוספת הייתה מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון).

יהודים השתלבו גם בצמרת המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, לאון טרוצקי, גריגורי זינובייב, לב קמנייב, גנריך יגודה, יעקב סברדלוב ולזר קגנוביץ' היו בין הבולטים שבהם. יהודים בלטו בהמשך גם במפלגות הקומוניסטיות במדינות אחרות במזרח אירופה, כמו בלה קון ומתיאש ראקושי בהונגריה.

 תנועות ציוניות 

ממוזער|בנימין זאב הרצל
מטרת הציונות הייתה להקים מדינה יהודית בשטחי ארץ ישראל המקראית. הציונות, או רעיון המולדת הלאומית והזהות המשותפת ליהודים מכל העולם, החלה להתגבש כבר באמצע המאה ה-19, עם הוגים כמו משה הס וספרו מ-1862 רומא וירושלים: שאלת הלאום האחרונה. הס הציע מדינה סוציאליסטית שבה היהודים יהפכו לאגרריים באמצעות תהליך "גאולה של האדמה" שיהפוך את הקהילה היהודית לאומה "אמיתית", בכך שהיהודים יתפסו את שכבות הייצור של החברה במקום להיות מעמד סוחרים לא פרודוקטיבי, כפי שהוא תפס את היהודים באירופה. הס, יחד עם הוגים מאוחרים יותר כמו נחמן סירקין ודב בר בורוכוב, נחשב למייסד הציונות הסוציאליסטית והציונות העובדת ולאחד מאבותיה האינטלקטואליים של התנועה הקיבוצית. אחרים כמו הרב צבי קלישר ראו בחזרה למולדת היהודית הגשמה של הנבואה המקראית באמצעים טבעיים.

בעקבות הפוגרומים האנטי-יהודיים ההמוניים בחסות המדינה בעקבות רצח הצאר אלכסנדר השני, הפוגרומים המדממים של 1903 עד 1906 שהותירו אלפי יהודים הרוגים - כולל פרעות קישינב שיצרו תהודה בין-לאומית, פרשת דרייפוס בצרפת ב-1894 ומשפט בייליס ועוד שורה של אירועים אנטישמיים, התחזקה הציונות ורבים ראו בה פתרון אפשרי יחיד ליהודים.

יהודה לייב פינסקר פרסם את החוברת אוטואמנציפציה! ב-1 בינואר 1882 שהשפיעה רבות על התפתחותה הפוליטית של הציונות. התנועה זכתה לתאוצה תחת הנהגתו של בנימין זאב הרצל, שפרסם את החוברת שלו מדינת היהודים בשנת 1896, בהשראת משפט דרייפוס. בשנת 1897 ארגן הרצל את הקונגרס הציוני הראשון בבזל, שווייץ, ייסד את ההסתדרות הציונית העולמית ונבחר כנשיאה הראשון. לאחר הקמת המדינה, הציונות, בצורותיה השונות, הפכה לתנועה הפוליטית היהודית הגדולה ביותר, אם כי יהודים רבים בחרו להשתתף בפוליטיקה הלאומית של המדינות בהן התגוררו.

 תנועות דתיות 
במקביל, כתגובת נגד לתנועות הפוליטיות שמשכו את הנוער היהודי לחילוניות, נוצרו שתי תנועות פוליטיות דתיות. הראשונה הייתה תנועת המזרחי שהוקמה ב-1902 על ידי הרב יצחק יעקב ריינס, וראתה בעצמה חלק מהתנועה הציונית הרחבה יותר. השנייה הייתה אגודת ישראל שנוסדה בקטוביץ ב-1912 ופעלה גם במסגרות הפרלמנטריות המקומיות - כך לדוגמה היה יצחק מאיר לוין חבר הסיים בפולין. בנוסף, היא התמודדה במסגרת הסיימאס בליטא והסאימה בלטביה.

 תנועה פולקיסטית 

לאחר הסופות בנגב ברוסיה, יסד ההיסטוריון שמעון דובנוב את הפאלקס-פארטיי שצבר קהל תומכים אינטלקטואלי ברוסיה, ולאחר מכן בפולין ובליטא בשנות ה-20 ובשנות ה-30, כולל ייצוג בפרלמנטים המדינתיים ובמועצות עירוניות רבות. המפלגה לא שרדה את השואה.

 טריטוריאליסטים 

הטריטוריאליסטים, שהתפצלו מהציונים לאחר הקונגרס הציוני השביעי ב-1905, קראו להקמת טריטוריה יהודית, לא בהכרח בארץ ישראל ולא בהכרח אוטונומית לחלוטין. חלק מהמנהיגים הטריטוריאליסטיים, כמו נחמן סירקין, תמכו בגרסאות הסוציאליסטיות של הציונות, בעוד אחרים, כמו לוסיין וולף, התנגדו באופן פעיל לציונות וקידמו רעיונות אנטי-לאומיים. יצחק נחמן שטיינברג, אחד ממייסדי רעיון הטריטוריאליזם היהודי, החזיק בדעות סוציאליסטיות אנטי-סמכותיות, כמו ידידו אריך פרום, שתמך ברעיונות הטריטוריאליסטיים של שטיינברג.

 אנרכיסטים 

ממוזער|מרטין בובר
בעוד שהיהודים בכלל מילאו תפקיד חשוב בתנועות האנרכיסטיות הבין-לאומיות, רבים מהאנרכיסטים היהודים קידמו באופן פעיל את שפת ותרבות היידיש, תוך התמקדות בנושאים יהודיים ספציפיים. ישנם הוגים יהודים אנרכיסטים ואנטי-סמכותניים, כגון מרטין בובר, הרב יהודה אשלג, יצחק נחמן שטיינברג וגוסטב לנדאואר, חלקם פנו למקורות יהודיים מסורתיים, בטענה שרעיונות האנרכיזם נטועים עמוק במסורת היהודית. האנרכיסטים היהודים מאמינים שבחברה האנרכיסטית, החופשית והמגוונת ללא מדינה, יהיו ליהודים יותר הזדמנויות לבטא את האוטונומיה האישית והתרבותית שלהם.

הייתה הצטלבות מסוימת בין התנועות היהודיות האנרכיסטיות, הפולקיסטיות והטריטוריאליסטיות. לדוגמה, יצחק נחמן שטיינברג, מנהיג טריטוריאליסטי ידוע, החזיק בדעות אנרכיסטיות. רוב האנרכיסטים היהודים תמכו באנרכו-סינדיקליזם ובאנרכו-קומוניזם.

 פוליטיקאים יהודים 
יהודים רבים השתלבו בפוליטיקה המקומית במדינות מגוריהם, במסגרת מפלגות קיימות, ואף הגיעו לתפקידים בכירים. כך למשל בצרפת, בה כיהנו לאורך השנים שבעה ראשי ממשלה יהודיים או ממוצא יהודי: לאון בלום, רנה מאייר, פייר מנדס פראנס, מישל דברה, לורן פביוס, אליזבת בורן וגבריאל אטאל. בגרמניה בה בלטו קורט אייזנר ואדוארד ברנשטיין. קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי ורבים נוספים. עם זאת, השתלבות כזו של יהודים שהחזיקו בתארים פוליטיים בכירים שלא במסגרת תנועה פוליטית יהודית, נרשמה גם בעבר הרחוק יותר, עם דמויות כמו דון יוסף נשיא.

 תנועות פוליטיות יהודיות 
הציונות ממשיכה להיות התנועה הפוליטית המרכזית של רוב היהודים, אם כי היא התפצלה למגוון ענפים ופילוסופיות החוצות את הספקטרום הפוליטי משמאל לימין. היהודים פעילים גם בממשל במדינות רבות בהן הם חיים, וכן בארגוני קהילה יהודית שלעיתים נוקטים עמדות פוליטיות.

 בישראל 

 מחוץ לישראל 
במאה ה-20, יהודים באירופה ובאמריקה נטו באופן מסורתי לשמאל הפוליטי, ושיחקו תפקידים מרכזיים בלידת תנועת הפועלים ובסוציאליזם. גם יהודים שמרנים נטו לתמוך בפלורליזם באופן עקבי. לפי דניאל אלעזר הסיבה לכך בעיקר משום שהיהדות אינה מחפשת לגייס מאמינים והיא מקבלת את קיומן של דתות אחרות. אלעזר גם קידם בספריו את התפיסה לפיה היהדות מכילה מסורת פוליטית נרחבת, כולל מושג הברית.

בארצות הברית ובקנדה כיום, קיימים ארגוני גג כמו הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה (UJC). ארגונים נוספים כגון הליגה נגד השמצה, הקונגרס היהודי האמריקאי, הוועד היהודי האמריקאי, איפא"ק, ארגון ציוני אמריקה, אמריקאים למען ישראל בטוחה (AFSI), בני ברית ואגודת ישראל מייצגים מגזרים שונים בקהילה היהודית האמריקאית במגוון נושאים, ורובם פעילים במישור הפוליטי, המקומי והישראלי.

המאה ה-21 הביאה שינויים בנטיות הפוליטיות של הקהילות היהודיות בתפוצות. בארצות הברית ובקנדה, שתי הקהילות היהודיות הגדולות בתפוצות, הבוחרים עוברים מנטיות ליברליות לשמרניות יותר. גם הקהילה היהודית בבריטניה נוטה לשמרנות במאה ה-21, כפי שמראה סקר שפורסם בג'ואיש כרוניקל בתחילת 2015. מתוך היהודים הבריטים שנבדקו, 69% הצביעו למפלגה השמרנית, בעוד 22% הצביעו למפלגת הלייבור. בין השאר, עמדותיה של המפלגה כלפי ישראל משפיעות על ההצבעה של כשלושה רבעים מיהודי בריטניה.

 ראו גם 
 ציונות
 קוסמופוליטיות
 השאלה היהודית

 הערות שוליים 

קטגוריה:תנועות יהודיות
קטגוריה:ארגונים פוליטיים יהודיים
קטגוריה:מפלגות יהודיות בפזורה היהודית
קטגוריה:החברה היהודית
קטגוריה:פוליטיקאים יהודים