הודאה כוזבת

הודאה כוזבת היא הודאה באשמה של אדם, על פשע שהוא לא ביצע.

הודאה כוזבת היא הצהרת אשמה שאינה תואמת את האמת, הנמסרת לרשויות אכיפת החוק או לבית המשפט. המונח כולל הודאות שווא: הודאות לא נכונות, שלעיתים מתקבלות בעקבות לחץ חקירתי או גורמי פגיעוּת אישית, והודאות כוזבות: הודאות הנמסרות ביודעין כדי להטעות.

במשפט הישראלי, מסירת ידיעה כוזבת לרשויות (לרבות תלונת שווא) עשויה להקים אחריות פלילית לפי הוראות שונות בחוק, ובהן מסירת הודעה כוזבת, עדות שקר, ושיבוש מהלכי משפט, בהתאם לנסיבות.. בניגוד ל"הודאת שווא", במסגרתה אדם מודה במשהו שלא עשה מתוך בלבול או לחץ, "הודאה כוזבת" היא אקט מכוון שנועד לשבש הליכים פליליים כמו הגשת תלונת שווא, ויש לה השלכות עונשין משמעותיות.

אף על פי שנראה שמתן הודאה כוזבת היא דבר הסותר את ההיגיון, היא יכולה להיעשות מתוך רצון חופשי, בין היתר כדי להגן על גורם אחר המעורב בעניין או להוביל לטכניקות חקירה כפייתיות. על פי מחקרים, כאשר מעורבת מידה מסוימת של כפייה במהלך חקירה, נבדקים בעלי אינטליגנציה נמוכה או בעלי הפרעות נפשיות נוטים יותר להודות גם כאשר הטענות אינן נכונות.

מחקרים מצביעים על כך ששיעור ההודאות הכוזבות בקרב קטינים גבוה באופן משמעותי מזה של בגירים. נמצא שצעירים הם אוכלוסייה המועדת יותר למסירת הודאות כוזבות, בפרט כאשר הם מצויים במצבי לחץ, עייפות או טראומה. ישנו תיעוד למאות מקרים בהם אנשים חפים מפשע הורשעו, נכלאו ולפעמים אף נידונו למוות לאחר שהודו בפשעים שלא ביצעו, ושנים לאחר מכן, זוכו. רק לאחר שפורסמו מספר מקרים מזעזעים של הודאות כוזבות בסוף שנות ה-80, בשילוב עם ההתפתחות של נושא הצגת ראיות על סמך פרופילי DNA, החלו להתברר היקף ההרשעות השגויות, ומעורבות נושא ההודאות הכוזבות בהרשעות אלו.

אף על פי שרוב ההודאות הכוזבות נכפות על המודה, חלקן הן מרצון. בעוד שהודאה בכפייה כבר נתפסת כלא-אמינה בניסיון לייצר הרשעה תקפה, שיטות חקירה פסיכולוגיות מתוחכמות עלולות גם הן להביא להודאה כוזבת.

 סוגי הודאת שווא 
במחקר הפסיכולוגי על הודאות שווא מציע סול קאסין, חוקר אמריקאי לפסיכולוגיה, חלוקה לשלושה סוגים: הודאה מרצון; הודאה מאולצת מתוך צייתנות (compliant); והודאה מאולצת מופנמת (internalized). הדוגמאות שלהלן עוסקות בהודאות שווא (False confessions), לעיתים מרצון.

 הודאה מרצון 
הודאה הניתנת באופן חופשי, ללא הנחיה משטרתית. לעיתים אנשים מפלילים את עצמם כדי להסיט את תשומת הלב מהאדם שביצע את הפשע בפועל. לדוגמה, הורה עשוי להודות בפשעה שלא ביצע כדי להציל את בנו או ביתו מעונש מאסר. לחלופין, אנשים לפעמים מודים בפשע ידוע לשמצה בגלל תשומת לב שהם מקבלים מהודאה כזו, למשל כ-250 איש שונים הודו בחטיפת תינוק לינדברג בשנת 1932, פרשה שזכתה לכותרות ברחבי העולם. בערך 500 איש הודו ברצח השחקנית האמריקאית אליזבת שורט שבוצע בשנת 1947, פרשה שזכתה גם היא לתשומת לב תקשורתית עצומה. חלק מאלו שהודו באשמה על הפשע, אפילו לא נולדו בעת הרצח.

דוגמה נוספת להודאה כוזבת מרצון התרחשה בשנת 2006 בארצות הברית, כאשר ג'ון מארק קאר הודה ברצח ג'ונבנט רמזי בת השש. קאר הפך אובססיבי לכל פרט ברצח, ועשר שנים לאחר הרצח הוא הוסגר מתאילנד על סמך הודאתו. אף על פי שהודה ברצח, העדות שמסר לא תאמה את פרטי המקרה, וה DNA שלו לא תאם את זה שנמצא בזירת העבירה. בנוסף אשתו ואחיו העידו שבעת הרצח הוא היה בביתו, במדינה אחרת, ומעולם לא היה במדינת קולורדו, שם התרחש הרצח. עקב כך שההודאה שלו הייתה בבירור כוזבת, התובעים מעולם לא האשימו אותו בפשע.

 הודאה מתוך צייתנות 
הודאות אלו הן תוצאה של טכניקות חקירה כפייתיות בהן משתמשת המשטרה. חשודים לעיתים נמצאים בחקירות ארוכות מאוד, לעיתים ללא נוכחות עורך דין או בן משפחה. גם כאשר החשוד חף מפשע, הדבר יוצר לחץ ובסופו של דבר מוביל לתשישות נפשית. לעיתים, המשטרה מציעה תמריצים לחשודים, ואומרת להם כי יתייחסו אליהם ביתר קלות אם יודו. תגמולים חומריים כמו קפה או הפסקה בחקירה משמשים גם הם לאותה מטרה. ייתכן שייאמר לחשודים כי הם ירגישו טוב יותר על ידי הודאה, ובכך יוציאו את האמת לגלוי. לאחר שעמדו בלחץ זה, לעיתים קרובות במשך שעות על גבי שעות, חשודים עלולים להפוך לפגיעים יותר ולהודות רק כדי לסיים את תהליך החקירה.

טכניקת ריד היא שיטת חקירה מקודדת אסטרטגיות שעדיין משמשת כוחות משטרה רבים בארצות הברית. אנשים עשויים גם להודות בפשע שלא ביצעו כצורה של הסדר טיעון על מנת להימנע מסיכון לעונש חמור יותר לאחר המשפט. בני נוער ומבוגרים צעירים, אנשים עם הפרעה נפשית, בעלי אינטליגנציה נמוכה וכאלו שלהם ציונים גבוהים בסולם הסוגסטיביליות של גודיונסון נוטים יותר להודאה כוזבת.

 הודאה מאולצת מופנמת 
הודאות אלו מתרחשות במצבים בהם אדם מושפע מאוד מתהליך החקירה, עד כדי כך שהוא מגיע למסקנה שהוא אכן ביצע את הפשע, אף על פי שאין לו כל זיכרון מכך. נראה שזה קורה כאשר לחשוד חסר ביטחון עצמי, במיוחד בזיכרון שלו לגבי אירוע מסוים. מחקרים מצביעים על כך ש"חוקרים יכולים לנצל את החולשה הזו, לעיתים אף בתמימות, באמצעות שאלות מרמזות והצעה של הסברים לחור בזיכרון לכאורה של החשוד". החשוד, שאינו מזהה שמופעלת עליו מניפולציה להסכים עם מידע לא נכון, מתחיל להסכים עם החוקר "עד שהוא או היא מקבלים את האשמה".

 גורמים מעורבים 
עבור האדם הממוצע, האפשרות שמישהו יודה בפשע שלא ביצע, נראית מאוד לא סבירה ולא הגיונית. נמצא כי הגורמים הבאים תורמים להודאות כוזבות.

 גישה משטרתית 
המשטרה משתמשת בטכניקות מניפולציות שכנוע בעת ביצוע חקירות בתקווה להשיג הודאות. הטכניקות האלו יכולות לכלול שקרים לגבי ראיות, לגרום לחשודים להאמין שהם שם כדי לעזור להם או להעמיד פנים שהם חברים של החשוד. לאחר זמן מספיק ושכנוע, סביר להניח שחשודים יצייתו לדרישות החוקרים להודאה, גם אם מדובר בפשע שלא ביצעו. אחד הממצאים החשובים ביותר במחקר על מניפולציות אשמה הוא שברגע שמושרה אשמה אצל הנבדק, ניתן לכוון אותה לציות רב יותר לבקשות שאינן קשורות כלל למקור המקורי של האשמה.

מחקר משנת 2010 הראה את היעדר ההדרכה לשוטרים מתחילים בנוגע לתהליך הראיון. החוקרים במחקר כתבו בין היתר: "היינו מאוכזבים לגלות שהמשטרה מקבלת לעיתים קרובות הכשרה פורמלית מינימלית בלבד, ולפעמים בכלל לא, לראיין עדים משתפי פעולה, ובאופן לא מפתיע, נוהלי הראיון בפועל גרועים למדי". בעוד ששוטרים רבים עשויים לפתח טכניקות ראיון משלהם, היעדר הכשרה פורמלית עלול להוביל לראיון שמטרתו פשוט להשלים את החקירה, ללא קשר לאמת. הדרך הקלה ביותר להשלים חקירה תהיה הודאה. החוקרים במחקר זה טענו כי "נראה שזה יותר קורה בעת חקירת חשודים (כדי לעורר הודאות) מאשר בעת חקירת עדים וקורבנות משתפי פעולה". תוצאות המחקר מראות כי הכשרה נוספת לשוטרים בנושא יכולה למנוע הודאות שווא, ולספק למשטרה גישה חדשה בזמן השהות בחדר החקירות.

 טכניקת ריד 
טכניקת ריד היט שיטה לחקירה של חשודים שהוצגה לראשונה בארצות הברית בשנות ה-40 ושנות ה-50 על ידי ג'ון ריד, קצין משטרה לשעבר. השיטה נועדה להחליף את האלימות ששוטרים נהגו להשתמש בה לעיתים קרובות כדי לדלות מידע מנחקרים. הטכניקה כוללת תהליך של תשעה שלבים. השלב הראשון כרוך בעימות ישיר עם החשוד והצהרה שידוע שהוא ביצע את הפשע. זה בדרך כלל כרוך בהפרעות תכופות כאשר החשוד מנסה לדבר. נמצא ששחוקרי משטרה אפשרו לאנשים לדבר רק 5.8 שניות בממוצע לפני שהפריעו להם. בשלב השני, המשטרה הציגה השערה לגבי הסיבה שהחשוד ביצע את הפשע. הסבר זה "ממזער את ההשלכות המוסריות של העבירה לכאורה או מאפשר לחשוד להציל את כבודו על ידי תירוץ מוסרי מקובל לביצוע הפשע."

טכניקת ריד הפכה לשיטת חקירה מובילה בה השתמשו רשויות אכיפת החוק בארצות הברית והשימוש בה הוביל לכמות גדולה מאוד של הודאות. חוקרי משפט גילו שלא כל ההודאות הללו היו לגיטימיות וקבעו שהטכניקה מסתמכת בעיקר על הטעיה, כפייה ועימות אגרסיבי כדי להבטיח הודאות. למרות זאת, בשנת 2014, השימוש בטכניקה עדיין היה פופולרי בקרב חוקרי משטרה אף על פי שהנבדקים סיפקו פחות מידע, והאסטרטגיה סיפקה כמות גדולה יותר של הודאות כוזבות בהשוואה להודאות אמת.

 פגיעות אישית 
בכתב העת של האקדמיה האמריקאית לפסיכיאטריה ולמשפט, כתב ריצ'רד ליאו: "אף על פי שכפייה פסיכולוגית היא הגורם העיקרי להודאות שווא שנגרמו על ידי המשטרה, אנשים שונים אחד מהשני ביכולת שלהם לעמוד בלחץ בחקירה ולכן גם ברגישותם להודאות שווא. כאשר כל שאר הנתונים זהים, אנשים עם נטייה גבוהה לסוגסטיות או צייתנות נוטים יותר להודות בשקר. אנשים בעלי נטייה גבוהה לסוגסטיות נוטים להיות בעלי זיכרון גרוע, רמות חרדה גבוהות, הערכה עצמית נמוכה ואסרטיביות נמוכה, גורמי אישיות שהופכים אותם גם לפגיעים יותר ללחצי החקירה ולכן נוטים יותר להודות בשקר. נטייה לסוגסטיות חקירתית נוטה להיות מוגברת עקב מחסור בשינה, עייפות וגמילה מסמים או אלכוהול. אנשים בעלי נטייה גבוהה לסוגסטיות נוטים להימנע מקונפליקטים, להיות צייתנים ולהוטים יותרלרצות אחרים, במיוחד דמויות סמכות." בפרט, זה חל על אנשים בעלי לקויות שכליות או מתמודדי נפש.

 לקות אינטלקטואלית 
לדברי ריצ'רד ליאו, אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית נוטים יותר להודאות שווא, מכמה סיבות: "ראשית, עקב תפקוד אינטלקטואלי ירוד, אינטליגנציה נמוכה, טווח קשב קצר, זיכרון ירוד וכישורי תקשורת ותפיסה ירודים, הם לא תמיד מבינים הצהרות שנאמרות להם או את ההשלכות של תשובותיהם. לעיתים קרובות חסרה להם היכולת לחשוב בצורה הגיונית על תוצאות מעשיהם. (...) בלש משטרתי יכול להיראות להם ידידותי ולתרום לכך שהם ימסרו הצהרה מפלילה (...) מאחר שהם להוטים לרצות הם נוטים להיות בעלי צורך גבוה באישור ולכן נוטים להביע הסכמה.

המקרה של סיימון מרשל הוא דוגמה לאחד מעיוותי הדין הידועים לשמצה בקוויבק. מרשל שהיה עם מוגבלות שכלית התפתחותית, הואשם ב-1997 בסדרת מעשי אונס. הוא הודה בשלושה עשר סעיפי אישום, הורשע ונכלא לחמש שנים. בזמן שהותו בכלא הוא ספג התעללויות מאסירים אחרים, הוכה, בוצע בו מעשה סדום ונכווה במים רותחים. בסופו של דבר, בדיקות DNA קבעו כי מרשל לא היה מעורב בפשעים. אף על פי שזוכה, מרשל סובל מהשלכות המאסר ומוחזק בבית חולים פסיכיאטרי עקב הנזק הפסיכולוגי שנגרם לו במהלך מאסרו. הוא זכה לפיצויים בסך 2.3 מיליון דולר. מחקירת המקרה עלה כי לא רק שלא בוצעו בדיקות DNA בזמן משפטו, אלא גם לא נלקחה בחשבון עובדת המוגבלות השכלית של מרשל, והוזנחה לחלוטין לאורך כל התביעה נגדו.

 הפרעה נפשית 
אנשים הסובלים מהפרעה נפשית נוטים לסבול מתסמינים אשר גורמים להם להסכים או להמציא מידע כוזב ומטעה. בכתב העת של האקדמיה האמריקאית לפסיכיאטריה ולמשפט, כתב ריצ'רד ליאו כי התסמינים "כוללים תפיסת מציאות לקויה, אמונות מעוותות, חוסר יכולת להבחין בין עובדות לבדיון, נטייה לתחושות אשמה, חרדה מוגברת, הפרעות במצב הרוח וחוסר שליטה עצמית. בנוסף, אנשים הסובלים ממחלת נפש עלולים לסבול מליקויים בתפקודים ניהוליים, קשב וזיכרון; להתבלבל בקלות; והם חסרים מיומנויות חברתיות כמו אסרטיביות. תכונות אלו גם מגבירות את הסיכון להודאה כוזבת."

 נוער וצעירים 
על פי שאול קאסין, מומחה בתחום הודאות כוזבות, צעירים פגיעים במיוחד להודאות, במיוחד כשהם לחוצים, עייפים או בטראומה. במקרה של פרשת האצנית בסנטרל פארק, לדוגמה, חמישה בני נוער בגילאי 14 עד 16 הודו על תקיפה ואונס של אישה בסנטרל פארק במנהטן ב-19 באפריל 1989. המשטרה התעלמה מהעובדה שלא הייתה התאמה בין דגימות זרע שנמצאו אצל האצנית לבין דגימות ה-DNA שנלקחו מהחשודים. שתי הדגימות היו שייכות למתיאס רייס, רוצח אלים ואנס סדרתי, שבסופו של דבר הודה באונס בסנטרל פארק בשנת 2002.

 שכיחות הודאות שווא במחקר אמפירי 
מרבית המחקרים הכמותיים הזמינים עוסקים בהודאות שווא של חשודים, ולא בשיעור הדיווחים הכוזבים שמוגשים למשטרה. שכיחות ההודאות והגורמים להן משתנים ממדינה למדינה. השיעור משתנה גם בהתאם למתודולוגיה בה משתמשים למדידה שלו. ישנם מחקרים המשתמשים רק במקרים בהם דגימות DNA הוכיחו שהאדם שהודה היה למעשה חף מפשע וזוכה על ידי בית משפט, בעיקר בפרשיות רצח ואונס. לדוגמה, בארצות הברית ארגון פרויקט החפות מדווח כי מאז 1989, 375 עבריינים זוכו באמצעות ראיות DNA.

כ-29% מהם הודו בפשע בו הורשעו וזוכו מאוחר יותר. נכון ליולי 2020, ב-23 מקרים מתוך 104 האנשים שתיקיהם כללו הודאות שווא, ראיות DNA מזכות היו קיימות כבר בזמן המשפט, ולמרות זאת התבצעו הרשאות כוזבות.

לפי "הרשם הלאומי לזיכויים" בארצות הברית, 27% מהרשומים שהואשמו ברצח ולאחר מכן זוכו, מסרו הודאה כוזבת. עם זאת, 81% מהאנשים שהם מתמודדי נפש או עם לקות אינטלקטואלית, הודו כאשר הואשמו ברצח. כמו כן, עבריינים עשויים להיות מזוכים גם באמצעים אחרים שאינם מבוססי ראיות DNA.

מתוך 2,750 איש שזוכו בארצות הברית בין השנים 1989 ו-2023, 9% היו נשים. כמעט 73% מהנשים שזוכו באותן שנים הורשעו בפשעים שכלל לא התרחשו על פי נתוני הרשם הלאומי לזיכויים. "פשעי" הנאשמים כללו אירועים שנקבעו כתאונות בסופו של דבר, פשעים מפוברקים ומוות כתוצאה מהתאבדות. כ-40% מהנשים שזוכו הורשעו שלא בצדק בפגיעה בילדים או באחרים שהיו תחת טיפולן.

מחקרים אחרים משתמשים בסקרי דיווח עצמי, במסגרתם נשאלים עבריינים אם אי פעם הודו על פשע שלא ביצעו, אם כי ייתכן שאין דרך לבדוק את תוקפן של טענות כאלה. סקרים אלה חלים על הודאות בכל סוג של פשע, לא רק על אונס ורצח. שני מחקרים איסלנדיים המבוססים על דיווח עצמי שנערכו בהפרש של עשר שנים מצאו ששיעורי ההודאות הכוזבות היו 12.2% ו-24.4% בהתאמה. מחקר סקוטי עדכני יותר מצא ששיעור ההודאות הכוזבות שדווחו על ידי הנאשמים עצמם היה 33.4%.

 השפעה על ההליך השיפוטי 
ליאו ציין כי "רוב האנשים מניחים שהודאה, במיוחד הודאה מפורטת, היא מטבעה, נכונה. לכן, ראיות הודאה נוטות להגדיר את התיק נגד נאשם ובדרך כלל גוברות על כל מידע סותר או ראיות לחפות. הודאת החשוד מפעילה חזקת אשמה לכאורה בלתי ניתנת להפרכה בקרב גורמי המשפט, התקשורת, הציבור וחבר מושבעים. שרשרת אירועים זו גורמת למעשה לכל חלק במערכת להיות מגויסת כנגד האדם שהודה וכתוצאה מכך הוא מטופל בחומרה רבה יותר בכל שלב של תהליך החקירה והמשפט. סביר להניח שהוא ייכלא לפני המשפט, יוגש נגדו כתב אישום, יופעל עליו לחץ להודות באשמה, ויורשע".

השופט ויליאם ברנן ציין בפסק הדין שלו במקרה שנדון בבית המשפט העליון, Colorado v. Connelly: "ההסתמכות על הודאה נובעת, בין היתר, מההשפעה המכרעת על ההליך השפעתן המכרעת על ההליך האדברסרי. שופטים מייחסים להודאות משקל כל כך כבד בפסיקות שלהם עד כדי כך ש'הצגת הודאה הופכת את ההיבטים האחרים של ההליך המתנהל בבית המשפט למיותרים, והמשפט האמיתי, לכל דבר ועניין, מתרחש כאשר ההודאה מתקבלת'. שום סוג אחר של ראיות אינו משפיע לרעה בצורה כה עמוקה. 'לפיכך, ההחלטה להודות לפני המשפט מהווה למעשה ויתור על הזכות לדרוש מהמדינה במשפט לעמוד בנטל ההוכחה הכבד."

ליאו טוען כי הודאות כוזבות צוברות כוח קולקטיבי ככל שההליך המשפטי מתקדם וזה הופך להיות כמעט בלתי-אפשרי להתגבר עליהן. הוא ציין כי "תגובת שרשרת זו מתחילה במשטרה. ברגע שמתקבלת הודאה לעיתים קרובות נסגרת החקירה בטענה שהתיק נפתר, ולא ננקטים מאמצים נוספים כדי לחפש ראיה מזכה או רמז אפשרי אחר כלשהו גם עם ההודאה סותרת ראיות מסוימות או שהיא תוצאה של חקירה כפייתית. כשצצות ראיות אחרות בתיק לאחר מכן המצביעות או מדגימות על כך שהחשוד הודה בהודאה כוזבת, משטרה כמעט תמיד ממשיכה להאמין באשמת החשוד".

 אסטרטגיות להפחתת הודאות שווא בחקירות 
האמצעים שלהלן מכוונים לשיפור איכות הראיון והחקירה ולהפחתת הסיכון להודאות שווא.

 הכשרה טובה יותר של המשטרה 
חוקרים טוענים כי יש לבצע הכשרות טובות יותר לשוטרים במטרה לאמן אותם לזהות את הנסיבות התורמות להודאות שווא ואת סוג החשודים הנוטים למסור אותן. בתחילת שנות ה-90 פסיכולוגים בריטים שיתפו פעולה עם רשויות אכיפת החוק כדי לפתח גישה תקשורתית יותר להשגת מידע מחשודים.

לגישה זו יש חמישה שלבים:
 הכנה ותכנון
 שיתוף פעולה והסבר
 תיאור, הבהרה, ערעור
 סגירת החקירה
 הערכה.

בגישה זו, החוקרים אינם אמורים להפריע לחשודים בזמן שהם מוסרים את גרסתם, להשתמש בשאלות פתוחות ולערער על כל סתירה או חוסר עקביות בגרסת הנחקר. כמו כן, המראיינים אינם רשאים להעמיד פנים שיש להם ראיות מפלילות שבפועל אינן קיימות.

 הקלטה של חקירות והודאות 
הצעה שעלתה כפתרון להודאות שווא הנגרמות על ידי שיטות חקירה אגרסיביות של המשטרה, היה צילום של כל החקירות בווידאו כך שציוותי ההגנה וחברי מושבעים יוכלו לנטר את מהלך החקירה.ההצעה נבעה מהתפיסה שחקירה והודאה מצולמת מאפשרת תיעוד אובייקטיבי יותר של האינטראקציה שהייתה בין החוקרים לחשודים. בנוסף, התומכים בהצעה זו טוענים כי עצם הנוכחות של המצלמה תרתיע את החוקרים משימוש בטכניקות כפייה כדי לגרום לחשודים להודות, ותספק תיעוד חזותי ושמיעתי בו ניתן להשתמש על מנת להעריך את האמינות הפוטנציאלית של כל הודאה.

עם זאת ממחקר שפורסם בכתב העת "Journal of Psychiatry & Law" עולה כי הצילום כשלעצמו "לא יפתור את בעיית ההודאות הכוזבות וגם לא יבטיח שהודאות שווא יתגלו לפני שחייהם של חפים מפשע ייהרסו". המחברים טוענים כי "יש לעשות יותר בכל הנוגע לרפורמה באופן שבו המשטרה מראיינת/חוקרת חשודים מלכתחילה".

 בארצות הברית 
עד שנות ה-80, רוב ההודאות הוקלטו על ידי המשטרה ומאוחר יותר הוצגו במשפט בפורמט כתוב או מוקלט. הקלטה אלקטרונית של חקירות הוגדרה כחובה לראשונה בארצות הברית בשנת 1985 במדינת אלסקה על ידי בית המשפט העליון של אלסקה בתיק "סטפן נגד המדינה" בהתבסס על הסעיף "הליך הוגן" בחוקת המדינה. נכון לשנת 2019, 21 מדינות בתוספת מחוז קולומביה דורשות הקלטה על פי חוק בתיקים חמורים. ערים רבות אחרות יישמו מרצונן הקלטה אלקטרונית כנוהג מומלץ בין היתר פילדלפיה, בוסטון, סן דייגו, סן פרנסיסקו, דנבר, פורטלנד ואוסטין. הקלטה אלקטרונית של חקירות הפכה לחובה בכ-1,000 גופי אכיפת החוק ברחבי ארצות הברית.

 בממלכה המאוחדת 
באנגליה ובוויילס, חוק המשטרה והראיות הפליליות משנת 1984 כולל הגנות מסוימות בתהליך החקירה, כולל הדרישה שכל חקירות החשודים יוקלטו.
ממוזער|חדר חקירות משטרתי

 חששות בנוגע לצילום וידאו 
 הטיית זווית הצילום 
מחקר פסיכולוגי מצביע על כך שההערכה של הודאה מצולמת בווידאו עשויה להיות מושפעת מהזוויות בהן תועד האירוע. בתחום זה נאסף מידע אמפירי נרחב באמצעות מניפולציה של מיקום המצלמה: לזווית ממוקדת־חשוד (תיעוד חזית החשוד מן המותניים ומעלה, כשרק ראשו וכתפיו של החוקר נראים, מהגב), לזווית ממוקדת־חוקר (תיעוד חזית החוקר וגב החשוד), וזווית מאוזנת (שבה פרופילי החוקר והחשוד נראים במידה שווה). ממצאי המחקר מלמדים כי זווית הצילום משפיעה על הערכות בדבר רצוניות ההודאה, מידת הלחץ שמפעיל החוקר, ואף על האופן שבו נשפטת שאלת האשמה.
 הטיה של בולטות גזעית 
מחקר פסיכולוגי בחן את הטיית זווית הצילום בקרב חשודים אפרו-אמריקאים וסינים-אמריקאים. אפרו-אמריקאים הם קורבנות של סטריאוטיפים חזקים המקשרים אותם להתנהגות פלילית, אך סטריאוטיפים אלה אינם נפוצים בקרב סינים-אמריקאים, מה שהופך את שתי הקבוצות האתניות לאידיאליות להשוואה.

מהניסוי עלה כי הערכות הצופים לגבי רצוניות ההודאה וסבירות האשמה הושפעו מהגזע של החשוד, גם כאשר החקירה הוצגה מזווית צילום מאוזנת. חשודים ממיעוטים אתניים הוערכו כבעלי סבירות גבוהה יותר להיות אשמים וכמי שמסרו הודאה מרצון בהשוואה לחשודים לבנים, ממצא המעיד על קיומה של הטיית גזע בהערכת חקירות מצולמות.

 מקרים לפי מדינה 
דוגמאות בולטות להודאות שווא שהובילו להרשעות שגויות או לזיכויים מאוחרים:

 יפן 
איוואו האקאמאטה הורשע ברצח בעיקר בגלל הודאה שניתנה בעקבות איומים ואלימות, הוא שהה במאסר 57 שנים, והיה האסיר הנידון למוות בעל ריצוי העונש הארוך ביותר בעולם. הוא זוכה כאשר ראיות DNA הראו כי לא ייתכן שהוא היה הרוצח.

ב-2007, 13 אנשים בגילאים שונים נעצרו ביפן והוגשו נגדם כתבי אישום בגין קניית קולות בבחירות. שישה מהם הודו שקנו קולות מצביעים על ידי מתן משקאות חריפים, כסף מזומן והזמנה למסיבות שכללו קייטרינג. כולם זוכו בשנת 2007 בבית משפט מחוזי מקומי, שקבע כי ההודאות היו מפוברקות לחלוטין. נשיא בית המשפט אמר כי הנאשמים "הודו בייאוש תוך כדי חקירה מרתונית".

 שוודיה 
 סטורה ברגוול (1990) 
סטורה ברגוול, הידוע גם בשם תומאס קוויק, הודה ביותר מ-30 רציחות בשוודיה, נורווגיה, דנמרק ופינלנד בזמן שהיה כלוא במוסד לחולי נפש בגין הפרעות אישיות. הוא הורשע בכך לאחר שהורשע בפשעים פחות חמורים. בין השנים 1994 ו-2001, ברגוול הורשע בשמונה רציחות, על סמך הודאותיו. כל ההרשעות בוטלו לאחר ערעור שכן נמצא כי כי ברגוול נתן הודאה כוזבת והוא היה פסול מלעמוד לדין.

 אנגליה 
 רוברט הוברט (1666) 
בשנת 1666 הודה רוברט הוברט בהצתת השרפה הגדולה של לונדון על ידי זריקת פצצת תבערה דרך חלון מאפייה. במהלך משפטו הוכח כי הוא שהה מחוץ למדינה בעת השריפה ויומיים לאחריה, וכי הוא מעולם לא היה בשום נקודה בקרבת המאפייה המדוברת שגם לא היו לה חלונות וכן שנכות שסבל ממנה לא אפשרה לו כלל לזרוק פצצה כזו, אך מאחר שהיה זר, צרפתי קתולי, הוברט היה שעיר לעזאזל מושלם. הוברט הועמד למשפט, נמצא אשם והוצא להורג בתלייה.

 רילינגטון פלייס (1949) 
בפרשת טימותי אוונס הורשע אוונס ברצח אשתו ובתו לאחר שמסר הודאות סותרות, שנקבע בדיעבד כי נגבו ממנו תחת לחץ ובצל מגבלות קוגניטיביות. רק לאחר הוצאתו להורג התגלה כי שכנו, ג’ון כריסטי, היה הרוצח הסדרתי שביצע את המעשים. המקרה נחשב לאחד המקרים הבולטים של הרשעה המבוססת על הודאה כוזבת ותורם מרכזי לדיון הציבורי שהוביל לביטול עונש המוות בבריטניה.

 ארצות הברית 
 הרצח בפיצה האט (1988) 
בפרשת ננסי דה־פריסט נאנסה ונרצחה ננסי דה-פריסט בסניף פיצה האט בו עבדה באוסטין, טקסס. קולגה שלה בשם כריס אצ’ואה הודה ברצח תחת לחץ חקירתי וללא ייצוג, והפליל את חברו ריצ’רד דנציגר באונס. השניים נידונו למאסר עולם, אף שהראיות הפורנזיות נגד דנציגר היו דלות ומוגבלות. בשנים 2001–2002 בדיקות DNA מתקדמות זיכו את אצ’ואה ודנציגר לחלוטין והתאימו את הדגימות לפושע אחר, אכים יוזף מרינו, שהורשע ברצח אך בשל התיישנות לא הועמד לדין על האונס. דנציגר נפגע קשות בכלא (נזק מוחי קבוע), והפרשה משמשת דוגמה בולטת להודאה כוזבת שנגבתה בכפייה ולהשלכותיה הקשות.

 לורן פבלינאק (1990) 
לורן פבלינאק הודתה שהיא ובן זוגה רצחו אישה באורגון בשנת 1990. הם הורשעו ונידונו למאסר. חמש שנים לאחר מכן, קית' האנטר ג'ספרסון הודה בסדרת רציחות, כולל זו של אותה אישה. פבלינאק הפכה אובססיבית לפרטים של הפשע במהלך חקירתה על ידי המשטרה. מאוחר יותר אמרה שהודתה ברצח לכאורה כדי לצאת מהקשר המתעלל עם החבר. בן זוגה טען שהוא אינו מתנגד לאישומים, לאישום כדי להימנע מעונש מוות.

פרשת קוריתיאן בל (2000, מחוז קוק, אילינוי)

בשנת 2000, קורתיאן בל, שאובחן עם פיגור שכלי, הואשם ברצח אימו לאחר שמצא את גופתה והתקשר למשטרה במחוז קוק אילינוי. בל, אדם עם לקות אינטלקטואלית, נחקר למעלה מ־50 שעות והודה ברצח אמו לאחר שטען כי הוכה וחשב שהודאה תסיים את החקירה; ההודאה צולמה, אך החקירה לא תועדה. על בסיס ההודאה הורשע ונכלא. כשנה לאחר מכן בדיקת DNA מזירת הרצח זיהתה עבריין אחר (דשון בויד), ובל זוכה; בעקבות

תביעה אזרחית שהגיש בל בסיוע מרצה ותלמידותיה מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, הסתיימה בפשרה בשנת 2006 והוא זכה לפיצויים בגובה של כמיליון דולר.

 תומאס פרז ג'וניור (2018) 
תומאס פרז ג'וניור הודה ברצח אביו תחת לחץ לאחר 17 שעות של חקירה, שבמהלכן טענה המשטרה כי מצאו את גופת אביו, שהם ירדימו את הכלב שלו וטענות נוספות. אביו, תומאס פרז האב, נמצא מאוחר יותר בחיים ובביקור אצל אחותו של פרז ג'וניור. פרז ג'וניור קיבל פיצוי של 900,000 דולר בשנת 2024.

 ראו גם 
 תסמונת זיכרון שווא
 טביעת אצבע
 יאטרוגני
 עיוות דין

 הערות שוליים 

קטגוריה:טעויות
קטגוריה:דיני ראיות
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:משפט פלילי