מיזוקינזיה

מיזוקינזיה או מיסוקינזיה (מיוונית: Misokinesia; "שנאת תנועה") היא תופעה נוירו-פסיכולוגית המאופיינת בתגובה רגשית, קוגניטיבית ופיזיולוגית שלילית עזה למראה של תנועות גוף קטנות, חוזרות או מונוטוניות של אדם אחר. על אף היקף התופעה היא הוגדרה לראשונה בשנת 2013 ועדיין היקף המחקר עליה מצומצם. היא נחשבת לקרובת משפחה של המיזופוניה (רגישות לקולות).

 היסטוריה 
המונח נטבע בשנת 2013 על ידי פסיכיאטרים וחוקרים מאוניברסיטת אמסטרדם, שזיהו כי חולים שדיווחו על מיזופוניה סבלו במקביל ממצוקה דומה למראה תנועות חזותיות.

במשך שנים נחשבה המיזוקינזיה לתופעה משנית למיזופוניה או לביטוי של הפרעת קשב וריכוז. רק בשנת 2021 פורסם המחקר המקיף הראשון שהתמקד במיזוקינזיה כיישות עצמאית על ידי חוקרים מאוניברסיטת בריטיש קולומביה.

 אפידמיולוגיה 
כשליש מהאוכלוסייה הכללית מדווחים על מיזוקינזיה ברמה כלשהי. כ-4% עד 5% מהאוכלוסייה סובלים מהתופעה ברמה חמורה הגורמת למצוקה משמעותית ולפגיעה בתפקוד היומיומי (תעסוקתי, חברתי ולימודי) והיא נפוצה יותר בקרב נשים (כ-38%) לעומת גברים (כ-27%). התסמינים מתחילים להופיע לרוב בשנים המוקדמות של גיל ההתבגרות (בגילאי 12–14), אם כי הדיווח על עוצמת המצוקה נוטה להתגבר בבגרות.

כ-38%-50% מהסובלים ממיזוקינזיה סובלים גם ממיזופוניה. מחקרים מצאו מתאם חיובי גבוה בין מיזוקינזיה לבין רגישות חושית כללית (כגון רגישות לריחות ולמגע) ותכונת האדם רגיש מאוד. לעומת זאת, לא נמצא מתאם מובהק בין מיזוקינזיה לבין הפרעות קשב (ADHD) או הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD), מה שמחזק את ההנחה שמדובר במנגנון נפרד של ויסות חושי.

 פתופיזיולוגיה ומנגנון מוחי 
התיאוריה המרכזית במחקר המודרני גורסת כי מיזוקינזיה אינה נובעת מקשב חזותי מוגבר או מנטייה מולדת להבחין בתנועות בתדירות גבוהה יותר מאחרים; כלומר, הסף הראשוני לקליטת הגירוי אצל הסובלים מהתופעה הוא רגיל. המקור למצוקה טמון בקושי לבצע הביטואציה (התרגלות) לגירוי לאחר שנקלט, ובעיבוד רגשי עוצמתי שלו במוח, כפי שאישש מחקר נוירו-פיזיולוגי (בדיקת ERP) משנת 2024. ממצא זה תומך בהשערה כי התגובה נובעת מקישוריות-יתר בין המערכת החזותית למערכת הלימבית (ובמיוחד האמיגדלה), המפרשת את התנועה החוזרת כגירוי מאיים או מעורר זעם ומפעילה את תגובת הילחם או ברח.

 מאפיינים ותסמינים 
התסמינים מופיעים בתגובה לגירויים חזותיים כגון: נדנוד רגליים, תיפוף אצבעות, לעיסת מסטיק, משחק בשיער או שימוש אינטנסיבי בטלפון סלולרי בטווח הראייה.

התגובות מתחלקות לשלושה מישורים:
 רגשי: כעס פתאומי וקיצוני (זעם), תסכול, חוסר אונים, גועל או פחד.
 פיזיולוגי: מתח שרירים, דופק מואץ, הזעה, ולעיתים תחושת צמרמורת או כאב פיזי במקום שבו נצפתה התנועה.
 התנהגותי: הימנעות ממצבים חברתיים, עזיבת החדר, ניסיונות לחסום את שדה הראייה, או "חיקוי" (Mimicry) של התנועה כניסיון לווסת את המצוקה.

באופן עקבי, המצוקה גוברת כאשר הגירוי מגיע מאנשים קרובים (בני משפחה, בני זוג או חברים ללימודים) לעומת זרים גמורים.

 טיפול והתמודדות 
נכון לשנת 2026, אין פרוטוקול טיפולי אחיד או תרופה ייעודית, אך קיימות מספר שיטות מקובלות:
 ניהול סביבתי: שימוש ב"חוצצים" (כמו יד לצד העין), בחירת מקום ישיבה אסטרטגי (למשל בשורה הראשונה בשיעור כדי למנוע תנועה בפריפריה), והרכבת משקפי שמש.
 טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT): התמקדות בשינוי הפרשנות של הגירוי ושיפור היכולת לשאת מצוקה (Distress Tolerance).
 טיפול בחשיפה (Exposure Therapy): שנוי במחלוקת במיזוקינזיה; לעיתים עלול להחמיר את הרגישות במקום להפחיתה.
 מיינדפולנס: תרגול קשיבות נמצא יעיל בהפחתת העוררות הרגשית ובמניעת התפרצויות זעם.

 ראו גם 
 ויסות חושי
 נוירוני מראה
 אדם רגיש מאוד
 מיזופוניה
 הפרעה לעיבוד התחושתי
 הצפה חושית

 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

קטגוריה:נוירולוגיה
קטגוריה:מחלות
קטגוריה:פסיכיאטריה