הגלגל (מד מן)

הגלגל (באנגלית: The Wheel) הוא פרק סיום עונתה הראשונה של סדרת הדרמה האמריקאית "מד מן". הפרק, שהוא ה-13 במספר בעונה זו, נכתב על ידי יוצר הסדרה מתיו ויינר ורובין וייט, ובוים על ידי ויינר עצמו. הפרק שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ "AMC" ב-18 באוקטובר 2007.

עלילת הפרק מתמקדת במאמציו של דון דרייפר (ג'ון האם) לזכות בתקציב הפרסום של חברת "קודאק" באמצעות מצגת למכשיר הקרנת שקופיות חדש, ובמקביל בהתמודדותו עם התפרקות משפחתו בערב חג ההודיה ועם תוצאות דחייתו את אחיו, אדם ויטמן. קו עלילה מרכזי נוסף עוסק בקידומה המקצועי של פגי אולסן (אליזבת מוס) ובגילוי המפתיע על הריונה.

"הגלגל" נחשב על ידי מבקרים ואקדמאים לאחד הפרקים החשובים והמשפיעים ביותר בתולדות הסדרה, בפרט בשל "נאום הקרוסלה" (The Carousel pitch) המופיע בו, המנתח את מושג הנוסטלגיה ואת כוחו של הפרסום. הפרק זכה לשבחים יוצאי-דופן על כתיבתו וביצועיו המשחקיים, והיה מועמד למספר פרסי אמי, בהם הפרס על כתיבה יוצאת דופן לסדרת דרמה.

 עלילה 
עם התקרבות חג ההודיה, פיט קמפבל נתון ללחץ גובר מצד חותנו, טום, להביא ילד לעולם עם טרודי, ובמקביל מופעל עליו לחץ מקצועי להביא לקוחות חדשים למשרד. בטי דרייפר נסערת מכך שדון בוחר להישאר בעיר ולעבוד במהלך סוף-השבוע של החג, במקום להצטרף אליה ואל הילדים לביקור משפחתי. הארי קריין מסולק מביתו לאחר שקיים סטוץ בליל הבחירות, ונאלץ ללון במשרדי "סטרלינג קופר".

פרנסין מגיעה לבקר את בטי כשהיא נסערת, לאחר שגילתה ראיות לבגידתו של בעלה, קרלטון. בטי מנחמת אותה, אך מתחילה להתגונן כאשר פרנסין מעירה כי סברה שבטי תדע כיצד להתמודד עם מצב כזה. בטי נוטלת את חשבון הטלפון החודשי של הבית, ובהמשך משתפת את דון בשיחתה עם פרנסין – אך דון מבטל את דבריה בחוסר עניין.

פגי אולסון וקן קוסגרוב מקיימים אודישנים לקריינות למוצר ה-"Relax-a-Cizor". פגי מעדיפה את אנני, בעוד קן תומך בריטה. פגי מעניקה את התפקיד לאנני, אך במהלך ההקלטה אנני מתבלבלת מהנחיותיה של פגי ומפוטרת לטובת ריטה. קן מתרשם בשקט מאסרטיביותה של פגי. במקביל, פיט מודיע לדון כי באמצעות קשריו של חותנו בחברת "Vicks Chemical" הוא הצליח להביא לקוח חדש: "קלירסיל".

דאק פיליפס, ראש מחלקת הלקוחות החדש, מתכנן פגישה עם נציגי "קודאק" לקראת הצגת מקרן השקופיות החדש שלהם. בזמן שדון מעלה רעיונות, הוא מעיין בתמונות שקיבל מאדם, אחיו למחצה, ומתקשר באימפולסיביות למלונו. שם נמסר לו כי אדם שם קץ לחייו, ודון מזועזע מהידיעה. בהיעדרו של דון, בטי בודקת את חשבון הטלפון ומתקשרת למספרים המופיעים בו; אחד מהם שייך לפסיכולוג שלה, ד"ר ויין, וכך נחשפות שיחותיו עם דון. בטי חשה נבגדת. למחרת היא משוחחת עם ד"ר ויין, מציינת בפניו עד כמה הטיפול סייע לה, ומביעה את חשדה שדון לא היה נאמן לה.

בפגישה עם "קודאק", מציג דון את רעיון ה"קרוסלה", תוך שימוש בתמונות משפחתו כדי לעורר תחושת נוסטלגיה ולקשור את המוצר לזיכרון ולרגש. המצגת מרגשת את הנוכחים, עד כדי כך שהארי פורץ בבכי, ו"קודאק" חותמת על חוזה מול "סטרלינג קופר". במהלך החגיגות על הצלחתו ועל הצלחתו של פיט, מחליט דון לקדם רשמית את פגי לתפקיד קופירייטרית-זוטרית ולצרפה לטיפול ב"קלירסיל". פיט מתנגד, פול קינסי מגלה קנאה, אך קן תומך בהחלטה. פיט, שחש מושפל פעם נוספת, עוזב בזעם את המשרד, משתכר בדרכו הביתה ומביך את טרודי מול הוריה.

פגי חשה לפתע ברע ומובהלת לבית החולים, שם מתברר לה כי העלייה במשקלה נבעה מהיריון שאינה הייתה מודעת לו. היא יולדת בן, אך מסרבת להכיר בו או לגלות כלפיו רגש.

בסיום הפרק, דון שב לביתו, לכאורה לפני שבטי והילדים יצאו, ומפתיע את בטי בהודעה שיצטרף אליהם. עד מהרה מתברר כי מדובר בפנטזיה בלבד, ודון נותר לבדו בביתו הריק והחשוך.

 הפקה 
190px|ממוזער|שמאל|על בימוי הפרק הופקד לראשונה יוצר הסדרה עצמה, מתיו ויינר.
הפרק "הגלגל" מציין נקודת מפנה בהפקה, שכן זהו הפרק הראשון בסדרה שבוים על ידי יוצרה, מתיו ויינר. ויינר בחר לביים את פרק סיום העונה בעצמו כדי להבטיח ש"נאום הקרוסלה" – המהווה את עמוד השדרה התמטי של הסדרה כולה – יבוצע בדיוק לפי חזונו.
 צילומים ועיצוב אמנותי 
השפה הוויזואלית של הפרק הושפעה רבות מהצייר אדוארד הופר, במטרה להדגיש את הבדידות הקיומית של הדמויות בתוך המרחב האורבני והפרברי. ויינר הנחה את צוות הצילום להשתמש בקומפוזיציות המדגישות חללים ריקים וניגודי אור וצל חריפים, המגיעים לשיאם בסצנת הסיום שבה דון יושב לבדו על מדרגות ביתו בחושך.

במהלך "נאום הקרוסלה", השקופיות שהוקרנו על המסך היו תמונות אישיות אמיתיות שסופקו על ידי צוות ההפקה כדי לשוות לסצנה תחושת אותנטיות משפחתית. התמונה המפורסמת של דון הנושא את בתו סאלי על כתפיו צולמה במיוחד עבור הפרק על ידי ג'ון האם והשחקנית הצעירה קירנן שיפקה מחוץ לשעות הצילומים הרשמיות, כדי לייצר אינטימיות שנראית טבעית ולא מבוימת.
 ליהוק 
בפרק זה מופיע השחקן מורגן פול בתפקיד אביה של פגי אולסן בסצנת בית החולים. זו הייתה אחת מהופעותיו האחרונות של פול לפני מותו, והסצנה שבה הוא מתעלם מבנה הלא-חוקי של פגי נועדה להדגיש את הבידוד החברתי והלחצים המוסריים של התקופה.
 מוזיקה 
הבחירה בשיר הסיום, "Don't Think Twice, It's All Right" של בוב דילן, הייתה החלטה אמנותית מכוונת של ויינר. אף על פי שהשיר יצא לאור בשנת 1963 (כשלוש שנים לאחר התרחשות עלילת הפרק), ויינר השתמש בו כ"אנכרוניזם מודע" כדי לרמוז על השינויים התרבותיים והחברתיים של שנות ה-60 שעומדים בפתח, וכדי להדגיש את תחושת הפרידה והעזיבה המלווה את דון בסיום הפרק.

 ניתוח ופרשנות 
מבקר הטלוויזיה מאט זולר זייץ ראה ב"הגלגל" את הפרק המכונן של הסדרה, שבו היא הופכת מדרמה תקופתית ליצירה פילוסופית על הנפש האנושית.
 "נאום הקרוסלה" ומסחור הנוסטלגיה 
"נאום הקרוסלה" של דון דרייפר נחשב לאחד מרגעי המפתח בסדרה, המגדיר מחדש את הפרסום ככלי לסיפור סיפורים שנועד להשתיק כאב קיומי. דון מציג בנאומו פרשנות אטימולוגית למילה "נוסטלגיה" כ"כאב מפצע ישן", ובכך הוא הופך את הזיכרון והכמיהה הרגשית לחומר גלם שיווקי.

הניתוח הביקורתי של מאט זולר זייץ מדגיש את ה"הונאה הרגשית" שבנאום: דון אינו מוכר טכנולוגיה, אלא "נחמה" וזיכרון אידיאלי של משפחה, בעוד שבמציאות חייו הפרטיים הוא מזניח את משפחתו שלו. כוחה של השפה בייצור המציאות בא לידי ביטוי בשינוי שמו של המכשיר מ"הגלגל" (The Wheel) המכני ל"קרוסלה" (The Carousel) – מושג קסום ומחזורי המבטיח לצרכן אשליה של חזרה בזמן למקום בו הוא אהוב.

חוקרים מוסיפים כי הנאום ממחיש כיצד נוסטלגיה הופכת למוצר צריכה בתוך שיח קפיטליסטי. הסדרה משתמשת בנאום כדי לחשוף את המנגנון שבו פרסום משווק "עבר אידיאלי" המבוסס על מיתולוגיות שמרניות ואשליות, ובכך היא מציבה מראה מול תרבות הצריכה העכשווית המנצלת רגשות פנימיים למען רווח תאגידי. זייץ סיכם כי הסצנה מדגימה את הניגוד החריף בין הציניות של המפרסם לבין תגובתו הרגשית של הקהל (המיוצג על ידי הבכי של הארי קריין), ומזכירה לצופה כי הפרסומת המושלמת היא לעיתים קרובות השקר הגדול ביותר שהאינבידואל מספר לעצמו.

 אסתטיקה, מרחב ובדידות קיומית 
210px|ממוזער|שמאל|לדברי מבקר הטלוויזיה מאט זולר זייץ, האסתטיקה בפרק הושפעה רבות מיצירותיו של הצייר אדוארד הופר; במיוחד מהציור "ניצי הלילה" (1942). 
סצנת הסיום של הפרק, שבה דון חוזר לבית ריק באוסינינג ויושב לבדו על המדרגות בחושך, נחשבת על ידי מבקרים וחוקרים לדימוי המגדיר של הסדרה כולה.

מבקר הטלוויזיה מאט זולר זייץ מציין כי הבימוי בפרק זה מקבע את השפה החזותית של הסדרה, השואבת השראה מובהקת מיצירותיו של הצייר אדוארד הופר (כגון הציור "ניצי הלילה"). השימוש בחללים גדולים וריקים, תאורה בעלת ניגודיות גבוהה ומיקומן של הדמויות בתוך ארכיטקטורה מנוכרת, נועדו לשקף את "הבדידות האמריקאית" (American Loneliness). לטענת זייץ, הבית אינו ריק רק בשל היעדרותה הפיזית של משפחתו, אלא כייצוג לכך שדון מעולם לא היה נוכח בו באמת; הוא השיג את כל סממני ה"חלום האמריקאי" אך נותר ריק מבפנים.

ניתוח זה משלים את גישתה של החוקרת מרתה שירר, הרואה בבית הפרברי מרחב המייצג את הדו-ערכיות של הסדרה כלפי העתיד והקפיטליזם. שירר טענה כי הבית, המהווה יסוד מרכזי של השגשוג שלאחר המלחמה, מתגלה בסיום הפרק כ"שברירי" וכבעל חזות שווא. בכך, הפרק חושף את הפער שבין היכולת של דון "למכור" את אידיאל המשפחה ל"קודאק" לבין הניתוק הממשי שלו מההיסטוריה ומהמציאות הפרטית שלו. הבית הופך ממרחב נחשק למרחב פיזי המדגיש את כישלונו של דון לבסס אחיזה ממשית בחייו.
 הקבלה בין דון לפגי 
זייץ מזהה בפרק קשר תמטי הדוק בין קווי העלילה של דון ושל פגי אולסן, ומגדיר את פגי כ"יורשת המוסרית" של דון. הוא מצביע על כך שהקידום המקצועי של פגי לקופירייטרית מתרחש במקביל ללידה הנסתרת של בנה. לפי זייץ, ויינר מציב מראה אכזרית בין שתי הדמויות: בעוד דון משתמש בעברו ובדימויי ילדיו כדי למכור מוצרים, פגי נאלצת להתכחש לעברה ולתינוקה כדי להתקדם בעולם העבודה. שניהם, כל אחד בדרכו, מקריבים את האמת האישית שלהם ואת קשריהם המשפחתיים על מזבח הקריירה והיכולת "להמציא את עצמם מחדש".

 ביקורות 
בשידורו המקורי, זכה הפרק ל-930,000 צופים.

אנדרו ג'ונסטון, שכתב עבור "Slant Magazine", ציין לחיוב את החזרת דמותו של גלן בישופ, ואת הסצנות המשותפות שלו עם בטי. לדבריו, במפגשים הללו נחשפת בטי בכנות מוחלטת – צד באישיותה שאינו מתגלה ביחסיה עם דון. ג'ונסטון מוסיף כי שיחתה של בטי עם גלן מדגישה את הבעיה העמוקה יותר: מאז שגילתה כי דון משוחח עם המטפל שלה, אין לה עוד אדם שלפניו היא יכולה להיות כנה לחלוטין.

נואל מאריי מ-"The A.V. Club" כתב כי סצנת השיא של העונה כולה בעיניו היא "נאום הקרוסלה" של דון בפני "קודאק". מאריי ציין כי דון מדגיש בנאומו את העובדה שהפרסום, אף שהוא תחום צעיר יחסית, נשען על נוסטלגיה כדי למכור מוצרים – רעיון שלדבריו מהדהד את עצם מהות הסדרה. הוא כתב כי "מד מן" היא בו-זמנית דרמת טלוויזיה קלאסית בעלת אסתטיקת רטרו, וסדרה מתוחכמת במראה ובטון שלה, המצויה בחזית הסיפור הטלוויזיוני האליפטי, בדומה ל"הסופרנוס" ול"הסמויה".
 פרסים ומועמדויות 
מתיו ויינר ורובין וייט היו מועמדים לפרס אמי לשנת 2008 בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר לסדרת דרמה, במסגרת טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-60.

 לקריאה נוספת 

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

גלגל
קטגוריה:יצירות משנת 2007
קטגוריה:פרקי טלוויזיה: מד מן