נורית חליף

נורית חליף (נולדה ב־8 באוקטובר 1936 בתל אביב-יפו) היא עיתונאית, סופרת וביוגרפית ישראלית. היא שימשה ככתבת צבאית בצה"ל, עיתונאית בעיתונים ישראליים שונים ומנהלת המחלקה לתרבות של עיריית רעננה במשך שנים רבות. יצירתה הספרותית עוסקת ברובה בחוויית הילדות של בן/בת להורים יוצאי גרמניה שהיגרו לארץ בעל כורחם לפני מלחמת העולם השנייה, ובתחומי זיכרון דורי וסיפורי חיים.

 ביוגרפיה 
 המשפחה ומקור המשפחה 
חליף נולדה בתל אביב לבני משפחה יוצאי גרמניה. אביה, אריך, נולד בברלין ועסק ברפואה. אמה, ידוויגה, נולדה בלודז' שבפולין ועבדה כאחות בחדר ניתוח. ההורים נפגשו בברלין, נישאו שם, אך נאלצו לעזוב את גרמניה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בשל איומים שהופנו כלפי קהילת היהודים. הם הגרו לארץ ישראל בעל כורחם, שלא מתוך השראה ציונית, והמשיכו להתגעגע לחייהם בגרמניה. חייהם אמנם ניצלו, אך חוו קשיים רבים בהשתלבותם בארץ החדשה.

בתעודת הלידה של חליף חתום חותם של הקונסוליה הגרמנית, משום שאביה דאג לה בעל כורחו להשיג אזרחות גרמנית. בביתה של משפחה זו שלטה תרבות גרמנית קפדנית, וחלק מכך עבר לחליף בעצמה.

 חינוך וזהות אישית 
בילדותה התגוררה חליף בתחילה בתל אביב, אך משפחתה עברה לרמת גן. היא נרשמה לספרייה בבית האזרח, שם הבחין בה ספרן בשל יצירת קריאה עשירה שלה. כבר בגיל שש התחילה לקרוא ספרים שונים, ובמיוחד נמשכה לקריאת ספרות על השואה, אף על פי שלא היו ניצולי שואה במשפחתה. ספרים אלה השפיעו עליה בצורה עמוקה והנחו אותה לקרוא כל ספר שואה שיצא לאור מאז ועד היום.

 קריירה עיתונאית 
 תחילת הדרך בצה"ל 
חליף החלה את כתיבתה בגיל צעיר. כאשר הייתה בת 14, שלחה את שירה הראשון לעיתון ילדים והתרגשה לראות אותו מפורסם. לאחר מכן פרסמה באופן קבוע בעיתון דבר לילדים.

בזמן שירותה הצבאי כיהנה ככתבת צבאית בבמחנה גדנ"ע, כעיתון צבאי שבו השיגה מיומנויות עיתונאיות משמעותיות.

 עבודה בעיתונות אזרחית 
לאחר שחרורה מהצבא עבדה חליף כעיתונאית עצמאית בעיתונים שונים, ביניהם ידיעות אחרונות, הארץ ופרסומים נוספים. היא שימשה ככתבת ראשית ועורכת בירחון "המפעל" וכעורכת לשונית ומתרגמת בהאוניברסיטה הפתוחה. עבדה גם בעיתוני נשים לאשה ונעמת.

 עלייה לרעננה וקריירה ציבורית 
בשנת 1973 עברו חליף ובעלה לעיר רעננה. הגעתה לעיר הייתה תוצאה של פגישה בין בעלה, מנחם חליף (גרפיקאי), לבנימין וולפוביץ, ראש העיר. וולפוביץ קרא לה למשרדו וביקש את עזרתה בגיוס תרומות סמליות של לבנים לצורך השלמת בנייתו של בית יד לבנים בעיר. זה היה הצעד הראשון שלה לעולם הציבורי של רעננה.

כתוצאה מעשייה זו השתלבה חליף במערכות הציבוריות של העיר. נמנתה עם קבוצת פעילים שהקימה את הקונסרבטוריון הראשון של העיר ועם מפעילי מועדון צוותא, שהיווה מקום למסירת חוויה תרבותית ואמנותית בתקופה שבה הייתה רעננה עדיין מושבה קטנה.

בשנת 1989 התמנתה חליף למנהלת מחלקת התרבות של עיריית רעננה. בתפקיד זה יזמה ופיתחה אירועי תרבות, מסורות עירוניות ופרויקטים קהילתיים שהפכו לחלק מחיי התרבות של העיר. היא כתבה בעצמה את כל הטקסטים לטקסים ובחרה באנשים יוצאי שואה שחוו על בשרם את ההיסטוריה, כדי שיהיו נציגים ראויים של הנושא.

בשנת 2012 הוכרה חליף כיקירת העיר רעננה על תרומתה לחיי התרבות בעיר.

 יצירה ספרותית 
 ספרים ראשונים 
 ספרה הראשון, "מוסינקה: לחיות את היום למות את הלילה", יצא לאור בשנת 1977 בהוצאת בוסתן. מדובר ברומן ביוגרפי המתאר את קורות דמות אישית, מוסינקה, החל משנות ילדותה במשכנות העוני של יפו בראשית שנות החמישים ועד לבגרותה.
 בשנת 1985 פרסמה חליף את הרומן "כנפיים בלי לעוף", סיפור אהבה המתרחש כאשר אישה בגיל מבוגר יוצאת להרפתקה חדשה בחייה.

 שירה וחוויה אישית 
 בשנת 1993 פרסמה חליף ספר שירה בשם "חוויה גרמנית" בהוצאת עקד. הספר עוסק בגעגועיה להוריה ובחרדתה מפני גילויי אנטישמיות ואפשרותה של שואה נוספת.

 רומנים מאוחרים וביוגרפיות 
 בשנת 2001 פרסמה חליף את "כמו שניצל וינאי", רומן המתבסס על סיפור משפחה גרמנית־יקית שעלתה לארץ ישראל בחוסר ברירה לפני מלחמת העולם השנייה.
 בשנת 2009 פרסמה חליף את "סימטת הלחם: סיפור חייו של יוסף כפרי־וולפסדורף", ביוגרפיה הכתובה כמכתב לאביה.
 חליף כתבה גם את "זיכרונותיה של שושנה אוסטרובסקי־גולדברג" וכן את "ותשאני רוח", יצירה העוסקת באנשים הנושאים עמם זיכרונות של מלחמות, רדיפות ואובדן.

 עדיפות תמטית וסגנון 
כתיבתה של חליף, בפרוזה ובשירה, עוסקת בחוויית הילדות של בת להורים יוצאי גרמניה שלא התאקלמו בארץ, ומשקפת עיסוק מתמשך בזרות קיומית ובזהות.

 השפעה וחשיבות 
תרומתה של נורית חליף ניכרת בעיתונות הישראלית, בחיי התרבות של רעננה ובתחום הספרות העברית. יצירתה משמרת זיכרון אישי ומשפחתי ומציגה קולות נשיים בספרות נשים ובתיעוד דורי, לצד תרומה לשימור זיכרון השואה.

כמו כן, פעילותה לתיעוד וכתיבת סיפורי חיים של יוצאי שואה ויחידים משפחתיים בתוך ההקשר ההיסטורי והקהילתי, הייתה אמצעי חשוב לשמירה על זיכרון וסיפורים שאחרת היו אובדים.

 הערות שוליים 

קטגוריה:סופרות ישראליות
קטגוריה:עיתונאיות ישראליות
קטגוריה:עיתונאי ילדים ונוער
קטגוריה:יקירי רעננה
קטגוריה:סופרי השואה
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1936