ג'יימס פאג'ט

שמאל|ממוזער|250px|"כירורגיה", קריקטורה מאת ספיי שפורסמה בואניטי פייר ב-1876.

סר גֵ'יימְס פאג'ט (באנגלית: James Paget ברונט ראשון, FRS, ; ) היה כירורג ופתולוג אנגלי, הזכור בעיקר כמי שתיאר לראשונה את מחלת פאג'ט של העצם ונחשב, יחד עם רודולף וירכו, לאחד ממייסדי הפתולוגיה הרפואית המדעית. עבודותיו המפורסמות כוללות את "הרצאות על גידולים" (Lectures on Tumours, 1851) ו"הרצאות על פתולוגיה כירורגית" (Lectures on Surgical Pathology, 1853). ישנם מספר מצבים רפואיים שתוארו על ידי פאג'ט ונקראו על שמו מאוחר יותר:
 מחלת פאג'ט של העצם
 מחלת פאג'ט של השד (סוג של סרטן שד תוך-צינורי המתפשט לעור סביב הפטמה)
  מתייחסת לקבוצה של נגעי עור דומים ונדירים יותר שהתגלו על ידי רדקליף קרוקר ב-1889 ופוגעים באברי המין הזכריים והנקביים.

 , מורסה שחוזרת במקום של מורסה קודמת שהחלימה.

קורות חיים
פאג'ט נולד ב, אנגליה, ב-11 בינואר 1814, בנם של סמואל פאג'ט, בעל מבשלת בירה ובעלים של אוניות, ואשתו שרה אליזבת טולבר. הוא היה אחד ממשפחה גדולה, ואחיו סר  (1809–1892), שמונה ל באוניברסיטת קיימברידג' ב-1872, שגם הוא זכה למוניטין רב כרופא, וקיבל תואר אביר מפקד במסדר האמבט (.K.C.B). ג'יימס למד בבית ספר יומי בירמות', ולאחר מכן יועד לצי; אך תוכנית זו נזנחה, ובגיל 16 הוא החל התמחות כשוליה אצל רופא כללי, שאצלו שירת במשך ארבע וחצי שנים. בתקופה זו הקדיש את שעות הפנאי שלו לליקוט צמחים (בוטניקה), ויצר אוסף גדול של הפלורה של מזרח נורפוק. בסוף תקופת החניכות שלו, פרסם עם אחד מאחיו חיבור מדוקדק מאוד בשם "מתווה של ההיסטוריה של הטבע של ירמות' וסביבתה".

באוקטובר 1834 הצטרף כסטודנט ל בלונדון. שם צוין כי הוא תיאר את  הראשון. הסטודנטים לרפואה בימים ההם הושארו לנפשם במידה רבה; לא היה פיקוח צמוד על עבודתם, אך פאג'ט כנראה הרוויח יותר מאשר הפסיד מהצורך לפלס את דרכו בכוחות עצמו. הוא גרף את כל הפרסים ב-1835, ושוב ב-1836; בסמסטר החורף הראשון שלו, גילה את הפתוגן לטריכינוסיס,  הנגרמת על ידי "שערונית" (Trichinella spiralis), תולעת נימית זעירה המזהמת את שרירי גוף האדם, ולרוב נגרמת על ידי אכילת בשר חזיר נגוע שלא בושל דיו. במאי 1836 עבר את הבחינה ב, והוסמך לעסוק במקצוע. שבע השנים הבאות (1836–1843) עברו עליו במגורים בלונדון, והיו תקופה של עוני, שכן הוא הרוויח רק 15 פאונד בשנה מעבודתו, ואביו, שנכשל בעסקיו, לא יכול היה להושיט לו עזרה. הוא הצליח לפרנס את עצמו על ידי כתיבה לכתבי עת רפואיים, והכנת הקטלוגים של מוזיאון בית החולים והמוזיאון הפתולוגי של הקולג' המלכותי לכירורגים. ב-1836 מונה לאוצר מוזיאון בית החולים, וב-1838 למדגים של אנטומיה פתולוגית בבית החולים, אך התקדמותו שם עוכבה על ידי הפריווילגיות של שוליות בית החולים, ומכיוון שהיה עני מכדי לממן משרת כירורג-בית, ואפילו משרת חובש (Dressership).

ב-1841 מונה לכירורג ב, אך מינוי זה לא העניק לו ניסיון בניתוחים המשמעותיים יותר של הכירורגיה. הוא מונה למרצה לאנטומיה כללית (אנטומיה מיקרוסקופית) ופיזיולוגיה בבית החולים ב-1843, ולמנהל (Warden) מכללת בית החולים שנוסדה אז. במשך שמונה השנים הבאות חי בתוך חומות בית החולים, אחראי על כ-30 סטודנטים שהתגוררו במכללה הקטנה. מלבד הרצאותיו והפיקוח על הסטודנטים המתגוררים, הוא נאלץ לרשום את כל הסטודנטים החדשים, לייעץ להם כיצד ללמוד, ולנהל את הכספים והעניינים הכלליים של בית הספר. כך היה עסוק ללא הרף בענייני בית הספר, ולעיתים קרובות עבר שבוע או יותר מבלי שיצא משערי בית החולים.

ב-1844 נשא לאישה את לידיה נורת' (נפטרה ב-1895), בתו הצעירה של הכומר הנרי נורת'. ב-1847 מונה לכירורג עוזר בבית החולים, ולפרופסור על שם אריס וגייל (Arris and Gale professor) בקולג' המלכותי לכירורגים. הוא החזיק במשרת פרופסור זו במשך שש שנים ובכל שנה נתן שש הרצאות בפתולוגיה כירורגית. המהדורה הראשונה של הרצאות אלו, שהיוו את העבודה המדעית העיקרית של חייו, פורסמה ב-1853 תחת השם "הרצאות על פתולוגיה כירורגית". הוא נבחר לעמית החברה המלכותית ב-1851. באוקטובר 1851 התפטר ממשרת מנהל המכללה בבית החולים. כעת כבר נודע כפיזיולוג ופתולוג דגול; הוא עשה למען הפתולוגיה באנגליה את מה שרודולף וירכו עשה בגרמניה, אך הוא בקושי החל לעסוק בפרקטיקה פרטית, וחי בעוני כדי שיוכל לשלם את חלקו בחובות אביו, משימה שארכה 14 שנים.

פאג'ט היה אביהם של סר ג'ון פאג'ט (ברונט שני); הכומר ד"ר , לורד ; הכומר ד"ר , לורד ; ו, כירורג אנגלי שהיה הראשון להציע את תאוריית "הזרע והקרקע" של גרורות. נכדו, בנו של פרנסיס, היה הגנרל ברנרד פאג'ט.

פאג'ט היה חבר של צ'ארלס דרווין ותומאס הנרי האקסלי. הוא היה נוצרי אדוק וטען שאין סתירה בין דת למדע. הוא נבחר לחבר ב ב-1854 וכיהן כנשיא  מ-1875 עד 1877.

עבודתו
אף כירורג מפורסם, אפילו לא  (1728–1793), לא ביסס את הפרקטיקה שלו עמוק יותר במדע מאשר פאג'ט, או חיכה זמן רב יותר עד שעבודתו תשתלם לו. בפיזיולוגיה, הוא שלט בספרות העיקרית באנגלית, צרפתית, גרמנית, הולנדית ואיטלקית בנושא, ועל ידי לימוד בלתי פוסק ועבודה במיקרוסקופ, העמיד את עצמו בשורה אחת עם הידע המתקדם ביותר של זמנו, עד כדי כך שנאמר עליו על ידי רוברט אוון, ב-1851, שהייתה לו הבחירה, או להיות הפיזיולוג הראשון באירופה, או להחזיק בפרקטיקה הכירורגית הראשונה במעלה בלונדון, עם תואר ברונות. הרצאותיו הפיזיולוגיות בבית החולים סנט ברתולומיו היו הגורם העיקרי לעלייה ביוקרתו של בית הספר שם, שב-1843 ירד לשפל המדרגה.

עבודתו בפתולוגיה הייתה חשובה אף יותר. הוא מילא את המקום בפתולוגיה שנותר ריק מאז מותו של הנטר ב-1793; הייתה זו תקופת המעבר מהוראתו של הנטר, שלמרות גדולתה עוכבה בשל היעדר המיקרוסקופ המודרני, לפתולוגיה ולבקטריולוגיה של ימינו. הישגו הגדול ביותר של פאג'ט היה שהוא הפך את הפתולוגיה לתלויה, בכל דבר, בשימוש במיקרוסקופ, במיוחד הפתולוגיה של גידולים. הוא גם יצר איורי צבעי מים של הדגימות במוזיאון של הנטר וקטלג את האוספים הרפואיים שלו. הוא ווירכו נחשבים מייסדי הפתולוגיה המודרנית; ניצבים יחדיו, "הרצאות על פתולוגיה כירורגית" של פאג'ט ו"פתולוגיה תאית" (Cellulär-Pathologie) של וירכו.

כאשר פאג'ט החל ב-1851 לעסוק בפרקטיקה ליד , היה עליו עדיין לחכות עוד כמה שנים להצלחה בחייו המקצועיים. המפנה חל בערך ב-1854 או 1855; וב-1858 הוא מונה לכירורג יוצא מן הכלל (Surgeon extraordinary) למלכה ויקטוריה, וב-1863 לכירורג רגיל (Surgeon in ordinary) לאלברט אדוארד, נסיך ויילס.

במשך שנים רבות הייתה לפאג'ט הפרקטיקה הכירורגית הגדולה והתובענית ביותר בלונדון. יום עבודתו ארך לעיתים רחוקות פחות מ-16 או 17 שעות. מקרים שנשלחו אליו לחוות דעת סופית, בתדירות מיוחדת, היו של גידולים, ושל כל סוגי מחלות העצמות והמפרקים, וכל המקרים הנוירוטיים שהציגו תסמינים של מחלה כירורגית. עליונותו הייתה במדע הכירורגיה יותר מאשר באומנות הכירורגיה, אך שמו קשור גם להתקדמויות מעשיות גדולות מסוימות. הוא גילה את מחלת פאג'ט של השד ואת מחלת פאג'ט של העצם (Osteitis deformans), הקרויות על שמו; הוא היה הראשון לעודד את הסרת הגידול, במקום קטיעה של הגפה, במקרים של סרקומה מיאלואידית. ב-1869 נבחר לנשיא . ב-1870 נבחר לחבר זר ב.

ב-1871 כמעט מת מזיהום במהלך נתיחה שלאחר המוות, וכדי להקל על עומס עבודתו, נאלץ להתפטר מתפקידו ככירורג בבית החולים. באותה שנה קיבל את תואר הכבוד של ברונט של היירווד פלייס ב. הוא קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' ב-1874. ב-1875 כיהן כנשיא הקולג' המלכותי לכירורגים, ונשא את  ב-1877. כמו כן ב-1875 נבחר לנשיא החברה הרפואית והכירורגית של לונדון. ב-1878 הפסיק לנתח, אך במשך שמונה או 10 שנים נוספות עדיין ניהל פרקטיקת ייעוץ עתירת עבודה. ב-1880 נשא בקיימברידג' נאום בלתי נשכח על "פתולוגיה אלמנטרית", שבו הציג את הדמיון בין מחלות מסוימות של צמחים ועצים לבין אלו של גוף האדם. בשנה שלאחר מכן כיהן כנשיא  שנערך בלונדון. ב-1887 נבחר לנשיא .

מלבד כתבים קצרים יותר, פרסם גם "הרצאות ומאמרים קליניים" (Clinical Lectures and Essays, מהדורה ראשונה 1875) ו"עיון בפנקסי מחלה נושנים" (Studies of Old Case-books, 1891). ב-1883, עם מותו של , מונה לסגן-הקנצלר (בפועל נשיא האוניברסיטה) של אוניברסיטת לונדון. ב-1889 מונה לחבר בוועדה המלכותית לחיסונים.

במאי 1886 טיפל באדוארד קראולי, אביו של אליסטר קראולי, בסרטן הלשון. הומלץ על ניתוח, אך קראולי סירב ומת בשנה שלאחר מכן.

פאג'ט נפטר בביתו, בכיכר פארק 5 מערב בריג'נטס פארק, לונדון, ב-30 בדצמבר 1899, בגיל 85. הספר "זיכרונות ומכתבים של סר ג'יימס פאג'ט", בעריכת סטיבן פאג'ט, פורסם ב-1901.

סר ג'יימס פאג'ט ניחן בדיבור רהוט, והיה אחד הדוברים המוקפדים והמענגים ביותר של תקופתו. הייתה לו הנאה טבעית ובלתי מעושה מחברה, והוא אהב מוזיקה. הוא ניחן במתנה הנדירה של היכולת לעבור במהירות מעבודה למשחק, נהנה מחופשותיו כמו תלמיד בית ספר, צוחק בנקל, להוט להפיק את מירב האושר משעשועים רגילים ביותר, רגשני למרות ריסון עצמי בלתי פוסק, ונמרץ למרות עבודת יתר. הנאה קלילה מסוימת שולבה עם איפוק מרבי ואמונה דתית בלתי מתערערת. במשך כל חייו היה אדיש לחלוטין לפוליטיקה, הן הלאומית והן הרפואית; האידיאל שלו היה אחדות המדע והפרקטיקה בחיי המקצוע.

המוניטין של סר ג'יימס היה גבוה בזכות עבודתו ככירורג ומחקרו הרפואי, אך הוא התעניין גם בעניינים פליליים. ב-1886 עקב אחר "", משפט בו נשפטה אדלייד ברטלט בגין רצח בעלה אדווין בהרעלה לכאורה. לאחר הגנה נמרצת של , ברטלט זוכתה. הבעיה המרכזית במשפט הייתה שאדווין הורעל על ידי כלורופורם נוזלי, שנמצא בקיבתו, אך כלורופורם נוזלי שורף את הגרון אם בולעים אותו, והשותה היה אמור לצעוק. אדווין ברטלט מעולם לא צעק בלילה שבו מת. כתוצאה מכך, נשקלה תיאוריה חלופית של התאבדות שסייעה להשיג את הזיכוי, אך הותירה את הציבור ספקן לגבי הזיכוי. פאג'ט, כששמע את התוצאה, השמיע את ההערה שבזכותה הוא זכור ביותר בהקשר זה: "עכשיו כשהיא זוכתה מרצח, ולא ניתן להעמידה לדין שוב, היא צריכה לספר לנו למען המדע איך היא עשתה את זה!"

קישורים חיצוניים


Sir James Paget History of Surgeons – surgeons.org.uk
Lectures on Surgical Pathology (New York, 1860)
ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:רופאים בריטים במאה ה-19
קטגוריה:פתולוגים
קטגוריה:כירורגים
קטגוריה:מדענים אנגלים
קטגוריה:עמיתי החברה המלכותית
קטגוריה:חברי האקדמיה המלכותית השוודית למדעים
קטגוריה:חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1814
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1899