שאנון לוסיד

שאנון מטילדה ולס לוסיד (באנגלית: Shannon Matilda Wells Lucid; ) היא ביוכימאית אמריקאית וטייסת חלל לשעבר בנאס"א. היא טסה לחלל חמש פעמים, כולל משימה ממושכת על סיפון תחנת החלל מיר ב-1996, והיא האישה האמריקאית היחידה ששהתה בתחנה. בשנים 1996–2007 החזיקה לוסיד בשיא השהות בחלל לאמריקאים (גברים ונשים) ולנשים. בדצמבר 1996 הוענקה לה מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל, האדם העשירי והאישה הראשונה שזכתה לכבוד זה.

לוסיד היא בוגרת אוניברסיטת אוקלהומה, שם היא סיימה ב-1963 תואר בוגרת אוניברסיטה בכימיה, תואר מוסמכת אוניברסיטה בביוכימיה ב-1970, ותואר דוקטור לפילוסופיה בביוכימיה ב-1973. היא הייתה טכנאית מעבדה בקרן המחקר הרפואי של אוקלהומה  בשנים 1964–1966, לאחר מכן ועד 1968 כימאית חוקרת בתאגיד קר-מקגי , ובשנים 1973–1978 שבה לקרן המחקר הרפואי של אוקלהומה כעמיתת מחקר.

ב-1978 גויסה לוסיד לנאס"א לתוכנית הכשרת האסטרונאוטים במסגרת קבוצת האסטרונאוטים השמינית , הראשונה שבה נכללו נשים. היא השתתפה בחמש טיסות חלל: STS-51-G, STS-34, STS-43, STS-58 וטיסתה לתחנת החלל מיר, שאליה היא הגיעה על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס במסגרת טיסה STS-76, ושבה עליה בטיסה STS-79 שישה חודשים לאחר מכן. בשנים 2002–2003 הייתה לוסיד המדענית הראשית של נאס"א, ומתקשרת לקפסולות (CAPCOM) במרכז השליטה במספר רב של משימות מעבורות החלל, כולל המשימה STS-135, המשימה האחרונה של תוכנית מעבורות החלל. ב-2012 פרשה לוסיד מנאס"א.
ראשית חייה
שאנון מטילדה ולס נולדה בשאנגחאי, הרפובליקה הסינית, כבתם של ג'וזף אוסקר ולס, מיסיונר בפטיסטי, ושל רעייתו מירטל, אחות מיסיונרית. בשל המלחמה המתמשכת של ארצות הברית עם יפן, כשהייתה בת שישה שבועות, נעצרה המשפחה על ידי היפנים שכבשו את שאנגחאי באותה עת. הם נכלאו במחנה מאסר, אך שוחררו בעסקת חילופי שבויים מאוחר יותר באותה שנה. הם שבו לארצות הברית על סיפון אוניית הקו האוקיינית השוודית "גריפסהולם"  ונשארו שם עד תום המלחמה.

לאחר תום מלחמת העולם השנייה שבה המשפחה לסין, אך החליטה לעזוב שוב ב-1949 לאחר מלחמת האזרחים הסינית. הם עברו ללאבק שבטקסס, ולאחר מכן התיישבו בבת'אני  שבאוקלהומה, מקום מוצאה המקורי של המשפחה, שם סיימה ולס את לימודיה בבית הספר התיכון המקומי ב-1960. היא הוקסמה מסיפורי המערב הישן של אמריקה ושאפה להיות חוקרת. היא הגיעה למסקנה שהיא נולדה בתקופה מאוחרת מדי לכך, אך התוודעה למחקריו של רוברט גודארד, מדען הטילים האמריקאי, והחליטה להיות לחוקרת חלל. ולס מכרה את האופניים שלה כדי לרכוש טלסקופ, כדי שתוכל לצפות בכוכבים, והחלה לבנות רקטות בעצמה. זמן קצר לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון, היא קיבלה את רישיון הטיס שלה ורכשה מטוס פייפר PA-16 קליפר  שבו היא השתמשה להטסת אביה לכינוסים דתיים. היא הגישה בקשות להתקבל לעבודה כטייסת מסחרית, אך נדחתה, שכן באותה תקופה עדיין לא התקבלו נשים בארצות הברית להכשרה כטייסות מסחריות.

ולס למדה בקולג' ויטון  שבאילינוי, שם חוג לימודיה הראשי היה כימיה. לאחר מכן היא עברה ללמוד באוניברסיטת אוקלהומה, שם היא סיימה לימודי תואר מוסמכת אוניברסיטה בכימיה ב-1963. לאחר מכן ועד 1964 היא הייתה עוזרת הוראה במחלקה לכימיה של האוניברסיטה, ולאחר מכן ועד 1966 הייתה טכנאית מעבדה בכירה בקרן המחקר הרפואי של אוקלהומה . לאחר מכן היא הייתה כימאית חוקרת בחברת הנפט קר-מקגי . בקר-מקגי היא הכירה את מייקל פ. לוסיד, גם הוא כימאי חוקר בחברה. השניים נישאו ב-1967, ב-1968 נולד בנם הראשון, קוואי דאון.

לאחר מכן עזבה לוסיד את קר-מקגי ושבה לאוניברסיטת אוקלהומה כעוזרת לתואר שני במחלקה לביוכימיה ולביולוגיה מולקולרית, שם היא סיימה לימודי תואר מוסמכת אוניברסיטה בביוכימיה. לבחינות הגמר היא ניגשה יומיים לאחר לידת בתה השנייה, שנדרה מישל, ב-1970. ב-1973 המשיכה לוסיד ללימודי תואר דוקטור לפילוסופיה בביוכימיה, ונושא התזה שלה היה "השפעת רעלן הכולרה על זרחון ופעילות קינאז של תאי אפיתל פנימיים וגבולות המברשת שלהם", בהדרכתו של א. צ'דוויק קוקס. לאחר מכן היא שבה לקרן המחקר הרפואי של אוקלהומה כעוזרת מחקר. ב-1975 נולד בנה השלישי, מייקל קרמיט.
קריירה בנאס"א
גיוס והכשרה
ממוזער|250px| האסטרונאוטיות הראשונות בנאס"א. עומדות משמאל לימין: קתרין סאליבן, שאנון לוסיד, אנה לי פישר, ג'ודית רזניק. כורעות משמאל לימין: סאלי רייד, ריאה סדון.
ב-8 ביולי 1976 הוציאה נאס"א קול קורא להגשת מועמדויות ללפחות 15 טייסי חלל ו-15 מומחי משימה . בפעם הראשונה, נחשבו הנבחרים כ"אסטרונאוטים מועמדים" (Astronaut candidates), ולאו דווקא כאסטרונאוטים לכל דבר ועניין, עד לסיום תהליך ההכשרה וההערכה, שהיה צפוי להמשך שנתיים. חקיקת החוק לשוויון הזדמנויות בתעסוקה מ-1972  חיזקה את ההבטחה בחוק זכויות האזרח מ-1964 לטפל באפליה המתמשכת והמושרשת נגד נשים, אפרו-אמריקאים וקבוצות מיעוטים בחברה האמריקאית. בעוד שקבוצות אוכלוסייה אלו מעולם לא הודרו במפורש מתהליכי הקבלה של האסטרונאוטים בנאס"א, אף אחת מהן לא זכתה לייצוג. הפעם זכו הנשים ובני מיעוטים לעידוד להגשת מועמדות. בקשת המועמדות של לוסיד הייתה אחת מ-8,079 הבקשות הראשונות שהתקבלו.

כאחת מ-208 המועמדים שהגיעו לשלבים הסופיים, הוזמנה לוסיד למרכז החלל ג'ונסון ביוסטון לשבוע של ראיונות, הערכות ומבחנים שהתקיים ב-29 באוגוסט 1977. היה הייתה חלק מהקבוצה השלישית של 20 מועמדים שרואיינו, הקבוצה הראשונה שבה נכללו נשים. בשמונה הנשים בקבוצה נכללו , אנה לי פישר, ניצה סינטרון  ומילי יוז-פולפורד. ב-16 בינואר 1978 פרסמה נאס"א את שמותיהם של 35 המועמדים שעברו את התהליך, מתוכם 20 היו מועמדים לתפקיד מומחי משימה. מתוך שש הנשים בכיתת ההכשרה הראשונה שבה נכללו נשים, הייתה לוסיד היחידה שהייתה אמא לילדים.

רוב שמונת החודשים הראשונים להכשרה התנהלו בחדרי הכיתות. ההכשרה הייתה במגוון רחב של נושאים, כולל הצגת תוכנית מעבורות החלל, הנדסת טיסות חלל, אסטרונומיה, מכניקת מסלולים , אווירודינמיקה ופיזיולוגיה. ההכשרה בתחום הגאולוגיה ניתנה גם אז, אם כי ההתמקדות והאתרים שבהם נערכו ביקורים היו קשורים יותר לתצפיות על כדור הארץ ולא על הירח. חברי הקבוצה נדרשו להשלים אימונים בהישרדות, להיות מיומנים בשחייה ובצלילה, ולשלוט ביסודות הבטיחות האווירית, ובמיוחד בסוגי כלי הטיס שבהן הם היו אמורים לטוס. אימוני הישרדות במים התקיימו בטייסת אימוני צוות הקרב ה-3613  של חיל האוויר של ארצות הברית בבסיס כוחות המילואים האווירי הומסטד  בפלורידה, ואימוני צניחה התקיימו בבסיס חיל האוויר ואנס  באוקלהומה. ב-31 באוגוסט 1979 הודיעה נאס"א ש-35 המועמדים השלימה את הכשרתם, וכעת הם אסטרונאוטים לכל דבר ועניין, וכשירים לשיבוץ בצוותי טיסה לחלל. תהליך ההכשרה שהיה צפוי להמשך 18 עד 24 חודשים, הושלם ב-14 חודשים. משך ההכשרה של המחזורים הבאים קוצר ל-12 חודשים.

כל אחד ואחת מהאסטרונאוטים התמחה בהיבט מסוים של תוכנית מעבורות החלל. לוסיד הייתה מעורבת בצוות האימונים של מעבדת החלל 1, ובפיתוח מעבדת שילוב אוויוניקה של מעבורות  במרכז החלל ג'ונסון ובמעבדת מערכות הטיסה בדאוני, קליפורניה. היא גם עבדה במיזם טלסקופ החלל האבל ובמיזם פעולות קירבה למפגשים. בנובמבר 1982 היא הייתה חברה בצוות שקיבל את מעבורת החלל בטיסה STS-5 לאחר נחיתתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס מידי צוות הטיסה וטיפלה בה. היא הייתה אשת התמיכה לאסטרונאוטים במרכז החלל קנדי עבור משימה STS-8 באוגוסט 1983. במשימה STS-41-B בפברואר 1984 היא הייתה אשת תמיכה בגיבוי.

משימה STS-51-G
ממוזער|250px|לוסיד במשימה STS-51-G

ב-17 בנובמבר 1983 שובצה לוסיד לטיסת החלל הראשונה שלה, משימת STS-51-A. השיגור נקבע באופן עקרוני ל-24 באוקטובר 1984, כשכמפקד המשימה הוצב דניאל ברנדנסטיין, כטייס ג'ון קרייטון, ולוסיד, ג'ון פביאן  וסטיבן נגל כמומחי משימה. לוסיד הייתה האחרונה מבין שש הנשים שעברו איתה את ההכשרה ששובצה למשימת חלל. באוגוסט 1984 שונה שיבוץ הצוות למשימה STS-51-D שיועדה להמריא ב-18 במרץ 1985. שלושה שבועות לפני מועד זה בוטלה המשימה, ובמאי 1985 שובץ הצוות מחדש למשימה STS-51-G. אסטרונאוט צרפתי, פטריק בודרי  והנסיך הסעודי סולטאן בן סלמאן אאל סעוד, צורפו כמומחי מטען.

STS-51-G שוגרה ממרכז החלל קנדי ב-17 ביוני 1985 על סיפון מעבורת החלל דיסקברי. המשימה שארכה שבעה ימים הייתה נועדה להציב במסלולם שלושה לווייני תקשורת: מורלוס 1  עבור מקסיקו, ערבסאט 1B  עבור הליגה הערבית, וטלסטאר 303  עבור ארצות הברית. הלוויינים שוגרו יום אחר יום בשלושת ימי המשימה הראשונים. לוסיד ופביאן הפעילו את מערכת הזרוע הרובוטית  כדי להציב את הלוויינים במסלולם.

לוסיד השתמשה במערכת הזרוע הרובוטית כדי להציב במסלולו את הלוויין Spartan, שביצע סדרת ניסויים אסטרונימיים בקרני רנטגן שנמשכו 17 שעות כשהוא נפרד מהמעבורת, ופביאן טיפל בהחזרתו למעבורת 45 שעות מאוחר יותר. בנוסף להצבות הלוויינים, הפעיל הצוות תנור התמצקות כיוונית אוטומטי (ADSF), והשתתף בניסויים ביו-רפואיים. הדיסקברי נחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס ב-24 ביוני לאחר שהשלימה 112 הקפות של כדור הארץ, ועברה 4.7 מיליון ק"מ ב-169 שעות ו-39 דקות.

מסע הפרסום שנערך לאחר סיום המשימה כלל נסיעה לערב הסעודית. נשים נשואות לא הורשו לנסוע לערב הסעודית ללא ליווי בני זוגם, ומייקל לוסיד לא היה פנוי להצטרף לנסיעה, כך שלוסיד ויתרה על הביקור. כנוצריה אדוקה, היא לא הייתה שבעת רצון מהיחס לנשים בערב הסעודית. כשהגיעו שאר אנשי הצוות לריאד, היא בלטה בהיעדרותה, וכתוצאה מכך התקיימה שיחה בין פהד, מלך ערב הסעודית לבין נשיא ארצות הברית רונלד רייגן. בהמשך קיימה לוסיד ביקור בערב הסעודית ואף לחצה את ידו של המלך, אך ביקור זה ארך יום אחד בלבד.

משימה STS-34
ממוזער|250px|צוות משימה STS-34, לוסיד שנייה מימין.

לאחר משימה STS-51-G מונתה לוסיד כמתקשרת לקפסולות (CAPCOM), תפקיד במרכז הבקרה של נאס"א שתפקידו להיות איש הקשר עם צוותי המעבורות. היא שימשה כמתקשרת למשימה STS-51-J באוקטובר 1985, למשימה STS-61-A בנובמבר 1985, למשימה STS-61-B בנובמבר ובדצמבר 1985, ולמשימה STS-61-C בינואר 1986. בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר מאוחר יותר באותו חודש, נעצרו פעולות מעבורות החלל ל-32 חודשים כאשר ניהלה נאס"א חקירות ושינויים בעקבות האסון, ופעילות צוותי המעבורות הושבתה. אחת התוצאות של האסון היה מיזם גלילאו, גשושית בלתי מאוישת לצדק, שאיבדה הן את חלון השיגור שלה והן את מועד טיסתה עקב ביטול פרויקט מעבורת הקנטאור .

ב-30 בנובמבר 1988 הודיעה נאס"א שגלילאו תשוגר על ידי מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-34 שמועד שיגורה נקבע ל-12 באוקטובר 1989. למשימה שובצו דונלד ויליאמס כמפקד, מייקל מקולי  כטייס, ולוסיד, אלן בייקר ופרנקלין צ'אנג-דיאז  כמומחי משימה. שיגור המעבורת נדחה בחמישה ימים עקב בקר פגום במנוע הראשי של המעבורת, וביום נוסף עקב תנאי מזג אוויר גרועים. האטלנטיס שוגרה בסופו של דבר ממרכז החלל קנדי ב-18 באוקטובר.

כמומחית משימה מובילה, הייתה לוסיד אחראית בעיקר על הגשושית גלילאו, והפעילה את שיגורה על ידי לחיצה על כפתור המנגנון להפרדת גלילאו מאטלנטיס. גלילאו הוצבה במסלולה שש שעות וחצי לאחר תחילת הטיסה באמצעות שלב עליון אינרציאלי . בשל העובדה ששלב זה היה בעל עוצמה נמוכה יותר בהשוואה לזה של הקנטאור, היה על גלילאו להיעזר במקלעת כבידתית אחת מנוגה ובשתיים מכדור הארץ, והיא הגיעה לצדק לאחר שש שנים במקום שנתיים. "גם אני וגם אלן נאנחנו אנחת רווחה גדולה, כי הבנו שגלילאו לא היה הדאגה שלנו באותו רגע, כי נפטרנו ממנו", דווחה לוסיד. "האושר היה תא מטען ריק, והפכנו מאושרים יותר ויותר ככל שהשלב העליון אינרציאלי והגלילאו התרחקו מאיתנו".

עד לנחיתת המעבורת בבסיס חיל האוויר אדוארדס ב-23 באוקטובר השלימה המעבורת 79 הקפות של כדור הארץ, ועברה 3.2 מיליון ק"מ ב-119 שעות ו-39 דקות.

משימה STS-43
ממוזער|250px|לוסיד במשימה STS-43

במאי 1990 הודיעה נאס"א שלוסיד הוצבה בצוות של משימה STS-43, שמועד שיגורה באמצעות מעבורת החלל דיסקברי נקבע לאפריל 1991. על המשימה פיקד ג'ון בלאהה, הטייס היה מייקל בייקר, ולוסיד, דייוויד לואו  וג'יימס קרייג אדמסון שובצו כמומחי משימה. מטרת המשימה הייתה שיגור ה-TDRS-5 , לוויני תקשורת שהיו חלק מהמערכת הלוויינית למעקב והעברת נתונים  של נאס"א.

השיגור נדחה ל-23 ביולי והמעבורת ששימשה את צוות המשימה שונתה לאטלנטיס. השיגור עוכב ביום אחד לצורך החלפת מרכיב אלקטרוני פגום ששלט על הפרדת המעבורת ותא הדלק החיצוני, ולאחר מכן נעצרה הספירה לאחור חמש שעות לפני השיגור עקב בקר מנוע מרכזי פגום, והשיגור נדחה ל-1 באוגוסט. מזג אוויר בלתי נוח גרם לעיקוב נוסף של 24 שעות, ובסופו של דבר שוגרה האטלנטיס ב-2 באוגוסט.

הצוות שיגר את ה-TDRS-E ללא תקלות, וביצע 32 ניסויים מדעיים שונים, שרובם היו קשורים לתוכנית המסלול המורחב  ולתחנת החלל פרידום.

במשימה זו ביצעה האטלנטיס 142 הקפות של כדור הארץ, עברה 6 מיליון ק"מ ב-213 שעות ו-21 דקות, והייתה המשימה השמינית שנחתה במרכז החלל קנדי.

משימה STS-58
ממוזער|250px|לוסיד במתחם השירותים של המעבורת במשימה STS-58

ב-6 בדצמבר 1991 שובצה לוסיד למשימה STS-58, שהוגדרה כמעבדת החלל למדעי החיים - 2. הייתה זו המשימה השנייה שהוקדשה לחקר הפיזיולוגיה של בני אדם ובעלי חיים על כדור הארץ ובטיסות חלל. הטכניקה שפותחה לטיסה זו תוכננה להיות המבשרת של אלו שיועדו להיות מיושמות בתחנת החלל פרידום, ולמשימות ממושכות שהיו אמורות להתבצע אחריה. חברתה של לוסיד לכיתת ההכשרה, , שובצה כמפקדת המטען של המשימה, ודייוויד וולף, שכמו סדון היה רופא בהכשרתו, כמומחה משימה. מלכתחילה תוכננה המשימה להיות משימה אחת, וכמות הניסויים והמטרות שלה גדלה עד שהיא פוצלה לשתי משימות, כשהראשונה מביניהן, STS-40, שוגרה ביוני 1991. שאר חברי הצוות לא נקבעו אלא רק ב-27 באוגוסט 1992. ג'ון בלאהה שובץ כמפקד המשימה, הטייס היה ריצ'רד סירפוס, וויליאם מקארתור הוצב כמומחה משימה רביעי. ב-29 באוקטובר שובץ מרטין ג'. פטמן  כמומחה מטען.

מעבורת החלל קולומביה שוגרה ממרכז החלל קנדי ב-18 באוקטובר 1993. במהלך 14 ימי המשימה ביצע הצוות סדרה של ניסויים רפואיים על עצמו ועל 48 חולדות. הצוות חקר את תופעת דלדול העצם. הם גם חקרו את השפעת המיקרוגרביטציה על תפיסתם החושית ואת המכניזם של תסמונת ההסתגלות לחלל. לצורך כך, ביום המשימה השני חבשו לוסיד ופטמן מערכות ראש, ששימשו כמדי תאוצה שתיעדו את תנועות הראש שלהם במהלך היום. יחד עם סדון, וולף ופטמן, דגמה לוסיד דגימות דם ושתן של הצוות עבור ניסויים מטבוליים. הם גם דגמו דם מזנבות החולדות כדי למדוד את השפעת חוסר המשקל על ספירת תאי הדם האדומים שלהן. הם ביצעו 16 ניסויים הנדסיים ו-20 ניסויים רפואיים לטיסות ממושכות.

הקולומביה השלימה 225 הקפות של כדור הארץ, עברה יותר מ-8 מיליון ק"מ ב-336 שעות, 13 דקות ושנייה אחת, ונחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס. עם סיום המשימה, רשמה לוסיד 838 שעות ו-54 דקות בחלל בכל המשימות שהשתתפה בהן עד אז.

תוכנית מיר ומעבורות החלל
ממוזער|250px|לוסיד על סיפון תחנת החלל מיר בשיחה עם בקרת הקרקע.

ב-1992 חתמו ארצות הברית ורוסיה על הסכם לשיתוף פעולה בחלל במסגרתו יכלו קוסמונאוטים רוסיים לטוס במעבורות החלל, ואסטרונאוטים אמריקאים יכלו לשהות על סיפון תחנת החלל מיר. האפשרות של שהייה ממושכת על המיר לא הייתה אמורה לקסום לרוב האסטרונאוטים האמריקאים. היה עליהם ללמוד רוסית ולהתאמן במשך שנה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר הכוכבים שברוסיה כדי לשהות כמה חודשים על סיפון המיר ולבצע ניסויים מדעיים עם קוסומונאוטים רוסיים. "תהיתי איך זה יהיה לבלות תקופה ארוכה בחלל", סיפרה לוסיד מאוחר יותר. "אמרתי לכולם שאני רוצה לעשות זאת, והם לא הצליחו למצוא מישהו אחר שיתנדב. ואז הם אמרו: 'ובכן, עשי זאת'". בינואר 1995 הצטרפו לוסיד ובלאהה לעמיתיהם בוני דנבאר ונורמן ת'אגארד באימונים לקראת הטיסה למיר בעיר הכוכבים. ב-30 במרץ הודיעה נאס"א שלוסיד תהייה האסטרונאוטית השנייה על סיפון המיר, לאחר ת'אגארד שהגיע לתחנת החלל שבועיים קודם לכן.

ב-22 במרץ 1996 שוגרה לוסיד ממרכז החלל קנדי אל תחנת החלל מיר על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-76. ב-24 במרץ עגנה האטלנטיס בתחנת החלל, ולוסיד הייתה האישה האמריקאית הראשונה ששהתה בתחנה. היא הצטרפה לקוסמונאוטים יורי אונופריינקו ויורי אוסצ'וב, שאף אחד משניהם לא היה דובר אנגלית. במהלך שהותה בתחנה, היא ביצעה שורה של ניסויים מדעיים. היא הדליקה נרות כדי לחקור את התנהלות האש בסביבה של חוסר משקל, חקרה את האופן שבו עוברי שלווים פיתחו את קליפות הביצים שלהם, גידלה גבישי חלבונים, וטיפחה חיטה בחממה זעירה. היא הזריקה לעצמה ממריץ למערכת החיסון ודגמה דם ורוק כדי לחקור את השפעת חוסר המשקל על המערכת החיסונית.

בזמנה החופשי קראה לוסיד ספרים. אחד הרומנים שממנו היא נהנתה היה ספרו של סטיבן ר. דונלדסון  "הראי של חלומותיה" , אך היא הגיעה לסיום הספר וגילתה שהוא הסתיים בקליף האנגר. "ריחפתי שם, לבד בספקטרה, בחוסר אמון מדהים, אוחזת רק בכרך הראשון", היא סיפרה מאוחר יותר. "נתקעתי, חוסר האפשרות לרוץ לחנות הספרים המקומית עלה במוחי... איך בתי יכלה לעשות לי את זה? מי תשלח רק כרך אחד מתוך סדרה של שני כרכים לאמה בחלל?". היא דאגה שהכרך השני יישלח אליה בחללית האספקה פרוגרס הבאה, והשאירה בתחנת החלל את הספרים עבור האסטרונאוטים שהגיעו אחריה, אך הם נעשו בלתי נגישים לאחר התנגשות החללית פורגרס M-34  ביוני 1997. ת'אגארד הזהיר אותה בנוגע לחיבתם של הרוסים למקפא דגים וחמיצה. לוסיד הביאה עמה לתחנה אספקה של M&M's ושל Jell-O, והיא ניזונה משילוב של אוכל רוסי ואמריקאי.

לוסיד שבה מהמיר על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס. ב-18 בספטמבר עגנה משימה STS-79 בתחנת החלל, וג'ון בלאהה הגיע כמחליפה. ב-16 בספטמבר היא נחתה במרכז החלל קנדי. אחד התפסים ששחרר את הקסדה שלה מטבעת הצוואר נתקע, והטכנאים נאצלו לעשות שימוש בצבתות ובמברג כדי לשחרר אותו. במהלך שהותה במיר, בילתה לוסיד כמעט 400 שעות באימונים על אופניים נייחים ובהליכון, והיא הצליחה לעמוד ולהתהלך במהלך טיסתה באטלנטיס. בנחיתתה הגיש לה מנהל נאס"א דניאל גולדין קופסה של M&M's, מתנה מהנשיא ביל קלינטון שניתנה לה לאחר שסיפרה לו שהיא השתוקקה להם.

עם שובה מהמיר, השלימה לוסיד מרחק של 121 מיליון ק"מ ב-188 ימים ו-4 שעות. זמן זה כלל 179 יום על סיפון התחנה. שהות זו לא הייתה אמורה להמשך זמן כה רב, אלא ששובה התעכב פעמיים והאריך את שהותה בכשישה שבועות. לאחר סיום שהותה בתחנה, רשמה לוסיד שיא של שהות בחלל עבור אסטרונאוטים לא רוסים, ואת מספר השעות הרב ביותר עבור אישה בשיא שהיא החזיקה בו עד 16 ביוני 2007, כאשר הוא נשבר על ידי סוניטה ויליאמס בתחנת החלל הבין-לאומית.

המשך פעילותה
ממוזער|250px|לוסיד במרכז הבקרה של נאס"א ב-12 ביולי 2011, משימה STS-135.
ב-1998 הופיעה לוסיד בסרט ארמגדון בהופעת קמע. בשנים 2002–2003 היא שימשה כמדענית הראשית של נאס"א. החל מ-2005 היא שימשה כמתקשרת המובילה עם צוותי החלל במרכז הבקרה, ובתפקיד זה היא הייתה אשת הקשר של 16 משימות של מעבורות החלל, כולל משימת המעבורות האחרונה, STS-135. ב-31 בינואר 2012 היא הודיעה על פרישתה מנאס"א.

לאחר פרישתה פנתה לוסיד לטפל בבן זוגה מייק, שחלה בשיטיון, עד לפטירתו ב-25 בדצמבר 2014. בהמשך היא כתבה על התנסותה זו בספרה "ללא תוספת סוכר: סאגת דמנציה וטיפול במשפחה אחת" (No Sugar Added: One Family's Saga of Dementia and Caretaking) שיצא ב-2019. על תקופת שהותה במיר היא כתבה את הספר "טאמבלוויד: שישה חודשים של חיים על המיר", שיצא לאור ב-2020.

פרסים והוקרה
בדצמבר 1996 הוענקה ללוסיד מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל על שליחותה במיר, ובכך היה הייתה האדם העשירי והאישה הראשונה שזכתה לכבוד זה. היא גם קיבלה את מדליית טיסות החלל של נאס"א  ב-1985, 1989 (פעמיים), 1991, 1993 וב-1996; את מדליית השירות היוצא דופן של נאס"א  ב-1988, 1990, 1992 וב-2003 (פעמיים); ואת מדליית השירות המצוין של נאס"א  ב-1994 וב-1997. ב-1990 היא הוכנסה להיכל התהילה הבינלאומי של החלל . ב-1993 היא הוכנסה להיכל התהילה של נשות אוקלהומה.. ב-1998 הוא הוכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים. ב-2014 היא הוכנסה להיכל התהילה של האסטרונאוטים של ארצות הברית . ב-2002 הכיר בה המגזין Discover  כאחת מחמישים הנשים החשובות ביותר במדע.
קישורים חיצוניים


 שאנון לוסיד באנציקלופדיה של ההיסטוריה והתרבות של אוקלהומה 

הערות שוליים

קטגוריה:אסטרונאוטיות אמריקאיות
קטגוריה:אנשי צוות מעבורות החלל
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1943
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1943