יחזקאל פרק ג

יחזקאל פרק ג הוא הפרק השלישי בספר יחזקאל. הפרק חותם את חטיבת ההקדשה של הנביא (המשתרעת על פני פרקים א'–ג'), שהחלה בחזון המרכבה. בחלק זה של ההקדשה, הנביא נדרש לבצע אקט סמלי של אכילת המגילה, מקבל את הגדרת תפקידו הייחודי כ"צופה" (שומר) לבית ישראל, ומתחיל את תקופת השתיקה (האילמות) שנכפית עליו.

 תוכן הפרק 
הפרק מחולק לארבע תמונות המהוות את השלבים הסופיים בכניסת יחזקאל לתפקיד:

 אכילת המגילה (פסוקים א'–ג') 
לאחר שבסוף הפרק הקודם הוצגה בפני יחזקאל מגילה הכתובה "קינים והגה" (דברי פורענות), בפתח פרק זה הוא מצטווה: "בֶּן אָדָם... אֱכוֹל אֶת הַמְּגִלָּה הַזֹּאת". יחזקאל פותח את פיו, והאל מאכיל אותו. למרבה ההפתעה, למרות התוכן הקשה של המגילה, טעמה בפה הוא "כִּדְבַשׁ לְמָתוֹק".

 "מצח לעומת מצח" (פסוקים ד'–יא') 
האל מכין את יחזקאל לעימות חזיתי עם העם. נאמר לו כי הוא אינו נשלח לעמים זרים בעלי שפה לא מובנת ("עִמְקֵי שָׂפָה וְכִבְדֵי לָשׁוֹן") שהיו עשויים להקשיב לו, אלא דווקא אל "בֵּית יִשְׂרָאֵל" שצפויים לסרב לשמוע. כדי להתמודד עם עקשנותם ("חִזְקֵי מֵצַח"), האל מקשיח את מצחו של הנביא: "כְּשָׁמִיר חָזָק מִצֹּר נָתַתִּי מִצְחֶךָ". פסוקים אלו נחשבים למדרש השם של הנביא: יחזק-אל (האל יחזק את מצחו כנגד העם).

 המסע לתל אביב וההלם (פסוקים יב'–טו') 
בתום ההקדשה, "רוח" נושאת את יחזקאל. הוא שומע מאחוריו את רעש משק כנפי החיות והאופנים ("רַעַשׁ גָּדוֹל"), ואת המילים: "בָּרוּךְ כְּבוֹד ה' מִמְּקוֹמוֹ". הרוח מביאה אותו אל ריכוז הגולים בתֵּל אָבִיב שעל נהר כבר. יחזקאל יושב שם בתוך הגולים שבעה ימים במצב של הלם ושתיקה ("מַשְׁמִים").

 משל הצופה: הגדרת האחריות (פסוקים טז'–כא') 
בתום שבעת ימי ההלם, האל פונה ליחזקאל ומגדיר את תפקידו מחדש באמצעות מטאפורה צבאית: "צוֹפֶה" (זקיף או שומר מגדל). כשם שצופה העומד על החומה מחויב להתריע בפני תושבי העיר על צבא אויב המתקרב כדי שיספיקו להימלט, כך הנביא מחויב להתריע בפני החוטאים על הסכנה הרוחנית והעונש הצפוי להם.

בקטע זה מנסח יחזקאל "משוואת אחריות" המורכבת משני תרחישים:
 תרחיש האזהרה: אם הנביא מילא את תפקידו והזהיר את הרשע, אך הרשע בחר להתעלם ולהמשיך בחטאיו – הרשע ייענש וימות בחטאו, ואילו הנביא ייחשב נקי מאשמה כמי שביצע את שליחותו ("נַפְשׁוֹ הִצִּיל").
 תרחיש השתיקה: אם הנביא נמנע מלהזהיר את הרשע – הרשע אמנם ימות בעוונותיו, אך האחריות למותו תחול גם על הנביא. האל רואה בנביא שותף למחדל ודורש ממנו את דמו של החוטא ("דָּמוֹ מִיָּדְךָ אֲבַקֵּשׁ").

קטע זה מהווה חידוש תאולוגי, שכן הוא מטיל על הנביא אחריות אישית כבדה לגורל שומעיו, ומדגיש כי תפקיד הנביא אינו רק לחזות את העתיד, אלא לנסות באופן אקטיבי להציל חיים באמצעות אזהרה.

 השתיקה והבקעה (פסוקים כב'–כז') 
הפרק מסתיים ביציאה של יחזקאל אל הבקעה, שם הוא רואה שוב את "כבוד ה'". האל מצווה עליו להסתגר בביתו ומטיל עליו אילמות זמנית: "וּלְשׁוֹנְךָ אַדְבִּיק אֶל חִכֶּךָ וְנֶאֱלַמְתָּ". הדיבור יוחזר לו אך ורק ברגעים שבהם יהיה עליו למסור נבואה ("וּבְדַבְּרִי אֹתְךָ אֶפְתַּח אֶת פִּיךָ").

 אילמות יחזקאל והמעשים הסמליים (פסוקים כ"ו–כ"ז) 
בסיום הפרק, האל מטיל על יחזקאל מגבלה פיזית חריגה: "וּלְשׁוֹנְךָ אַדְבִּיק אֶל חִכֶּךָ וְנֶאֱלַמְתָּ, וְלֹא תִהְיֶה לָהֶם לְאִישׁ מוֹכִיחַ". אילמות זו מגדירה את אופי נבואתו של יחזקאל בשבע השנים הבאות (עד היוודע דבר חורבן ירושלים בפרק ל"ג). חוקרי מקרא מציינים כי האילמות אינה רפואית, אלא "אילמות ריטואלית" או פונקציונלית:
 הגבלת ה"מוכיח": יחזקאל מנוע מלשמש כ"מוכיח" חברתי הנוזף בעם מיוזמתו (כפי שעשה ירמיהו). הוא רשאי לדבר אך ורק כאשר האל מוסר לו דבר נבואה נקודתי ("וּבְדַבְּרִי אֹתְךָ אֶפְתַּח אֶת פִּיךָ").
 מעבר למעשים סמליים: כתוצאה מחוסר היכולת לדבר בחופשיות, יחזקאל נאלץ להעביר את מסריו באמצעות "מעשים סמליים" מוזרים ופרובוקטיביים המופיעים מיד בפרק הבא (כגון שכיבה על הצד למשך מאות ימים, אפיית לחם בצואה, ועוד). האילמות בפרק ג' היא אפוא ההסבר לסגנון הנבואי הייחודי של הספר כולו.Greenberg, Moshe. Ezekiel 1–20, p. 121.

 פרשנות ותכנים מרכזיים 
 סיום תהליך ההקדשה 
חוקרי מקרא רואים בפרקים א'–ג' יחידה ספרותית אחת המתארת תהליך הקדשה הדרגתי:
 פרק א': ההתגלות הוויזואלית (הלם, ראייה).
 פרק ב': המינוי והצגת המגילה (שמיעה, קבלת סמכות).
 פרק ג': אכילת המגילה והגדרת האחריות (הפנמה, פעולה).
רק בפרק ג', לאחר שהנביא "עיכל" את דבר האל פיזית ורוחנית, הוא מוכן לצאת לשליחותו אל הגולים בתל אביב.

 אכילת המגילה: המתיקות והמרירות 
אכילת המגילה היא אקט סמלי המבטא את הטוטאליות של הנבואה אצל יחזקאל. הנביא אינו יכול לבחור מה לומר; דבר האל הופך לחלק מגופו ומדמו.

הפרשנים עמדו על הפרדוקס שבו המגילה מכילה "קינים והגה" (אסונות), אך טעמה בפה הוא "כדבש למתוק":
 רש"י: המתיקות נובעת מכך שהוא זוכה לקבל את דבר ה', ללא קשר לתוכנו. עצם הקרבה לאל היא מתוקה.
 המלבי"ם: בתחילה, בלימוד השכלי, התורה מתוקה ("דבש"). המרירות תגיע אחר כך, כשיצטרך להתמודד עם המציאות הקשה.
מוטיב זה מופיע גם אצל ירמיהו ("נִמְצְאוּ דְבָרֶיךָ וָאֹכְלֵם וַיְהִי דְבָרְךָ לִי לְשָׂשׂוֹן").

 "תל אביב" המקראית 
בפרק זה מופיע לראשונה השם "תֵּל אָבִיב" כשם של יישוב בבבל בו ישבו גולי יהודה. השם הוא תעתיק עברי למונח האכדי Til-abūbi ("תל המבול"), כינוי לתלים חרבים שנשטפו במים. שמה של העיר העברית המודרנית, תל אביב, נבחר בהשראת שם זה (כפי שתורגם על ידי נחום סוקולוב בספרו של הרצל, "אלטנוילנד": תל = עתיק, אביב = התחדשות), אך המשמעות המקורית ביחזקאל היא של מקום חורבן ועזובה.

 תפיסת ה"צופה" והאחריות האישית 
משל הצופה (פסוקים י"ז–כ"א) מסמן מהפכה בתפיסה התאולוגית של השכר והעונש. עד יחזקאל, רווחה תפיסה של גמול קולקטיבי ("אבות אכלו בוסר ושיני בנים תקהינה"). יחזקאל מציג כאן תפיסה של אחריות אישית:
 כל אדם נשפט על חטאיו שלו.
 לנביא יש אחריות אישית להזהיר. אם הזהיר – יצא ידי חובתו, גם אם החוטא לא הקשיב.
תפיסה זו משחררת את הנביא מהצורך "להצליח" להחזיר בתשובה, וממקדת אותו בחובת "ההתראה".

 בנצרות 
פרק ג' ביחזקאל משמש מקור השראה מרכזי בשני תחומים בנצרות: האסכטולוגיה (חקר אחרית הימים) והתאולוגיה הפסטורלית (הנהגת הקהילה).

 אכילת הספר בחזון יוחנן 
מוטיב אכילת המגילה המופיע בתחילת הפרק, מהווה את הבסיס הישיר לתיאור המופיע בחזון יוחנן בברית החדשה (פרק י', ט'–י"א). שם, המלאך נותן ליוחנן "ספר קטן" ומצווה עליו: "קַח וֶאֱכֹל אוֹתוֹ". הפרשנות הנוצרית עומדת על ההבדל בין שני התיאורים:
 אצל יחזקאל, המגילה היא "כִּדְבַשׁ לְמָתוֹק" – המתיקות נובעת מעצם קבלת דבר האל.
 אצל יוחנן, נאמר: "בְּפִיךָ יִהְיֶה מָתוֹק כִּדְבָשׁ וּבְבִטְנְךָ יָמֵר". השינוי מדגיש את המורכבות של השליחות הנוצרית: המפגש עם האל הוא מתוק, אך תוכן הנבואה על סבלם של המאמינים באחרית הימים הוא מר.

 משל הצופה והאחריות הכמרית 
משל ה"צופה" (פסוקים י"ז–כ"א) אומץ בנצרות כטקסט יסוד להגדרת תפקידו של איש הדת (הכומר או הבישוף). הדרשות של האפיפיור גרגוריוס הגדול על ספר יחזקאל ("Homiliae in Hiezechihelem") הפכו את דמות ה"צופה" למודל לרועה הרוחני: עליו לעמוד על המשמר, להתריע בפני קהילתו על חטאים, ולשאת באחריות לגורל נשמותיהם אם יתרשל בתפקידו. גרגוריוס משתמש בטקסט זה כדי לבקר את שתיקתם של אנשי דת המפחדים להוכיח את קהלם.

 ראו גם 
 יחזקאל פרק א
 יחזקאל פרק ב
 תל אביב (בבל)
 נבואה

 הערות שוליים 

קטגוריה:יחזקאל