הם לא ציפו לו

הם לא ציפו לו (ברוסית: Не ждали, בתרגום מילולי: „לא ציפו”) הוא ציור מאת הצייר הריאליסטי הרוסי איליה רפין, שנוצר בשנים 1884–1888. היצירה מתארת את חזרתו של פעיל נרודניק מן הגלות ואת תגובת בני משפחתו למפגש המחודש. הציור נמנה עם סדרת „הנרודניקים” של רפין, הכוללת ארבע יצירות נוספות העוסקות בנושא זה.

רפין החל לעבוד על גרסאות מוקדמות של הבד בשנת 1884, בביתו הכפרי שבלומונוסוב. באותה שנה הציג את היצירה בתערוכה הנודדת ה־12 של הנודדים, קבוצת אמנים ריאליסטים רוסים שקיימה תערוכות נודדות ברחבי רוסיה, תחילה בסנקט פטרבורג ולאחר מכן בערים נוספות. בשנת 1885 נרכש הציור בידי פאבל טרטיאקוב לצורך הצגתו בגלריה שבבעלותו. עם זאת, רפין המשיך לעבוד על היצירה גם לאחר רכישתה, וביצע בה שינויים אחדים בשנים 1885, 1887 ו־1888, בעיקר בדמותו ובפניו של הגבר הנכנס אל החדר.

מבקר האמנות והצייר הרוסי איגור גרבר כתב כי הציורים לא ציפו לו והציור איוואן האיום הורג את בנו מהווים את שיא יצירתו של איליה רפין. היסטוריון האמנות דמיטרי סרביאנוב תיאר את היצירה כ"אחד משיאיה של האמנות הרוסית במאה התשע־עשרה". חוקר האמנות אלכסיי פדורוב־דוידוב כינה את לא ציפו לו "היצירה המשמעותית והמונומנטלית ביותר, מבין עבודותיו של האמן שעסקו בנושאים מהפכניים.

 היסטוריה 
 רקע 
איליה רפין השלים בשנת 1871 שבע שנות לימוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות, וזכה במדליית הזהב הגדולה של האקדמיה על ציורו תחיית בת יאיר. נוסף על כך הוענק לו התואר „אמן מדרגה ראשונה” והזכות למלגת נסיעה והשתלמות מחוץ לרוסיה. בשנים 1873–1876 התגורר האמן ופעל בצרפת.

איליה רפין שב מפריז לסנקט פטרבורג ביולי 1876, ולאחר מכן חזר לעיר הולדתו צ'והוייב, שם שהה עד ספטמבר 1877. בהמשך עבר למוסקבה, שבה חי ופעל במשך חמש השנים הבאות. בשנת 1877 החל רפין לעסוק בנושא התהלוכה. עבודתו המרכזית בנושא זה, תהלוכה דתית בפלך קורסק, החלה להיווצר בשנת 1880 במוסקבה והושלמה בשנת 1883 בסנקט פטרבורג, אליה עבר האמן בספטמבר 1882. רפין אף התייחס לנושא זה במכתב ששלח למבקר האמנות ולדימיר סטאסוב. 

בראשית שנות השמונים של המאה ה־19 הושפע איליה רפין במידה רבה מהתנקשות בקיסר אלכסנדר השני בידי אנשי פרבומרטובצי (פירוש מילולי: „אנשי האחד במרץ”), וכן מהוצאתם להורג של המתנקשים, שבה נכח. כבר במחצית השנייה של שנות השבעים הגה רפין את הרעיון ליצור סדרת ציורים העוסקת בנושא הנרודניצ’סטבו, תנועה פוליטית של האינטליגנציה הרוסית בשנות השבעים של המאה ה־19. היצירה הראשונה בסדרת „הנרודניקים” היא "תחת ליווי". "בדרך הבוצית" (1876), ולאחריה "מעצרו של מטיף "(1880–1889), לפני הווידוי (1879–1885) ו"אספה" (1883).

התערוכה הנודדת ה־11, שבה הוצג ציורו של איליה רפין "תהלוכה דתית בפלך קורסק" לצד יצירות נוספות, נפתחה בסנקט פטרבורג במרץ 1883. במחצית השנייה של מאי אותה שנה יצאו רפין וולדימיר סטאסוב למסע באירופה, שבמהלכו ביקרו בברלין, דרזדן, מינכן, פריז, מדריד, ונציה ובכמה ערים בהולנד. בראשית יוני שב רפין לסנקט פטרבורג, ולאחר מכן השתקע בכפר הדאצ'ותמרטישקינו הסמוך ללומונוסוב. 

 יצירה 
ממוזער|הגרסה הראשונה של " הם לא ציפו לו " (1883)
קיימות שתי גרסאות שונות של הציור. איליה רפין החל לעבוד על הגרסה הראשונה בשנת 1883, ובה תיאר את שיבתה של סטודנטית אל משפחתה. מדובר בציור שמן על עץ בפורמט קטן יחסית, שמידותיו 45.8 × 37 ס״מ. כחמש עשרה שנים לאחר מכן, בשנת 1898, חזר רפין לגרסה זו ועיבד אותה מחדש, תוך עריכת שינויים אחדים בדמות האישה הצעירה, שפניה הזכירו את בתו, נדז'דה רפינה. היצירה מצויה כיום באוסף גלריית טרטיאקוב. 
ממוזער|סקיצה לציור "הם לא ציפו לו" (1884)
במאמרו משנת 1948, שכותרתו „עמודים חדשים בביוגרפיה היצירתית של רפין”, דן היסטוריון האמנות איליה זילברשטיין בגרסה הראשונה של לא ציפו לו. לדבריו, היצירה נועדה מלכתחילה להעמיד במרכזה דמות של נערה צעירה. לבושה המהפכני דמה במידה רבה ללבושה של הדמות ביצירה הסטודנט מאת ניקולאי יארושנקו, שכן בשתי היצירות מופיעות הגיבורות כשהן לבושות בבגד משובץ וחובשות כובע קטן. על פי זילברשטיין, לאחר שאיליה רפין ראה את הסטודנט וקרא את הביקורות שהתפרסמו בעיתונות, החליט להחליף בגרסה השנייה של ציורו את דמות הנערה בדמות של צעיר. 

איליה רפין החל לצייר את הגרסה השנייה של היצירה, שהפכה לגרסה המרכזית, בשנת 1884. גרסה זו הייתה גדולה בהרבה, ובמקומה של האישה הנכנסת אל החדר הוצבה דמותו של גבר. רפין עבד על הציור בביתו הכפרי שבמרטישקינו, סמוך לסנקט פטרבורג, והשתמש כבמודלים בבני משפחתו ובמכרים. דמות אמו של הגולה מבוססת בחלקה על ורה אלכסייבנה רפינה, רעייתו של האמן, ובחלקה על ורברה קומרובה, בתו של ולדימיר סטאסוב. דמות הילד צוירה על פי סרגיי קוסטיצ'ב, בנו של שכן, שלימים נעשה ביוכימאי נודע, פרופסור וחבר האקדמיה. דמות הנערה מבוססת על ורה רפינה, בתו הבכורה של הצייר, ואילו דמות המשרתת צוירה על פי אחת מעובדות משק הבית של משפחת רפין. הדמות הגברית הנכנסת אל החדר מזוהה בדרך כלל עם וסבולוד גרשין, שעל דיוקנו עבד רפין בשנת 1884; בגרסת ביניים של הציור הדמיון בין הדמות לבין הסופר בולט במיוחד. 

אביו של הגולה מופיע גם ברישומים המוקדמים של היצירה, כשהוא מודיע לשאר הנוכחים על הגעתו הקרבה. מבקר האמנות ולדימיר סטאסוב אף מזכיר את צלליתו של "זקן". בגרסה הסופית הותיר איליה רפין רק את הדמויות שלדעתו היו חיוניות להתפתחות הפסיכולוגית של הנושא שבחר ול-"לכידות הפעולה הסצנתית".

 תערוכה נודדת ומכירה 12 של הציור 
הציור נכלל בתערוכה הנודדת ה־12 של פרדוויז'ניקים, שהתקיימה החל משנת 1884 בסנקט פטרבורג. בתחילה החליט פאבל טרטיאקוב שלא לרכוש את היצירה, לאחר שהביע בפני איליה רפין את דעתו כי אף שיש בה סגולות רבות, יש בה גם פגמים; נושא היצירה לא עורר בו עניין מיוחד, אך סבר כי היא עתידה לגעת בציבור הרחב. גם רפין עצמו לא היה שבע רצון לחלוטין מן האופן שבו טופל מבחינה חזותית נושא חזרתו של הגולה. לאחר מכן נדדה היצירה עם התערוכה לערים שונות ברחבי רוסיה. בתום מסע התערוכה הודיע טרטיאקוב לרפין כי החליט לרכוש את הבד. באותה עת קיבל רפין הצעה נוספת מפיודור טרשצ’נקו, אך דחה אותה משום שביקש להמשיך ולעבד את דמותו של הגבר. לאחר השלמת הציור רכש טרטיאקוב את היצירה לאוספו, והעלה את מחיר הקנייה מ־5,000 ל־7,000 רובלים.

איליה רפין חזר לעבודה על הציור בשנים 1885, 1887 ו־1888. השינויים שביצע נגעו בעיקר להבעת פניו של הגבר הגולה. הצלם אנדריי דנייר תיעד את הבד בצילום עוד לפני השינויים שנערכו בשנת 1885, והציע את התצלום בשנת 1884 למבקר האמנות ולדימיר סטאסוב. 

 פרשנות 
 נושא 
הציור מתאר את הרגע שבו גבר נכנס אל חדר. מדובר בגולה, ככל הנראה חבר בארגון המהפכני נרודניה ווליה, תנועה פוליטית מהפכנית ברוסיה של המאה התשע־עשרה, אשר שב מגלות באזור מרוחק של האיפריה הרוסית. הנוכחים בחדר, הנראים כבני משפחתו, מופתעים ממראהו ומכניסתו הבלתי צפויה.

רפין מבטא ביצירה את מלוא מנעד הרגשות של הדמויות, על גווניו השונים, ברגע היווצרותם. ניכרת שמחתה המהוססת של האישה היושבת ליד הפסנתר, רעייתו של הגולה, וכן של הילד היושב ליד השולחן. מנגד עומדת הנערה המביטה הצדה, ככל הנראה מבלי להבין מיהו האיש שנכנס. המשרתת העומדת בפתח מגיבה בתדהמה זהירה, ואילו האישה המבוגרת שבחזית הקומפוזיציה, אמו של הגולה, מתוארת בדמות כפופה המבטאת זעזוע רגשי עמוק.

 קומפוזיציה 
גם רגשותיו של הגבר ניכרים בבירור. איליה רפין צייר ושינה את הבעת פניו ואת נטיית ראשו של הגולה לפחות שלוש פעמים. על האמן היה לבחור תנוחת ראש הנעה בין רוממותו של גיבור לבין תשישותו של מעונה, ולבסוף הותיר הבעה שואלת ומהוססת, שבה משולבים גם ממדים של גבורה ושל סבל.

הקומפוזיציה הציורית סובבת סביב הגולה ואמו, וסביב חילופי המבטים ביניהם. האם משמשת כחוליה המקשרת בין בנה, שעדיין נדמה כזר בחלל הפנימי המואר, לבין שאר בני המשפחה. תנועתה לעברו מודגשת בציור באמצעות הכיסא שהיא דוחפת הצדה. במרכז היצירה מצויות ידה של האם וידה של כלתה, היושבת ליד הפסנתר.

הדמויות המשניות, ובהן הילד היושב ליד השולחן בחלק הימני של הציור, מעניקות ליצירה חיוניות, לכידות וחמימות לירית. פרטים נוספים תורמים לכך, כגון תנוחת רגליה של הילדה הקטנה, המעוקלות באופן יוצא דופן, וכן הריהוט המצויר ברגישות של דירה אופיינית למשפחה מן האינטליגנציה של התקופה. 

 סמליות 
איליה רפין מדגיש ביצירה את הממדים הפוליטיים והרוחניים של חזרה לאחר הרשעה בפעילות מהפכנית. חזרה מעין זו נחשבה בתקופה ההיסטורית ההיא ל״מאורע בלתי צפוי וכמעט ניסי״ ואף ל״תחייה״, על רקע עונשי המאסר הארוכים שהיו שכיחים אז. דמות האם הקמה מכורסתה לקראת בנה מזכירה את האופן שבו מתוארות סצנות מן הבשורות, כגון תחיית לזרוס או סעודת אמאוס. הדימוי יוצר גם זיקה ליצירתו של אלכסנדר איוואנוב, הופעת ישו לפני העם, ומבסס קשר נושאי לרעיון האשמה ולמוטיב של שובו של הבן האובד.

קיר הדירה מכוסה בהדפסים התומכים בסמליות הפוליטית והמוסרית של היצירה. בין ההדפסים נכללים דיוקנאותיהם של הסופרים הדמוקרטיים ניקולאי נקראסוב וטאראס שבצ'נקו, תיאור של ישו על גבעת הגולגולתא כסמל לסבל ולכפרה, וכן דימוי של אינטלקטואל מהפכני. נוסף על כך מופיע תיאור של הקיסר אלכסנדר השני על ערש דווי, לאחר שנרצח בידי הנרודניקים.

מבחינה סגנונית היצירה רוויה הפתעות. התאורה הצידית, נקודת המבט, סידור משקוף הדלת והחלון זה לצד זה, וכן מערך המסגרות, מזכירים את מסורת הציור ההולנדית. הצבעוניות מעובדת במיזוגים עדינים ומדויקים: הכחולים מעורבים בירוקים, החומים באפורים ובסגולים, והאדומים נוטים לגוון סגלגל.

 ביקורת 
הציור זכה לתגובה מסויגת מצד הצייר ומבקר האמנות אלכסנדר בנואה. בספרו History of Russian Painting in the Nineteenth Century הוא ראה בהעמדה המלאכותית, בהבעות הפנים המוגזמות ובנרטיב הישיר חולשות של היצירה, וכתב כי ״המבט נע ממלודרמה רועמת אל דמויות שטחיות למדי, אך נעצר בהנאה על חלל פנימי המטופל לשלמות, באפור רב עוצמה, ובציור חי ופשוט״."

מבקר האמנות אלכסיי פדורוב-דווידוב כינה את הציור "המשמעותי והמונומנטלי ביותר" מבין עבודותיו של האמן בנושאים מהפכניים.

אלן בסנסון, היסטוריון צרפתי, רואה בציור דוגמה למופת בשל הקשר שהוא יוצר בין ציור לספרות:

הצייר ומבקר האמנות איגור גרבר כתב כי הציורים לא ציפו לו ואיוואן האיום ובנו איוואן היו ל״נקודות השיא ביצירתו של רפין הן בעוצמת ההבעה והן בכוח הציורי״. לדבריו, אין אף יצירה אחרת של איליה רפין שיכולה להתעלות על שתיהן. בדומה לכך ראה מבקר האמנות דמיטרי סרביאנוב את לא ציפו לו כ״אחד משיאיה של הציור הרוסי במאה התשע עשרה״.

 מורשת 
הציור הופיע על בול דואר סובייטי שיצא לאור בשנת 1969.

היצירה הוצגה בתערוכת רפין במוזיאון הפטי פאלה בפריז בין ה-5 באוקטובר 2021 ל-23 בינואר 2022.
מרכז|ממוזער|בול דואר סובייטי (1969)

 לקריאה נוספת 




קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:גלריית טרטיאקוב: ציורים
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורי ז'אנר
קטגוריה:ילדים בציור
קטגוריה:ציורי מזון ומשקאות
קטגוריה:ציורי היסטוריה
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו