פיגמליון וגלתיאה (פלקונט)

פיגמליון וגלתיאה הוא פסל שיש משנת 1763 מאת הפסל הצרפתי אטיין מוריס פלקונט. הפסל נחשב ליצירה שהציג האמן בסלון פריז של שנת 1763, והוא נמנה עם היצירות המרכזיות שביססו את מעמדו של פלקונט כאחד הפסלים המשפיעים ביותר במחצית השנייה של המאה ה־18.

נושא היצירה
נושא הפסל לקוח מן הסיפור המיתולוגי על פיגמליון, כפי שסופר בידי המשורר הרומי אובידיוס. הסיפור עוסק בפיגמליון, המאוהב בפסל שיצר, ובוונוס, אלת האהבה, אשר מעניקה חיים לדמות הדוממת. הסצנה שנבחרה מתמקדת ברגע המדויק שבו מתרחש המעבר מן הדומם אל החי.

תיאור היצירה

בפסל מתואר פיגמליון כורע בהתפעלות נלהבת לרגלי מושא אהבתו, פסל עירום נשי, ברגע שבו הוא מקבל חיים מידי ונוס. האמן מדגיש את תגובתו של פיגמליון לרגע ההתעוררות ואת עוצמת ההתרגשות הנלווית למפגש בין יצירה אמנותית לבין התערבות אלוהית. היצירה בוצעה בשיש ומשתייכת לפיסול של המאה ה־18.

הקשר אמנותי ויצירתו של פלקונט

הפסל נמנה עם כמה יצירות מפורסמות שהקנו לפלקונט את מעמדו כאחד הפסלים הבולטים של תקופתו. פלקונט זכה לתמיכתה של מאדאם דה פומפדור, פילגשו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ובאמצעות השפעתה מונה לאחראי על תחום הפיסול במפעל החרסינה המלכותי בסוור. גרסה של פסל זה סופקה על ידי האמן כדגם לייצור העתקים בחרסינה לבנה מסוג ביסקוויט. אף שהפסל חולק רוח משותפת עם יצירותיהם הקלילות ולעיתים הארוטיות של ציירים כדוגמת פרנסואה בושה, פלקונט יצר גם פסלים שאפתניים המאופיינים בקלאסיציזם מאופק, והדוגמה הידועה ביותר לכך היא דיוקן הפרשים ההרואי של פיוטר הגדול בסנקט פטרבורג.

תולדות הבעלות
הפסל היה בבעלותם של גסטון לה ברטון ושל משפחת אמבטיילוס, כאשר מועד ואופן רכישתו אינם ידועים. בהמשך עבר הפסל לידי חברת הסחר Arnold Seligmann, Rey & Co, גם כאן ללא פרטים מתועדים על מועד ואופן ההעברה. בשנת 1924 נרכש הפסל על ידי הנרי וולטרס בבולטימור, ובשנת 1931 הועבר למוזיאון וולטרס לאמנות בירושה.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:פסלים (יצירות)