מחלצות פרעה

מַחְלָצוֹת פרעה הן חפצים סמליים של המלוכה במצרים העתיקה (כתרים, כיסויי ראש, שרביטים וכיוצ"ב). מלבושים אלו, שהיו בשימוש בין השנים 3150 עד 30 לפנה"ס, היו ספציפיים לפרעונים, אך גם לאלים מסוימים כמו אתום, רע, אוסיריס והורוס. במיתולוגיה המצרית, אלים רבי עוצמה אלה נחשבו למחזיקי הכוח המלכותי המקוריים ולשליטים הראשונים של עמק הנילוס.

כיורש האלים, הפרעה מעולם לא הופיע חשוף ראש בציבור, בהתחשב בתפקידו המקודש. באיקונוגרפיה המצרית, תכונות מלכותיות הופיעו כבר בשחר הציוויליזציה. כבר בתקופת השושלת הראשונה, היה נפוץ הכתר הלבן  של מצרים העליונה, בצורת מִצְנֶפֶת מוארכת, בקרב המלכים. כך גם לגבי הכתר האדום  בצורת מַכְתֵּשׁ של מצרים התחתונה, והכתר הכפול . האחרון הותאם לעיתים לנמס  - כיסוי הראש מבד מקופל ומפוספס. בתקופת הממלכה החדשה היה החפרש  - כיסוי הראש הכחול - נפוץ למדי. סמל רב עוצמה של הגנה, הנחש-אוראוס הקיף באופן בלתי נמנע את מצחו של הפרעה בכל אירוע.

השרביטים היו סמלים נוספים של שליטה. המטה והמחבט, על היבטיהם הרוחניים , הדגימו שפרעה היה רועה עמו, מדריך אותם ומגן עליהם.

מאפיינים נוספים כוללים את זנב השור המחובר לגב כיסוי החלציים, את הזקן הטקסי, את הסנדלים ואת נרתיק המֶקֶס.

רקע
ממוזער|שמאל|220px|ציור מודרני של פרעה עם מַחְלָצוֹת שליט סטנדרטית, כלומר נמס, זקן, שנדיט עם זנב שור וענח'.
לאורך ההיסטוריה של מצרים הפרעונית, כתרים, שרביטים, מקלות הליכה ואביזרים מלכותיים אחרים כמו צעיפים, סנדלים, כיסויי חלציים וזקנים טקסיים מילאו תפקיד כפול של הגנה וכוח. באופן פרוזאי מאוד, חפצים אלה שימשו להבדיל את הפרעה מבני אדם אחרים. כל החפצים הקדושים הללו העניקו לנושאיהם סמכות אזרחית כמפקד העליון של ממשל המדינה, סמכות צבאית כראש הצבאות וסמכות דתית כנציג ארצי של האלים.

לכל מלבוש  היה משמעות סמלית משלו. כל אחד מהם היה קמע מאגי רב עוצמה שתפקידו היה להגן על הפרעה מכל סכנה ולהדוף את הכוחות העוינים שרדפו את היקום (שדים בלתי נראים, מורדים מצריים, מדינות אויב).

חלק מהחפצים הללו קודמים להקמת המדינה המצרית, וכבר אומתו בתקופה הקדם-שושלתית. אחרים נוספו במהלך השושלת הראשונה. במהלך השושלת השנייה הפכו תפקידיהם רשמיים יותר, ונותרו כמעט ללא שינוי במשך שלושת אלפי שנות המלוכה הפרעונית.

כתרים
פרעה חלק עם האלים הגדולים את הזכות לענוד כתרים. כיסויי ראש קדושים אלה היו רבים ומגוונים, וחלקם היו קומפוזיציות מורכבות המשלבות קרניים, נוצות גבוהות ואוראוס (חמם , אטף , ווררט, כתרי תנו וכו'). הכתר הלבן  עוצב כמצנפת מוארכת, המסתיימת בפקעת. הכתר האדום  דמה למכתש, כאשר החלק האחורי עולה למעלה וומקדימה גבעול מסתיים בספירלה - הח'בט. מהשושלת הראשונה ואילך, שני כתרים אלה ייצגו את מלוכה של מצרים העליונה והתחתונה בהתאמה. הכתר הלבן, המסמל את הדרום ולא קשור להצפה השנתית של הנילוס, נחבש על ידי אלת הנשרים נח'בת ועל ידי אוסיריס, האל שנרצח ולימפותיו היו אחראיות להצפת הנילוס. הכתר האדום, המסמל את הצפון ואת דלתת הנילוס, נחבש על ידי אלת הנחש ואצת ואלה הלוחמת נית . בזמן שהכתר הלבן נמצא בתוך הכתר האדום, נוצר הכתר הכפול המכונה "פה-סח'מתי" (pa-sekhemty), ופירושו "שני האדירים". היוונים, על ידי עיוות לשוני, כינו אותו פשנט . הכתר הכפול סימל את איחוד המדינה ופרעה היה ערב לה. ברמה האלוהית נחבש הכתר הכפול על ידי אתום, האל הבורא, על ידי מות, בת זוגו של אמון, ועל ידי אל הבז הורוס, מגן המלוכה הכפולה ומודל האב-טיפוסי של הפרעה.

מקורות הכתר הלבן והאדום אבדו בערפילי הפרהיסטוריה, אך נראה שמקורם במצרים העליונה בלבד. התיאור המוקדם ביותר של הכתר האדום מופיע על כלי חרס שנמצאו בנקאדה (נובט) ומתוארכים לתקופת נקאדה הראשונה (3800 / 3500 לפנה"ס). התיאור המוקדם ביותר של הכתר הלבן נמצא על מחתת שנמצאה בקוסטול שבנוביה התחתונה (בסביבות שנת 3150 לפנה"ס), יישוב המקושר לעיר המצרית נח'ן, ממנה צמח הרצון המאחד של מצרים. כתוצאה מכך, הייתה עליונות הכתר הלבן על פני הכתר האדום, לאורך כל ההיסטוריה הפרעונית, עובדה מבוססת. הייצוג העתיק ביותר של הכתר הכפול - החרוט על סלע ב  - מתוארך לשלטונו של צ'ת  (השושלת הראשונה). לאחר מכן מופיע אותו כתר על תווית שנהב המתוארכת לתקופת שלטונו של דן ונמצאה באבידוס. לדברי האגיפטולוגית הצרפתייה ברנדט מנו, תיעוד ארכאי מצביע על כך ששני הכתרים, לפני שהיו סמנים גאוגרפיים, היו אינדיקטורים לשני התפקידים העיקריים שמילא הפרעה. כשהוא חובש את הכתר הלבן, הוא דוחה אי-סדר על ידי טבח אויביו עם אלה ביד, בעודו חובש את הכתר האדום, הוא מביא שגשוג על ידי סקירת השדות ועריכת מפקד עדרים.

כיסויי ראש
למרות שהם נבדלים מהכתרים, חלק מכיסויי הראש היו שמורים לאלים ולפרעה. הנמס  היה בד מקופל ומפוספס בצבעי כחול לפיס לזולי וצהוב. הוא נחבש על הראש, עטף לחלוטין את השיער וירד לחזה ומאחורי הכתפיים, שם הוא נאסף למעין צמה. נחש-אוראוס הוצב בגובה המצח, כשגרונו מורחב, מוכן להפיל תוקף פוטנציאלי. כאשר הפרעה לא עטה נמס, הוא הסתפק לפעמים בפאה פשוטה, מנופחת מאחור, החאת , עטופה בסרט הראש המחזיק את האוראוס. נראה שהנמס נלבש רק בהקשר פולחני, כאשר הפרעה כיהן בפני האלים, או בהקשר קבורה. העדות המוקדמת ביותר מתוארכת לפסל של השליט ג'וסר (השושלת השלישית) שהוצב בסֶרְדָּאב  (חדר הפסל) של פירמידת המדרגות (בסביבות 2650 לפנה"ס). הייצוג הקולוסאלי ביותר של כיסוי ראש זה הוא הספינקס הגדול של גיזה, שראשו מייצג שליט מהשושלת הרביעית: ח'ופו או ח'עפרע. בקבר תות ענח' אמון (השושלת השמונה-עשרה), שהתגלה מחדש בשנת 1922, ראש המומיה המלכותית עטה מסכת קבורה מזהב מעובדת היטב. הפרעה הוצג כשהוא עוטה את הנמס עם סמלי האלות נח'בת וואצת (נשר ואוראוס) על מצחו. בפסלים מלכותיים נראים ייצוגים רבים של השליט עוטה את הנמס, ששימש כתמיכה לכתר הכפול.

אוראוס

ממוזער|שמאל|220px|ראש ארון הקבורה מעץ מוזהב של פרעה אמנופ  עם אוראוס על המצח, השושלת העשרים ואחת, המוזיאון המצרי, קהיר.
המילה אוראוס היא צורה לטינית של מונח יווני שמקורו במילה iâret, השם המצרי לקוברה, שפירושו גם "לעלות, להתרומם, לקום". נחש זה, מוכן לתקיפה, נראה מחובר למצחם של אלים, פרעונים ולפעמים מלכות. כסמל פרעוני, האוראוס הוא קישוט המחובר לכתרים (לבן, אדום, כפול) ולכיסויי ראש (נמס, חפרש). התיאור המוקדם ביותר של האוראוס על מצח מלכותי מתוארך לשלטונו של דן (השושלת הראשונה), על תווית שנהב המציגה את המלך מהמם אויב. הקוברה היא היבט אחד של העין של רע, שיכולה ללבוש גם צורה של אישה (המילה עין היא נקבה במצרית) או לביאה מסוכנת. תפקידו של האוראוס ברור. נחש ממין נקבה זה הוא סמל רב עוצמה של הגנה, כוח ונדיבות. הקוברה, המחוברת למצחו של הפרעה, יורקת אש ארסית על אויבי הממלכה. לפיכך, הזוחל נוטל על עצמו כוח תוקפני ואפוטרופי כאחד אל מול כוחות הכאוס הרעים. בסצנות המלכותיות המוקדמות ביותר הובל הפרעה על ידי חצרן הנושא שלט ובו הכלב וּפּוּאָוּאט  "פותח הדרכים", עומד על ארבע ומלווה באוראוס מגן. הנחש הופיע לבדו על מצחו של הפרעה כשהיה בחיים. במותו, המלך חבש את הקוברה ואת ראש הנשר, כלומר ואצת ונח'בת, שתי האלות המגוננות של הארץ הכפולה המצרית. היה זה המקרה על הסרקופג האנתרופומורפי של תות ענח' אמון, האושבתי שלו והכדים הקנופיים שלו. על מצחי הפרעונים הנובים מהשושלת העשרים וחמש הופיעו שני נחשים, אולי כדי לסמל את כוחם הכפול, על נוביה ממנה באו ועל מצרים שניסו לכבוש, מבלי להצליח באופן מלא, בדלתת הנילוס שהייתה בשליטת השושלת העשרים ושש .

מטה ומחבט
ממוזער|ימין|145px|ארון קבורה של תות ענח' אמון אוחז במטה ובמחבט, השושלת השמונה-עשרה
מטה-הקה הוא בוודאי הסמל העתיק ביותר של שליטה פרעונית. הוא מייצג מטה רועים , מקל בעל קצה מעוגל. הקרס והפרישה שלו נועדו לתפוס כבש או עז ברגל האחורית על מנת להעניק טיפול. הסמליות של המטה הפרעוני פשוטה לניתוח. פרעה, המשקף את ההיבטים הפסטורליים  של החברה המצרית, היה רועה עמו, הנחה אותם והגן עליהם. בכתב הירוגליפי, דמותו של המטה שימשה כאידאוגרמה למושג "כוח/סמכות/ריבונות", תוך ציון המילים "מושל אזורי" ו"ריבון זר". שתי הדוגמאות העתיקות ביותר הידועות הגיעו מהנקרופוליס המלכותי של אבידוס (בית קברות U ). הראשון מקוטע ומתוארך לסוף תקופת נקאדה II, בעוד שהשני שלם ומתוארך לסוף התקופה הקדם-שושלתית. האחרון נמצא בקבר U-j, שם נקבר שליט תיניטי, אולי השליט עקרב הראשון. הייצוג המוקדם ביותר של פרעה עם מטה הקה בידו הוא פסלון קטן הנושא את שמו של ני נתר  (השושלת השנייה). מצד שני, אותה דמות אוחזת במחבט  (או שוט). המחבט, שלעיתים קרובות מוצג באופן שגוי כמחבט זבובים, שימש למעשה לדרבון בקר. גם הוא היה חפץ סמלי שנולד מהמנטליות החקלאית המצרית, שהושפעה מאוד מערכי גידול בעלי החיים. עם התפתחות הפולחן לאוסיריס מהשושלת הרביעית ואילך, המטה והמחבט הפכו למאפיינים של אוסיריס; אל הקבורה שאוחז בשניהם בשתי ידיו והם מוצלבים על חזהו. על ידי התבוללות באלוהות חשובה זו, גם פרעונים תוארו בתנוחה זו, בעיקר על עמודי אוסיריס באנדרטאות הנצח שלהם ועל סרקופגיהם.

זנב שור
ממוזער|שמאל|220px|סינר זנב שור מחורז של הגברת סנבטיסי  בדומה למה שנלבש על ידי הפרעונים. הממלכה התיכונה, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
עולם החי השפיע רבות על האיקונוגרפיה המלכותית במהלך היווצרות המדינה הפרעונית. על מספר לוחות שחיקה  להנצחה מהתקופה הקדם-שושלתית, הפרעה תואר בצורת חיה. הרעיון היה להראות שהשליט המצרי היה חדור בכוחות הטבע. בלוח שדה הקרב הופיע פרעה כאריה, בעוד שבלוח השור  ובלוח השחיקה של נערמר (בצד האחורי, הרגיסטר התחתון), הוא הופיע כשור זועם. הוא רמס את אויביו המנוצחים, ומתואר בו אדם מבוהל ומבותר. האריה והשור הן שתי החיות שסימלו אכזריות. כאשר ניכס השליט לעצמו את הופעות אלה, היה זה אמצעי ציורי שאמנים השתמשו בו כדי להראות את תפקידו כמגן הבריאה ויריב עז לכוחות הכאוס. במהלך התקופה השושלתית הקדומה עברה האיקונוגרפיה המלכותית קידוד. במהלך תהליך זה ננטש לחלוטין הייצוג של פרעה כחיה. עם זאת נשמרו האזכורים לעולם הטבע אך, הופיעו בצורות עדינות יותר. כוחו המולד של השור, דהיינו גבריותו וכוחו, הועלה על ידי זנב השור שענד הפרעה, תלוי בגב כיסוי החלציים שלו. התיאור המוקדם ביותר הידוע של זנב השור מופיע על ראש אלת עקרב. מאז ואילך, זנב השור הפך למאפיין קנוני של המלבוש הפרעוני עד סוף תקופת המלוכה המצרית.

זקן
פניו של הפרעה הוצגו בדרך כלל ללא שיער ומגולחים למשעי. אוסטרקון נדיר מאבן לבנה הציג ציור של שליט לא מגולח ועם זיפים. מעדותו של הרודוטוס היווני, אנו למדים שבמצרים, קרובי משפחה של הנפטר גידלו זקנים ולא גזרו עוד את שיערם. זה מלמד שהפרעה החדש התאבל על קודמו. עם זאת, הזקן הטקסי (או הפאה) היה סמל  מלכותי שאושר כבר בתקופה הקדם-שושלתית. פרעונים חלקו תכונה זו עם אלים זכרים, והיא שימשה להבדיל אותם מבני תמותה רגילים. הזקן היה בעל צורה של זקן מלאכותי ארוך קלוע, ישר או מעוקל בקצה, הנישא על הסנטר ומחובר לאוזניים בחוט זהב ארוך. הפרעה חתשפסות (השושלת השמונה-עשרה), כמחזיקת הכוח העליון, לא היססה ללבוש תכונה גברית טיפוסית זו.

סנדלים
ממוזער|שמאל|200px|רעמסס השני יושב על כס מלכותו, נועל סנדלים, חובש חפרש  עם אוראוס ואוחז במטה ובמחבט - השושלת התשע-עשרה - המוזיאון המצרי בטורינו.
הסנדלים שננעלו על ידי הפרעה היו מאופיינים גם הם בסמליות דתית, שכן הם היוו את נקודת המגע בינו לבין השטח שעליו הפעיל את כוחו. בתקופת השושלת הראשונה הוצג בחזית ובגב לוח השחיקה של נערמר חצרן אוחז בסנדלים בעוד השליט מבצע את טקסיו יחף. מאוחר יותר, נושא הסנדלים  מילא תפקיד אדמיניסטרטיבי חשוב, בשל קשריו הקרובים עם אדונו. בשיח ובדימויים רשמיים, התפקיד הסמלי של סנדלים מלכותיים נקשר למיתוס המאבק בין סדר לכאוס. תפקידו העיקרי של הפרעה היה למחוץ את אויבי מצרים, המיוצגים על ידי תושבי הארצות השכנות (נובים, לובים, אסייתים). כדי להסיט השפעות רעות, אויבים כבולים תוארו על השרפרף שלפני כס המלוכה או על דרכי התהלוכות. בכל פעם שהשליט דרך על ייצוגים אלה הושלם הניצחון הפרעוני באופן סמלי. בכל מקרה, סוכני הניצחון היו הסנדלים, כאשר אויבי המדינה הונחו מתחתם.

מֶקֶס
התיעוד העתיק ביותר מתייחס למֶקֶס כמעין מטה בעל מראה של אלה. החפץ מוזכר בצורה זו בכתבי הפירמידות החרוטים בקברי הפרעונים אונס ופפי הראשון. בתקופת הממלכה החדשה, הוא הפך למגילה קטנה, מעין נרתיק, שהשליט החזיק בחוזקה באחת מידיו. בפסלים מהשושלת התשע-עשרה ואילך, תואר רעמסס השני בדרך כלל עם מֶקֶס זה. על פי תנאי הנאום המלכותי, הנרתיק אמור היה להכיל צו אלוהי שנכתב על ידי תחות. מסמך זה הכריז על פרעה, כמו אוסיריס והורוס, יורשו של גב, אל האדמה והארץ. העברת המורשת הארצית הזו הייתה לעיתים קרובות גם מעשה ידיו של האל מהעיר תבאי, אמון. הצו נודע והוצג כשטר בעלות או מעין רשימת מלאי המתארת את נכסי התחום המלכותי.

לקריאה נוספת
 Bonhême, Marie-Ange; Forgeau, Annie (1988). Pharaon : Les secrets du Pouvoir (in French). Paris: Armand Colin. .
 Bonnamy, Yvonne; Sadek, Ashraf (2010). Dictionnaire des hiéroglyphes : hiéroglyphes-français (in French). Arles: Actes Sud. . BnF 42204095k
 Corteggiani, Jean-Pierre (2007). L'Égypte ancienne et ses dieux, dictionnaire illustré (in French). Illustrated by Laïla Ménassa. Paris: Fayard. .
 Damiano-Appia, Maurizio (1999). L'Égypte. Dictionnaire encyclopédique de l'Ancienne Égypte et des civilisations nubiennes (in French). Paris: Gründ. .
 Desroches Noblecourt, Christiane (1988) [1963]. Toutânkhamon, vie et mort d'un pharaon (in French). Paris: Pygmalion. .
 Franco, Isabelle (1999). Nouveau dictionnaire de mythologie égyptienne (in French). Paris: Pygmalion. .
 Grimal, Nicolas-Christophe (1986). Les termes de la propagande royale égyptienne de la XIXe dynastie à la conquête d'Alexandre (in French). Paris: Imprimerie Nationale / Diffusion de Boccard. ISSN 0398-3595.
 Huet, Philippe; Huet, Marie (2013). L'animal dans l'Égypte ancienne (in French). Saint-Claude-de-Diray: Éditions Hesse. .
 Leclant, Jean, ed. (2011) [2005]. Dictionnaire de l'Antiquité (in French). Paris: PUF. .
 Menu, Bernadette (2004). Égypte pharaonique : Nouvelles recherches sur l'histoire juridique, économique et sociale de l'ancienne Égypte (in French). Preface by Charles de Lespinay and Raymond Verdier. Paris: L'Harmattan. .
 Obsomer, Claude (2012). Ramsès II (in French). Paris: Pygmalion. .
 Vercoutter, Jean (2007). À la recherche de l'Égypte oubliée. Découvertes Gallimard / Archéologie (no 1) (in French). Paris: Gallimard. .
 Vernus, Pascal; Yoyotte, Jean (1998) [1988]. Dictionnaire des pharaons (in French). Paris: Éditions Noêsis. .
 Wilkinson, Toby A.H. (1999). Early Dynastic Egypt. London: Routledge. .

הערות שוליים

קטגוריה:מצרים העתיקה