סוציוטכנולוגיה

סוציוטכנולוגיה (באנגלית: Sociotechnology) הוא מונח המתאר גישה מחקרית ותכנונית הבוחנת תהליכים הנמצאים במפגש שבין מערכות חברתיות לבין טכנולוגיה. במקום לראות את ה"מישור החברתי" ואת ה"מישור הטכנולוגי" כשדות נפרדים, סוציוטכנולוגיה מדגישה את השילוב הבלתי־נפרד ביניהם, ואת הצורך לעצב מערכות, ארגונים ותשתיות תוך התחשבות בו־זמנית בבני אדם, בתרבות, בארגון ובטכנולוגיה.

 הגדרה והיקף 

במובנה הבסיסי, סוציוטכנולוגיה היא "חקר תהליכים שבהם החברתי והטכנולוגי משולבים באופן בלתי נפרד". ההנחה המרכזית היא כי:
 אין "טכנולוגיה טהורה" שאינה מעוצבת על ידי ערכים, אינטרסים, מוסדות ונורמות חברתיות;
 אין "חברה" שניתן להבין אותה ללא התייחסות לטכנולוגיות המארגנות בה ידע, עבודה, תקשורת וכוח.

הפילוסוף מריו בונחה  הציע לראות בסוציוטכנולוגיה סוג של "טכנולוגיה חברתית": שימוש מתוכנן בידע ממדעי החברה לצורך הנדסה, שינוי והערכה של מערכות חברתיות – ארגונים, מוסדות, קהילות ומדיניות ציבורית.

במובן יישומי, המונח מתייחס למערך של עקרונות ומתודולוגיות לתכנון מערכות שבהן:
 אנשים, תרבות וארגון;
 תשתיות, תוכנה, מכונות ותהליכים

נבחנים כיחידה אחת, מתוך שאיפה ל"אופטימיזציה משותפת" – שיפור בו־זמנית של ביצועים טכנולוגיים ושל איכות חיי העבודה והחברה.

 יסודות תאורטיים והתפתחות היסטורית 
 תיאוריה סוציו-טכנולוגית וארגונים 

שורשי הסוציוטכנולוגיה מצויים בעבודתם של אריק טריסט, פרד אמרי וחוקרים נוספים במכון טוויסטוק בלונדון, שפיתחו באמצע המאה ה־20 את מושג ה"מערכת סוציוטכנולוגית" – מערכת שבה רכיבים חברתיים (עובדים, קבוצות, מבנה ארגוני) ורכיבים טכנולוגיים (מכונות, תהליכי עבודה, נהלים) שזורים זה בזה.

התיאוריה הסוציוטכנולוגית הדגישה:
 את הצורך לעצב במקביל את ה"מערכת החברתית" ואת ה"מערכת הטכנולוגית";
 את החשיבות של צוותים אוטונומיים למחצה, מעורבות עובדים ו"הדמוקרטיה התעשייתית";
 את המגבלות של תכנון טכנולוגי המתעלם מיחסי כוח, תרבות ארגונית וצרכים אנושיים.

על בסיס עקרונות אלו, סוציוטכנולוגיה נתפסת לעיתים כענף היישומי של התיאוריה הסוציוטכנולוגית – אוסף של כלים, שיטות ופרויקטים התערבותיים שמטרתם שינוי ועיצוב של מערכות סוציוטכנולוגיות בעולם הממשי.

 בונחה וטכנולוגיה חברתית 

מריו בונחה טבע בשנות ה־90 את המונח "סוציוטכנולוגיה" כמסגרת "טכנולוגית" לתכנון והערכה של מערכות חברתיות, על בסיס מחקר אמפירי במדעי החברה. בעיניו, סוציוטכנולוגיה:
 משלבת בין הנדסה חברתית למדעי הניהול;
 מבקשת להציע שיטות פעולה לשיפור מוסדות, מערכות כלכליות, ארגוני עבודה ורווחה חברתית;
 נבדלת מענפי טכנולוגיה אחרים (כגון הנדסה, ביוטכנולוגיה או טכנולוגיית מידע) בכך שאובייקט ההנדסה הוא מערכת חברתית ולא חפץ פיזי.

גישה זו מדגישה את הזיקה בין תיאוריה נורמטיבית במדעי החברה לבין כלי מדיניות ותכנון, ושאלות של אתיקה, אחריות ותועלת קולקטיבית.

 שיח עכשווי על "סוציוטכנולוגיה" 

במחקר, במדיניות ובתעשיית התוכנה נעשה שימוש נרחב בתואר סוציוטכנולוגי (sociotechnical / sociotechnological) לתיאור מערכות, תהליכים ותפיסות המשלבות אנשים וטכנולוגיה. פרסומים במדעי המערכת, בארגונים ובהנדסת תוכנה מדגישים כי רוב מערכות המידע, תשתיות התחבורה, מערכות הבריאות והמרחב הדיגיטלי כולו הם מערכות סוציו־טכנולוגיות מורכבות, וכי יש לעצב אותן מתוך ראייה סוציוטכנולוגית הוליסטית.

 תחומי יישום 
 פיתוח ארגונים ותכנון עבודה 

בתחום הניהול ופיתוח הארגון, סוציוטכנולוגיה מתבטאת בגישות לתכנון מחדש של תהליכי עבודה, מבנים ארגוניים ומערכות מידע כך שיביאו בחשבון:
 את צורכי העובדים, ההשתתפות והאוטונומיה שלהם;
 את הדרישות הטכנולוגיות של מערכות ייצור, לוגיסטיקה ותוכנה;
 את ההשפעות על בריאות, שביעות רצון ותפקוד ארוך טווח.

דוגמאות לכך הן פרויקטים של תכנון "מערכות עבודה" (work system design), מודלים של צוותים רב־תחומיים ב-DevOps, ויישום עקרונות סוציו־טכנולוגיים בניהול שינוי ארגוני.

 טכנולוגיה דיגיטלית וחברה 

בעידן הדיגיטלי, סוציוטכנולוגיה משמשת מסגרת לניתוח ולהכוונת פיתוחן של:
 רשתות חברתיות ופלטפורמות תקשורת;
 מערכות בינה מלאכותית המנתחות ומתמרצות התנהגות משתמשים;
 תשתיות מידע ציבוריות (בריאות, תחבורה, חינוך).

חוקרים וארגונים מצביעים על כך שהחלטות עיצוב לכאורה "טכנולוגיות" – כגון אלגוריתם המלצות, ממשק משתמש או מנגנון ניקוד – מעצבות בפועל דפוסי אינטראקציה, כוח, נראות ושוליות חברתית, ולכן יש לבחון אותן דרך עדשה סוציוטכנולוגית, הכוללת דיון בשאלות של אתיקה של בינה מלאכותית, זכויות אדם ודמוקרטיה דיגיטלית.

 קיימות, סביבה ותכנון עירוני 

מאמרים בתחום הקיימות ותכנון סביבתי מדגישים כי פתרונות לבעיות סביבתיות – כגון זיהום, שינוי אקלים או תכנון עירוני – אינם יכולים להיות טכנולוגיים בלבד, אלא מחייבים שינוי במבנים חברתיים, דפוסי צריכה, מוסדות רגולציה ותרבות פוליטית. "סוציוטכנולוגיה והסביבה" הפכה למונח המתאר את נקודת המפגש הזו בין מערכות אקולוגיות, חברתיות וטכנולוגיות, ואת הצורך לעצב מדיניות ותשתיות תוך התייחסות למארג כולו.

 ביקורת ומחלוקת 

על אף השימוש הגובר במונח, כמה חוקרים מצביעים על מספר בעיות:
 עמימות מושגית – "סוציוטכנולוגיה", "טכנולוגיה חברתית" ו"חקר מדע, טכנולוגיה וחברה" חופפים בחלקם, והגבולות ביניהם אינם תמיד ברורים.
 סכנת הפיכת המונח למילת־באזז – שימוש רטורי במילה "סוציוטכנולוגי" בלי שינוי ממשי בתהליכי תכנון וקבלת החלטות.
 שאלות של כוח ואחריות – סוציוטכנולוגיה עלולה להיתפס ככלי ל"הנדסה" של חברה על פי אינטרסים של בעלי כוח, אם אינה מלווה בדיון דמוקרטי, בשקיפות ובהשתתפות רחבה.

מנגד, תומכי הגישה טוענים כי דווקא המורכבות של מערכות מודרניות מחייבת מסגרות בין־תחומיות מסוג זה, וכי סוציוטכנולוגיה יכולה לתרום לשיפור איכות החיים, לצד יעילות טכנולוגית, אם נעשית באחריות ובפיקוח ציבורי.

 הערות שוליים 

קטגוריה:הבניה חברתית
קטגוריה:תאוריות סוציולוגיות
קטגוריה:מערכות חברתיות