המלחמה השלזית השלישית

המלחמה השלזית השלישית (בגרמנית: Dritter Schlesischer Krieg) הייתה מלחמה בין פרוסיה לאוסטריה (יחד עם בעלות בריתה) שנמשכה בין 1756 ל-1763 שאשררה את שליטתה של פרוסיה בחבל שלזיה. המלחמה התנהלה בעיקר בשלזיה, בוהמיה וסקסוניה עילית והיוותה זירה צבאית של מלחמת שבע השנים. זו הייתה המלחמה האחרונה משלוש המלחמות השלזיות שניהלו פרידריך השני, מלך פרוסיה, ומריה תרזה מאוסטריה באמצע המאה ה-18, שכולן הסתיימו בשליטה פרוסית בשלזיה.

ניתן לראות בסכסוך זה המשך ישיר למלחמה השלזית הראשונה ולמלחמה השלזית השנייה בעשור לפני כן. לאחר שהסכם אקס-לה-שאפל סיים את מלחמת הירושה האוסטרית, ביצעה אוסטריה רפורמות נרחבות ושינתה באופן דרמטי את מדיניותה הדיפלומטית המסורתית כדי להתכונן למלחמה מחודשת עם פרוסיה. כפי שהיה בשתי המלחמות השלזיות הקודמות, לא היה אירוע ספציפי שפתח את הסכסוך; פרוסיה תקפה במתקפת מנע כדי לשבש את תוכניות אויביה. המלחמה גבתה מחיר כבד בדם ובכסף משני הצדדים, והסתיימה ללא הכרעה ברורה כאשר אף אחד מהצדדים העיקריים לא יכול היה להמשיך בלחימה.

המלחמה החלה בפלישה פרוסית לנסיכות הבוחר מסקסוניה באמצע 1756, והסתיימה בניצחון דיפלומטי פרוסי עם חוזה הוברטוסבורג ב-1763, שאשרר את שליטת פרוסיה בשלזיה. החוזה לא הביא לשינויים טריטוריאליים, אך אוסטריה הסכימה להכיר בריבונות הפרוסית בשלזיה בתמורה לתמיכת פרוסיה בבחירת בנה של מריה תרזה, הארכידוכס יוזף, כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. הסכסוך היה חלק מהיריבות אוסטרית-פרוסית מתמשכת ששלטה בפוליטיקה הגרמנית במשך יותר ממאה שנים. המלחמה העלתה מאוד את יוקרתה של פרוסיה, שזכתה להכרה כללית כמעצמה אירופית מרכזית, ואת יוקרתו של פרידריך, שחיזק את מעמדו כמפקד צבאי מוביל.

 רקע וסיבות 

טקסט=Map of European political borders in 1756|ממוזער|אירופה לאחר הסכם אקס-לה-שאפל, כאשר ממלכת פרוסיה בסגול ומלוכת הבסבורג בזהב
בעוד מלחמת שבע השנים הייתה סכסוך צבאי עולמי בין מעצמות רבות, חזית מרכז אירופה סבבה סביב סכסוכים שלא נפתרו במלחמת הירושה האוסטרית (1741–1748). הסכם אקס-לה-שאפל שסיים את המלחמה אשרר את סיפוח פרידריך השני, מלך פרוסיה, על אזור שלזיה שהושג במלחמות השלזיות הקודמות. הקיסרית המובסת מריה תרזה מאוסטריה התכוונה לשוב ולכבוש את המחוז שאבד ולהחזיר את ההגמוניה של אוסטריה באימפריה הרומית הקדושה; לאחר מלחמת הירושה האוסטרית, היא החלה בבניית צבא מחדש וחיפשה בריתות חדשות.

 סכסוכים לא פתורים 
טקסט=Map of political borders in Central Europe in the early 1700s|ממוזער|ימין|מרכז אירופה, לפני כיבוש שלזיה על ידי פרוסיה, שם התנהלה עיקר הלחימה
אף על פי שצרפת וממלכת בריטניה הגדולה הכירו בריבונות פרוסיה בשלזיה במסגרת הסכם אקס-לה-שאפל, אוסטריה סירבה לאשרר את ההסכם, ובעלה של מריה תרזה, פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, סירב להעניק את תמיכת האימפריה הרומית הקדושה לשליטה הפרוסית בשלזיה. פרוסיה בתורה סירבה לאשר את הסנקציה הפרגמטית של מריה תרזה, ובכך ערערה על הלגיטימיות שלה להנהיג את ממלכת הבסבורג. למרות הקשרים הדינסטיים, ג'ורג' השני, מלך בריטניה, ראה בפרוסיה בעלת ברית של צרפת, בעוד יליזבטה, קיסרית רוסיה, פחדה מהגברת כוח פרוסיה שיכולה להפקיע את השפעת רוסיה באיחוד הפולני-ליטאי, ולהפריע להתרחבותה מערבה. התנאים הפוליטיים והדיפלומטיים שהובילו למלחמות השלזיות הקודמות עדיין התקיימו, ונראה היה שסכסוך נוסף צפוי.

בשנת 1746 כרתה מריה תרזה עם אליזבת הסכם הגנתי, הידוע כחוזה שתי הקיסריות, שבו הוצבו אוסטריה ורוסיה כנגד פרוסיה; סעיף סודי בו הבטיח את תמיכת רוסיה בטענות אוסטריה לשלזיה. ב-1750 הצטרפה בריטניה לברית האנטי-פרוסית בתמורה להבטחות סיוע אוסטרי ורוסי במקרה של התקפה פרוסית על נסיכות הבוחר מהנובר, אשר מלך בריטניה כיהן בה גם כן באיחוד פרסונלי. במקביל, מריה תרזה, שהתאכזבה מהתמיכה הבריטית כבעלת בריתה במלחמת הירושה האוסטרית, הקשיבה לעצת הקאנצלר שלה ונצל אנטון פון קאוניץ-ריטברג וחתרה לחמימות ביחסי אוסטריה עם יריבתה הוותיקה, ממלכת צרפת.

 בריתות ההגנה באירופה: המהפכה הדיפלומטית 
בריטניה הגבירה את המתיחות ב-1755 כאשר הציעה לממן פריסת צבא רוסי שיעמוד מוכן לתקוף את הגבול המזרחי של פרוסיה. מחשש לכיתורו, החל פרידריך לפעול להפרדת בריטניה מהקואליציה האוסטרית, תוך הרגעה של המלך ג'ורג' בנוגע לחששותיו מנסיכות הבוחר מהנובר. ב-16 בינואר 1756 נחתמה אמנת וסטמינסטר, שבה התחייבה פרוסיה להגן על הנובר מפני התקפה צרפתית, ובתמורה בריטניה ביטלה את הצעת הסיוע הצבאי לרוסיה. מהלך זה יצר את הברית האנגלו-פרוסית, מה שעורר זעם בחצר המלוכה הצרפתית.

אוסטריה רצתה לחמם שוב את יחסיה עם צרפת כדי לוודא שזו לא תתמוך בפרוסיה במאבק עתידי על שלזיה. לואי החמישה עשר, מלך צרפת, הגיב לאחדות הפוליטית של פרוסיה עם בריטניה בקבלת הזמנה של מריה תרזה לברית צרפת-אוסטריה חדשה, שהוסדרה בחוזה ורסאי הראשון שנחתם במאי 1756. סדרת המהלכים הפוליטיים הללו נקראה המהפכה הדיפלומטית. רוסיה, שגם היא הכחישה את הסובסידיות הבריטיות המובטחות, התקרבה לאוסטריה ולצרפת והצטרפה לברית התקפית אנטי-פרוסית באפריל 1756. כך הפך תוכניתו של קאוניץ לברית אנטי-פרוסית רחבה בין אוסטריה, רוסיה, כמה מדינות גרמניות קטנות וצרפת.

 היערכות למלחמה 
ממוזער|מערך הבריתות החדשות באירופה במהלך מלחמת שבע השנים
כשהאוסטרים והרוסים התכוננו במפורש למלחמה מחודשת, נסחף פרידריך לאמונה שפרוסיה תותקף בתחילת 1757. במקום להמתין לפעולה של אויביו בזמן שבחרו, החליט לפעול יזום והחל בפלישה לנסיכות הבוחר מסקסוניה השכנה, שלדעתו הייתה בן ברית סודי של הקואליציה נגדו. לאסטרטגיה הכוללת של פרידריך היו שלושה חלקים: ראשית, לכבוש את סקסוניה, לצבור עומק אסטרטגי ולהשתמש בצבא ובאוצר הסקסוני לתמיכה במאמץ המלחמתי הפרוסי. שנית, להתקדם מבוואריה לבוהמיה, כדי להקים מעוז חורף ולספק את צבאו על חשבון אוסטריה. שלישית, לפלוש למוראביה משלזיה, לכבוש את מצודת אולומואוץ ולקדם את צעדותיו לעבר וינה כדי לכפות סיום למלחמה. הוא קיווה לקבל תמיכה כספית מבריטניה, שהבטיחה לשלוח גם צי ימי לים הבלטי על מנת להגן על חופי פרוסיה מפני רוסיה.

פרידריך השני, מלך פרוסיה, חילק את צבאותיו לשלוש יחידות: 20,000 איש בפיקוד פלדמרשל האנס פון להוולדט בפרוסיה המזרחית כדי להגן מפני פלישה רוסית, ו-8,000 במזרח פומרניה כרזרבה; הכוח הרוסי היה אמור להיות בלתי ניתן לעמידה מול פרוסיה המזרחית, אך פרידריך סמך על האיטיות והחוסר ארגון של צבא האימפריה הרוסית. במקביל שימש הרוזן קורט פון שוורין לפיקוד על 25,000 איש בשלזיה כדי למנוע פלישות ממוראביה והונגריה. באוגוסט 1756 הוביל פרידריך עצמו את הצבא המרכזי, כ-60,000 חיילים, לסקסוניה, ובכך החל את המלחמה השלזית השלישית.

 גאוגרפיה צבאית וזירת הלחימה 
זירת המערכה העיקרית, חבל שלזיה, הציבה אתגרים והזדמנויות ייחודיים למצביאים במאה ה-18. החבל משתרע לאורך אגן הניקוז של נהר האודר, הזורם מדרום-מזרח לצפון-מערב ונשפך לים הבלטי. הנהר עצמו היווה ציר לוגיסטי ראשי להובלת אספקה כבדה וארטילריה, אך גם מכשול טבעי שחייב שליטה בגשרים המעטים לאורכו.

מבחינה טופוגרפית, שלזיה תחתית היא מישורית ברובה, מכוסה ביערות וביצות באזורים מסוימים, אך פתוחה מספיק לתמרוני פרשים ורגלים נרחבים. לעומתה, שלזיה עילית הופכת הררית יותר ככל שמתקרבים למוראביה. הגבול הטבעי בין שלזיה לבין בוהמיה (לב השטח ההבסבורגי) מורכב מרכסי הרים מאסיביים: הרי הסודטים והרי הענקים. מעברי ההרים באזורים אלו, כגון מעבר גלץ ומעברי הרי ברומוב, היו צווארי בקבוק אסטרטגיים. שליטה בהם אפשרה לפרוסים לאיים על וינה ועל פראג, ומנגד אפשרה לאוסטרים להזרים תגבורות לשלזיה.

כמו רוב המלחמות האירופיות במאה ה-18, גם המלחמות השלזיות נוהלו כ"מלחמות קבינט": צבאות ממשלתיים מקצועיים שתוחזקו על ידי השלטון למען מטרותיו. שטחים כבושים חויבו במיסים לכובשים, אך טבח בקנה מידה רחב באוכלוסייה היה נדיר בהרבה לעומת קרבות במאה ה-17. לוגיסטיקה צבאית הכריעה מערכות שלמות, כי הצבאות גדלו מעבר ליכולת לקיים עצמם במגוון של ביזה או אספקה מהשטח בלבד. מערכת המבצרים שיחקה תפקיד מרכזי באופרציה הצבאית. הערים גלוגאו, בריג, ניסה, ברסלאו ואולומואוץ היוו אזורים אסטרטגיים. צבא שלא כבש את המבצרים הללו הסתכן בניתוק קווי האספקה שלו ובמתקפות מהעורף. ציוד ואספקה אוחסנו במחסנים מרכזיים והועברו בשיירות עגלה מסודרות שהיו פגיעות מאוד לפשיטות אויב. לרוב לא התנהלו מבצעים קרביים בחורף, הצבאות עברו למחנות חורף באותה עונה וחידשו את המערכות הצבאיות עם בוא האביב, מה שהוביל להפוגות כפויות בלחימה.

 צבאות וטקטיקה 
 שיטות וטכנולוגיות 

המערכות הצבאיות בעת החדשה המוקדמת התבססו על אימוץ ירי בכלי ירייה לצד המשך שימוש בכלי נשק מסורתיים. צבאות אירופה במאה ה-18 נבנו סביב יחידות של חיל רגלים מרוכז, חמושים ברובים עם מצת חלמיש וכידונים. פרשים קלים ביצעו סיורים וסיפקו תקשורת טקטית, פרשים כבדים שימשו כעתודות לתקיפות הלם. ארטילריה שימשה סיוע באש ובהכרעת מצור. המלחמות בפועל נסובו בעיקר סביב שליטה במבצרים חשובים שלעיתים גררו מצורים ממושכים, בעוד קרבות שדה גורליים היו נדירים יחסית, אף שבשיטת הלחימה של פרידריך תפסו משקל רב מהמקובל.

 אסטרטגיה ודוקטרינה 
האסטרטגיה הפרוסית, בהנחיית פרידריך השני, התבססה על עיקרון "המלחמה הקצרה והערה". בשל משאביה המוגבלים של פרוסיה, היא לא יכלה להרשות לעצמה מלחמת התשה ארוכה. פרידריך שאף להכריע את האויב בקרב שדה מכריע, ולאחר מכן לכבוש שטח במהירות כדי ליצור עובדות בשטח לפני התערבות מעצמות אחרות. הפלישה בדצמבר 1740, בעיצומו של החורף, הייתה הימור אסטרטגי וטקטי כאחד, שנועד להפתיע את האוסטרים שלא ציפו למערכה בעונה זו.

מנגד, האסטרטגיה האוסטרית הייתה מסורתית ושמרנית יותר, והתבססה על "מלחמת עמדות". המטרה הייתה לתמרן את האויב לעמדה נחותה, לנתק את אספקתו ולכבוש מחדש מבצרים. עם זאת, ההפתעה האסטרטגית והצורך להגן על וינה אילצו את האוסטרים לנסות וליזום קרבות חילוץ, כפי שקרה בקרב על מולביץ.

 מבנים טקטיים 
הטקטיקה הנפוצה הייתה "הטקטיקה הקווית". הגדודים נפרסו בשורות ארוכות (לרוב בעומק של 3 שורות בפרוסיה ו-4 באוסטריה) כדי למקסם את רוחב חזית האש. המערכים הטקטיים שהצבאות השתמשו:
 מערך קו: המערך הבסיסי להתקפה ולהגנה שנועד לייצר "חומת אש". חסרונו היה בחוסר גמישותו וברגישותו לאגפים חשופים.
 ריבוע: כאשר חיל הרגלים היה מאוים על ידי פרשים, הוא נערך בצורת ריבוע חלול, כשהכידונים מופנים החוצה לכל הכיוונים. מערך זה יצר "מבצר אנושי" שהסוסים לא הצליחו להסתער עליו, אך הוא היה פגיע מאוד לאש ארטילרית.

 חיל הרגלים וכלי הנשק 
חיל הרגלים היווה את עמוד השדרה של הצבאות. החיילים נלחמו במערכים צפופים ונוקשים.
 הנשק האישי: המוסקט היה הנשק הסטנדרטי. המוסקט הפרוסי (דגם 1723 ודגם 1740) והמוסקט האוסטרי היו בעלי טווח יעיל קצר מאוד (פחות מ-100 מטרים) ודיוק נמוך.
 קצב האש: היתרון הפרוסי הגדול היה ב"חוטר הברזל". בעוד האוסטרים השתמשו בחוטר עץ שנטה להישבר בלהט הקרב, הפרוסים יכלו לטעון את נשקם במהירות ובעוצמה רבה יותר. חייל פרוסי מאומן ירה כ-3 עד 4 כדורים לדקה, לעומת 2 עד 3 אצל האוסטרי. שיטת אש מחלקות  הפרוסית אפשרה ירי רציף וגלי לאורך החזית, בעוד האוסטרים ירו לרוב במטחים גדודיים פחות יעילים.
 הכידון: הפך את המוסקט לנשק משני בקרב פנים אל פנים, והיה קריטי להכרעה סופית של הסתערות או לבלימת התקפות פרשים.

 חיל הפרשים 
במלחמה השלזית הראשונה, יחסי הכוחות בפרשים נטו בבירור לטובת אוסטריה.
 הפרשים האוסטרים: נחשבו לטובים באירופה. הקירסירים רכבו על סוסים חזקים (רובם מהנובר והולשטיין) והיו מאומנים בתקיפת הלם. היתרון הגדול ביותר של אוסטריה היה בהוסרים ההונגרים – פרשים קלים מעולים שביצעו סיורים, פשטו על שיירות אספקה ותקפו את האגפים הפרוסיים ללא הרף.
 הפרשים הפרוסים: היו נקודת התורפה של פרידריך השני במלחמה זו. הם רכבו על סוסים בינוניים, והדוקטרינה שלהם הייתה מיושנת – הם נטו לעצור את הסוסים כדי לירות באקדחים וברובים במקום להסתער בחרבות שלופות. כישלונם בקרב על מולביץ הוביל את פרידריך השני להתחיל ברפורמות מקיפות מיד לאחר המלחמה.

 ארטילריה 
הארטילריה חולקה לשני סוגים עיקריים:

 ארטילריה גדודית: תותחים קלים (לרוב 3 ליטראות) שהוצמדו לגדודי הרגלים ונגררו ידנית או על ידי סוסים בודדים, כדי לספק אש ישירה בטווח קצר.
 ארטילריית שדה ומצור: תותחים כבדים (6, 12, ו-24 ליטראות) והוביצרים. הפרוסים הצטיינו בריכוז הארטילריה הכבדה בסוללות גדולות כדי להבקיע נקודות מפתח בקו האויב, חידוש טקטי שהקדים את זמנו.

 פיקוד ומנהיגות צבאית 
בדומה למלחמות הקודמות, גם המלחמה השלזית השלישית (כחלק ממלחמת שבע השנים) התאפיינה בפיקוד ריכוזי, אך השפעתם של מפקדי השדה הבכירים על תוצאות הקרבות הייתה קריטית מתמיד. המערכה הארוכה שחקה את שדרת הפיקוד הוותיקה והעלתה דור חדש של מפקדים.

 הפיקוד הפרוסי 
 פרידריך השני, מלך פרוסיה: המפקד העליון. ניהל את המלחמה תוך נחיתות מספרית מתמדת ("מלחמה בחזיתות רבות") והפגין גאונות טקטית בקרבות מופת כמו קרב רוסבאך וקרב לוטן. עם זאת, הוא נחל גם תבוסות קשות (כגון בקרב קונרסדורף ובקרב קולין), שבהן ניכרה לעיתים עקשנותו הרבה ונטייתו לזלזל באויב.
 קורט כריסטוף פון שוורין: הפלדמרשל הוותיק והנערץ, ששירת את פרידריך עוד מהמלחמה הראשונה. הוא נהרג בקרב פראג (1757) כשהוביל אישית הסתערות רגלים כשהוא אוחז בדגל הגדוד, אירוע שהכה בהלם את הצבא הפרוסי.
 פרידריך וילהלם פון זיידליץ: מפקד הפרשים המבריק ביותר של פרוסיה במלחמה. הצטיין בשימוש בפרשים ככוח הלם מכריע, ולזכותו נזקף הניצחון בקרב רוסבאך, שם השמיד את הצבא הצרפתי-אוסטרי בהסתערות מחץ, ובקרב צורנדורף. סירב לפקודות המלך לתקוף בטרם עת, במשפט המפורסם: "אמור למלך שאחרי הקרב ראשי עומד לרשותו, אך עד אז ירשה לי להשתמש בו כהבנתי".
 היינריך, נסיך פרוסיה: אחיו הצעיר של המלך, שכונה על ידו "הגנרל היחיד שלא עשה טעויות". היינריך פיקד בדרך כלל על חזיתות משניות (כמו מול סקסוניה או צרפת) בזהירות ובכישרון רב, ונחשב לאסטרטג שקול המעדיף תמרון על פני שפיכות דמים מיותרת. ניצחונו בקרב פרייברג (1762) היה הקרב הגדול האחרון במלחמה.
 האנס יואכים פון ציטן: מפקד ההוסרים האגדי. במלחמה זו קודם לפיקוד בכיר יותר ומילא תפקיד מכריע בקרב טורגאו, שם התקפתו המאוחרת והמפתיעה הפכה תבוסה כמעט ודאית לניצחון פרוסי דחוק.
 האנס קרל פון וינטרפלדט: גנרל שהיה מקורב מאוד לפרידריך השני ודגל בטקטיקות התקפיות. נהרג בקרב מויס (1757), אבידה שפרידריך השני התאבל עליה רבות.

 הפיקוד האוסטרי 
 לאופולד יוזף פון דאון: פלדמרשל שנחשב ליריב הקשה והעיקש ביותר של פרידריך ("הפביוס קונקטאטור האוסטרי"). דאון היה אמן הלוחמה ההגנתית והתמרון, והנחיל לפרידריך השני את תבוסתו הראשונה בקרב קולין. הוא העדיף להימנע מקרבות הכרעה מסוכנים, ובמקום זאת לשחוק את הצבא הפרוסי בהדרגה, גישה שלעיתים ספגה ביקורת בווינה כאיטית מדי.
 ארנסט גדעון פון לאודון: גנרל ממוצא בלטי-גרמני (במקור סקוטי), שנחשב למצביא ההתקפי והמוכשר ביותר בצבא האוסטרי. בניגוד לדאון הזהיר, לאודון דגל באגרסיביות והיה אחראי לתבוסה המוחצת של פרידריך השני בקרב קונרסדורף (בשיתוף עם הרוסים) ולכיבוש המפתיע של גלץ ושווידניץ. פרידריך השני חשש ממנו יותר מכל גנרל אוסטרי אחר.
 קרל אלכסנדר, נסיך לורן: המפקד העליון בתחילת המלחמה. למרות אומץ ליבו, הוא הובס שוב ושוב על ידי פרידריך (במיוחד בפראג ובקרב לוטן), מה שהוביל לבסוף להחלפתו בפיקוד העליון על ידי דאון לאחר התבוסה המשפילה בלוטן.
 פרנץ מוריץ פון לאסי: גנרל ויועץ מטה מבריק, ששימש כראש המטה של דאון. לאסי היה המתכנן של רבות מהמערכות האוסטריות ושל הרפורמות בצבא, והצטיין בניהול לוגיסטי ותמרונים מורכבים.

 הפיקוד הרוסי 
 פיוטר סלטיקוב: המצביא הרוסי הבולט ביותר במלחמה. הוא החליף את פרמור ב-1759 והוביל את הצבא הרוסי לניצחון בקרב פאלציג ולניצחון המכריע ביותר על פרידריך בקרב קונרסדורף. סלטיקוב הצטיין בשימוש בארטילריה מסיבית ובלחימה עקשנית, אך לעיתים התקשה לשתף פעולה עם עמיתיו האוסטרים, מה שמנע את מיצוי הניצחונות לכדי הכרעה סופית.
 ויליאם פרמור: גנרל ממוצא סקוטי-בלטי שפיקד על הכוחות הרוסיים בשלבים המוקדמים של המלחמה. הוא כבש את מזרח פרוסיה והוביל את הצבא בקרב צורנדורף העקוב מדם, שם עמד בפרץ מול המתקפות הפרוסיות עד למצב של תיקו טקטי אך נסיגה אסטרטגית.
 סטפן אפרקסין: המפקד הראשון של הכוחות הרוסיים במלחמה. הוא ניצח בקרב גרוס-יגרסדורף (1757), אך נמנע מלנצל את ההצלחה ונסוג באופן מפתיע, ככל הנראה בשל שיקולים פוליטיים בסנקט פטרבורג (מותה הצפוי של הקיסרית יליזבטה), מה שעלה לו בפיקודו.
 זכר צ'רנישב: גנרל מוכשר שפיקד על כוחות רוסיים בשלבים המאוחרים, כולל הכיבוש הקצר של ברלין ב-1760. באופן אירוני, עם עלייתו של פיוטר השלישי לשלטון ושינוי הצד של רוסיה, מצא עצמו צ'רנישב לזמן קצר בן-ברית של פרידריך, ואף קיבל ממנו עיטור כבוד.
 פיוטר רומיאנצב: ממפקדי השדה המבריקים של רוסיה, שהתבלט במלחמה זו (בעיקר בקרב קונרסדורף ובמצור על קולברג), ולימים הפך לאדריכל הניצחונות הרוסיים הגדולים על העות'מאנים.

 תמונות מלכי וקיסרי אירופה בראשית המלחמה 

 מהלך המלחמה 
 1756 
 הפלישה לסקסוניה 
טקסט=Map of Central Europe with coloured territories|ממוזער|גבולות מרכז אירופה ב-1756 עם ממלכת פרוסיה (טורקיז) ומלוכת הבסבורג (אדום) בתחילת המלחמה השלזית השלישית
ב-29 באוגוסט 1756 כוחות פרוסים חצו את גבול סקסוניה. הצבא המלכותי הפרוסי התקדם בשלוש עמודות: בימין כ-15,000 איש בפיקוד פרדיננד, דוכס בראונשוויג-וולפנבוטל, בעמודה השמאלית 18,000 בפיקוד הדוכס מבראונשוויג-בוורן ובמרכז פרידריך עצמו עם פילדמרשל ג'יימס קית' שפיקד על גוף של 30,000 חיילים. פרדיננד נועד להתקדם לקמניץ ומשם ללייפציג, בעוד בוורן יעבור דרך לוזציה לכיבוש באוצן. במקביל יתקדמו פרידריך וקית' דרך טורגאו לתקיפת דרזדן, בירת סקסוניה. סקסוניה ואוסטריה לא היו מוכנות למתקפת המנע של פרידריך, וכוחותיהן היו מפוזרים; עם כניסת הפרוסים לנסיכות, התבצר הצבא הסקסוני הראשי בפירנה, והפרוסים כבשו את דרזדן ב-9 בספטמבר כנגד התנגדות מועטה.

פרידריך והצבא הפרוסי הראשי המשיכו צפונה לבוהמיה, במטרה לפגוש את האוסטרים תחת הגנרל מקסימיליאן אוליסס בראון לפני שיצטרפו לסקסונים. בראון תפס עמדה מבוצרת ליד הכפר לובוסיץ, שם נערך קרב לובוסיץ ב-1 באוקטובר. הקרב הסתיים ללא הכרעה, האוסטרים גרמו אבדות כבדות לפרוסים ונסוגו בסדר טוב; פרידריך מנע מבראון לסייע לסקסונים הנצורים, אך בראון עצר את התקדמות הפרוסים לבוהמיה. הפרוסים שבו צפונה, כבשו את סקסוניה במלואה ואף לקחו בשבי את אוגוסט השלישי, מלך פולין (הוא שוחרר בחזרה לפולין ב-18 באוקטובר). צבא סקסוניה נצור זמנית במצור פירנה ונכנע ב-14 באוקטובר, ולאחר מכן חייליו גויסו בכוח לצבא הפרוסי תחת קצינים פרוסים. אוצר סקסוניה נשדד ומטבעותיה הוזלו כדי לממן את המאמץ המלחמתי הפרוסי.

 1757 
 דיפלומטיית חורף 
בחורף 1756–1757 פעלו הצדדים לחיזוק הבריתות ותיאום אסטרטגיה עם בעלות הברית. בפברואר ויליאם פיט האב, ראש הממשלה הבריטית ויריב נחרץ של צרפת, שכנע את הפרלמנט של בריטניה הגדולה להתחייב סופית לתמיכה בפרוסיה נגד אוסטריה וצרפת, ובכך החלו משלוחי אספקה וסובסידיות לברלין. הפרלמנט אישר גם פריסת צבא התצפית ההנוברי להגנת הנובר (וברנדנבורג) מפני פלישת צרפת להנובר (1757) המתקרבת ממערב, ופרידריך דרש שוב פריסת צי בריטי בים הבלטי נגד רוסיה ושוודיה, אך הדבר לא מומש.

עם זאת, המתקפה הפרוסית על סקסוניה חיזקה את הקואליציה האוסטרית והגבירה את מחויבות צרפת למלחמה התקפית. הדיאט הקיסרי התכנס בינואר ברגנסבורג, שם גייסה מריה תרזה מספיק נסיכים גרמנים כדי שהאימפריה הרומית הקדושה תכריז מלחמה על פרוסיה ב-17 בינואר; הדיאט קרא להקמת צבא אימפריאלי של 40,000 איש לסיוע אוסטריה בשחרור סקסוניה. במאי 1757 חיזק חוזה ורסאי השני את הברית הצרפתית-אוסטרית, כאשר צרפת הבטיחה 129,000 חיילים ללחימה בגרמניה ו-12 מיליון ליברות סובסידיות שנתי עד ששלזיה תשוחרר.

בתמורה הבטיחה אוסטריה כי לאחר הניצחון תעביר לצרפת שליטה בארצות השפלה האוסטריות, פרס נחשק זה כבר שנים רבות עבור הצרפתים. רוסיה התחייבה ל-80,000 חיילים בתקווה לכבוש פרוסיה המזרחית ולהחליף אותו עם האיחוד הפולני-ליטאי תמורת השליטה על דוכסות קורלנד וסמיגליה. שוודיה הסכימה לפלוש לפומרניה הפרוסית, במטרה להשיב שטחים שאבדה בהמלחמה הצפונית הגדולה. בסך הכל שאפה הקואליציה האוסטרית לפירוק מוחלט של ממלכת פרוסיה, תוך הצגת פרידריך כתוקפן שפתח במלחמה.

 מערכת בוהמיה וקרב קולין 
טקסט=Painting of Prussian Field Marshal Schwerin dying at the Battle of Prague|ממוזער|פלדמרשל קורט כריסטוף, רוזן שוורין, גוסס מפצעיו בקרב פראג, ציור מאת יוהאן כריסטוף פריש
לאחר החורף בסקסוניה החליט פרידריך לפלוש מיידית שוב לבוהמיה, לפני שכוחות צרפתיים או רוסיים יגיעו. ב-18 באפריל 1757 התקדם הצבא הפרוסי הראשי בעמודות רבות דרך הרי העפרה, במטרה לפגוש את כוחותיו של בראון, בעוד חיל המצב בשלזיה בפיקוד שוורין מתקדם מגלאץ. ב-21 באפריל נתקלה עמודת בוורן בכוח אוסטרי בפיקוד קונט קניגסג ליד רייכנברג; קרב רייכנברג הסתיים בניצחון פרוסי והתקדמות לפראג.

העמודות הפולשות התאחדו צפונית לפראג, בעוד האוסטרים הנסוגים התארגנו מחדש בפיקוד קרל אלכסנדר, נסיך לורן ממזרח העיר, וב-6 במאי נערך קרב פראג (1757). שני הצדדים סבלו אבדות כבדות, בראון ושוורין נהרגו, אך הפרוסים הדפו את האוסטרים אל תוך העיר המבוצרת, שהוטל עליה מצור פראג. עם שמיעת ההתקפה על פראג, התקדם המפקד האוסטרי לאופולד יוזף פון דאון ממזרח עם 30,000 חיילים. דאון הגיע מאוחר מדי לקרב פראג, אך אסף אלפי חיילים אוסטרים שנמלטו מהקרב; עם חיזוקים אלה התקדם להקלת המצור.

בניסיון לנהל מצור ולהתמודד עם דאון בו זמנית נאלצו הפרוסים לחלק כוחות. פרידריך הוביל 5,000 חיילים מהמצור לחזק צבא של 19,000 תחת בוורן בקולין הסמוך. ללא כוח מספק לעצירת דאון, החליט פרידריך למשוך עוד חיילים מהמצור ולתקוף מראש את האוסטרים. קרב קולין ב-18 ביוני הסתיים בניצחון אוסטרי מכריע; עמדת הפרוסים קרסה, והפולשים נאלצו לבטל את המצור ולסגת מבוהמיה, כשהם נרדפים בידי צבא דאון שגדל בזכות חיזוק שורותיו עם חיל המצב של פראג. כישלון כיבוש בוהמיה הרס את אסטרטגיית פרידריך ולמעשה ביטל כל סיכוי להתקדמות לווינה.

 פרוסיה המזרחית ופומרניה 

ההפסד הפרוסי בבוהמיה התלווה לכניסת מעצמות חדשות לצד אוסטריה. באמצע 1757 פלש כוח רוסי של 75,000 חיילים בפיקוד פילדמרשל סטפן פיודורוביץ אפרקסין לפרוסיה המזרחית דרך שטחי האיחוד הפולני-ליטאי וכבש את מצודת ממל. הרוסים התקדמו והביסו כוח פרוסי קטן בפיקוד להוולדט בקרב גרוס-יגרסדורף ב-30 באוגוסט. עם זאת הרוסים המנצחים לא הצליחו לכבוש קניגסברג לאחר שמיצו את אספקתם, ונסוגו; בעיות לוגיסטיקה הגבילו את יכולת ההתקפה של הצבא הרוסי הגדול והאריכו את עמידת פרוסיה המזרחית. שוודיה הכריזה מלחמה על פרוסיה בספטמבר, פלשה לפומרניה הפרוסית ב-13 בספטמבר עם 17,000 חיילים ופתחה במלחמת פומרניה. הצורך להגן על שטחי הליבה בחזיתות אלה הקטין את יכולת ההתקפה הפרוסית בבוהמיה ובשלזיה.

 קרב רוסבאך 
טקסט=Painting of armies in formation exchanging musket fire across a hilly landscape.|ממוזער|קרב רוסבאך, שבו חלק מצבא פרוסיה השמיד את צבאות צרפת והאימפריה הרומית הקדושה בקרב שנמשך 90 דקות
באמצע 1757 כוחות אוסטריים התקדמו בהדרגה ללוזציה שבשליטה פרוסית, בעוד כוח משולב צרפתי-אימפריאלי בפיקוד נסיך סוביז התקרב ממערב. ב-7 בספטמבר הביסו האוסטרים תחת דאון וקרל כוח פרוסי בפיקוד בוורן והנס וינטרפלדט בקרב מויס, שם נהרג וינטרפלדט. צבאו של קרל המשיך מערבה בתקווה להצטרף לסוביז לאחר שיעבור דרך סקסוניה, בעוד בוורן נסוג מזרחה להגנת שלזיה תחתית.

פרידריך, שנרתע מהכוח האוסטרי המכריע בלוזאציה, הוביל במקום זאת צבא פרוסי מערבה לתורינגיה כדי לפגוש את הצבא הצרפתי לפני שיתאחד עם קרל ודאון. האימפריה הרומית הקדושה נמנעה מהתעמתות חזיתית, וב-10 בספטמבר נכנעו הנובר וצבא התצפית הבריטי לצרפת באמנת קלוסטרצוון, וחשף עוד יותר את האגף המערבי של פרוסיה. בין 10 ל-17 באוקטובר ביצע כוח הוסר קטן בפיקוד הרוזן ההונגרי אנדרש הדיק התייצב לפני הכוח האוסטרי העיקרי כדי לכבוש לזמן קצר את ברלין, גבה כופר של 200,000 טאלר ונסוג. בסוף אוקטובר שב צבא פרוסיה מזרחה ללייפציג להגנת שטחי הליבה.

לאחר סדרת תמרונים אלה, ב-5 בנובמבר איתר גוף פרוסי בפיקוד פרידריך השני את כוחו הגדול של סוביז ליד רוסבאך שבסקסוניה. קרב רוסבאך הסתיים בניצחון פרוסי מכריע, שבו איבדה פרוסיה פחות מ-1,000 חיילים בעוד הצרפתים-גרמנים איבדו כ-10,000 חיילים. הניצחון הבטיח שליטה פרוסית זמנית בסקסוניה והשפיע דרמטית על המורל. לאחר התבוסה המביכה ברוסבאך ירד עניין צרפת במלחמה השלזית בחדות, וכוחותיה נסוגו מהחזית, והותירו את רוסבאך כקרב היחיד בין צרפת לפרוסיה במלחמה.

 קרב לוטן 
טקסט=Painting of Prussian grenadiers fighting at a stone wall at the Battle of Leuthen|ממוזער|גרנדירים פרוסים מסתערים על כנסיית הקהילה במהלך קרב לוטן, ציור מאת קרל רכלינג
בעוד צבאו של פרידריך תמרן במערב סקסוניה ובטירינגיה, דחף צבא אוסטריה בפיקוד הנסיך קרל ודאון מזרחה אל שלזיה תחתית. בנובמבר הגיעו לברסלאו, שם התנגד להם חיל המצב השלזי בפיקוד בוורן. לאוסטרים היה יתרון מספרי עצום, ובקרב ברסלאו (1757) ב-22 בנובמבר הדפו את הפרוסים מהשדה. בוורן עצמו נלקח בשבי, ומרבית כוחותיו הנותרים נסוגו לכיוון גלוגאו, והשאירו אלפים בודדים לשמור על העיר נגד מצור; מפקד חיל המצב מסר את ברסלאו לאוסטרים ב-25 בנובמבר בתמורה למעבר בטוח.

כאשר נודע לפרידריך על נפילת ברסלאו, צעדו 22,000 אנשיו 274 קילומטרים ב-12 ימים כדי להתאחד מחדש עם הכוחות הפרוסים הנסוגים מברסלאו בליגניץ. הצבא המוגדל של כ-33,000 איש הגיע ליד לוטן, 27 קילומטרים מערבית לברסלאו, וגילה 66,000 אוסטרים מסודרים סביב הכפר. למרות עייפות חייליו מהצעידה המהירה, פרידריך התמודד מול הכוח האוסטרי העדיף ב-5 בדצמבר וזכה בניצחון לא צפוי נוסף בקרב לוטן. הפרוסים רדפו אחרי צבאו המובס של הנסיך קרל עד בוהמיה, בעוד הכוחות האוסטריים והצרפתיים שעדיין היו בברסלאו נצורו עד כניעתם ב-19–20 בדצמבר, והחזירו את מרבית שלזיה לשליטה פרוסית.

 תמרוני חורף 
לאחר תבוסה גדולה זו הודח הנסיך קרל מפיקודו והוחלף בדאון, שקודם כעת לפילדמרשל. פרידריך קיווה שהניצחונות הגדולים ברוסבאך ובלוטן יביאו את מריה תרזה לשולחן המשא ומתן, אך היא הייתה נחושה שלא לנהל משא ומתן עד שתשיב את שלזיה. פרוסיה כבר בזבזה את אוצרה במסע 1757, וכעת היא ערכה פיחות במטבע תוך הטלת מיסים חדשים על סקסוניה הכבושה ועל הכנסייה הקתולית בשלזיה כדי לגייס כספים לשנה החדשה. עם התייצבות חזית סקסוניה-שלזיה, פקד פרידריך על מרבית כוחותיו בפרוסיה המזרחית תחת להוולדט לחזק את פומרניה, תוך חיזוי שלא תגיע התקדמות רוסית חדשה עד לאחר החורף. הצבא הפרוסי המוגדל דחף במהירות את השוודים אחורה, כבש את מרבית ומרניה השוודית, והטיל מצור על בירתה שטרלזונד לאורך החורף. הנסיך פרדיננד, שמונה כעת למפקד הצבא ההנוברי, פתח בסדרת מתקפות חורף שסיימו את הכיבוש הצרפתי של הנובר ובסופו של דבר דחפו את הצרפתים מווסטפאליה ומעבר לריין, ובכך הבטיחו את האגף המערבי של פרוסיה למשך המלחמה.

 1758 
 מערכת מוראביה 
טקסט=Painting of Frederick the Great carrying a banner marching at the head of a group of Prussian infantry at the Battle of Zorndorf|ממוזער|פרידריך השני, מלך פרוסיה, מוביל כוח פרוסי בקרב צורנדורף, ציור מאת קרל רכלינג
בינואר 1758 פלש צבא רוסי בפיקוד הרוזן ויליאם פרמור שוב לפרוסיה המזרחית, שם הכוחות הפרוסים המעטים שנותרו העמידו התנגדות מועטה. פרידריך נטש את המחוז לכיבוש רוסי, בהעריכו אותו כניתן לוויתור אסטרטגית והעדיף להתרכז בהשגת ניצחון מכריע נוסף בזירה השלזית כדי לכפות על האוסטרים לבוא לשולחן השלום. במרץ הפחיתה צרפת מאוד את התחייבויותיה הפיננסיות והצבאיות לקואליציה האוסטרית עם חתימת חוזה ורסאי השלישי. כאשר צבאו הפרוסי-הנוברי של הנסיך פרדיננד דחף בהדרגה את הצרפתים מצפון גרמניה, התווכחו פרוסיה ובריטניה על התנאים המדויקים של בריתן, כאשר פרידריך דרש התחייבות של כוחות בריטיים לגרמניה ואת הגעת הצי המובטחת זה מכבר בים הבלטי, בעוד פיט התעקש על שימור משאבי בריטניה למלחמה העולמית הרחבה יותר.

לבסוף, ב-11 באפריל ביססו הבריטים את בריתם עם פרוסיה באמנה האנגלו-פרוסית, שבה התחייבו לספק לפרוסיה סובסידיה שנתית של 670,000 ליש"ט (שווה ערך ריאלית ל-100 מיליון ליש"ט ב-2024) כאשר אוצר ממלכת פרוסיה הכיל בתחילת המלחמה 14.5 מיליון טאלר שהיה שווה ערך ל-3.625 מיליון ליש"ט, ולא לעשות הסכם שלום נפרד, כמו גם לפרוס 9,000 חיילים לחיזוק צבאו של הנסיך פרדיננד בריינלנד. פרידריך החליט שהגיע הזמן לפלוש למוראביה ולכבוש את העיר המבוצרת אולומואוץ, כפי שתכנן בשנה הקודמת, ברגע שהאוסטרים האחרונים יידחקו משלזיה. שווידניץ, המעוז האחרון שבכיבוש אוסטרי בשלזיה, נכנע ב-16 באפריל, ולאחר מכן הוביל פרידריך צבא שדה למוראביה, והגיע לאולומואוץ ב-29 באפריל והטיל עליה מצור אולומוץ ב-20 במאי.

אולומואוץ הייתה מוגנת היטב, והמצור היה ארוך וקשה. פרידריך קיווה לעורר מתקפה נגדית אוסטרית, אך דאון בחר להימנע מהתמודדויות ישירות עם הכוח הפרוסי, והתמקד במקום זאת בתקיפת קווי האספקה שלו. עד סוף יוני הגנות העיר ניזוקו קשות, אך האספקה של צבא המצור הפרוסי הייתה נמוכה מאוד. ב-30 ביוני כוחות אוסטריים בפיקוד הגנרל ארנסט גדעון פון לאודון יירטו שיירת אספקה ענקית משלזיה שיועדה לצבא הפרוסי באולומואוץ והשמידו אותה בקרב דומשטאדטל. לאחר הפסד זה נאלצו הפרוסים להפסיק את המצור ולסגת ממוראביה, תוך נטישת הפלישה הגדולה האחרונה שלהם לשטח אוסטרי במהלך המלחמה.

 קרבות צורנדורף והוכקירך 
טקסט=Painting of Frederick the Great standing by a campfire surrounded by wounded soldiers after the Battle of Hochkirch|ממוזער|פרוסים פצועים נסוגים לאחר שכוחות אוסטריים הפתיעו והביסו את הצבא הפרוסי הראשי בקרב הוכקירך, ציור מאת קרל רכלינג
מתוסכל במוראביה, הפרוסים ביצרו את סקסוניה ושלזיה, בעוד פרידריך הוביל צבא צפונה להדוף את הרוסים המתקדמים, שהגיעו עד אז לגבולות ברנדנבורג, שם הם צרו ושרפו את קוסטרין. הכוחות הפרוסים שצרו את סטרלסונד במהלך החורף נסוגו כעת כדי לחזק את כוחו של פרידריך, והצטרפו אליהם ליד חורבות קוסטרין ב-22 באוגוסט. ב-25 באוגוסט התמודד צבא פרוסי של 35,000 איש תחת פרידריך מול צבא רוסי של 43,000 תחת פרמור ממזרח לאודר בנוימרק בקרב צורנדורף. שני הצדדים נלחמו עד תשישות וספגו אבדות כבדות, אך הרוסים נסוגו ופרידריך טען לניצחון.

הפרוסים התארגנו מחדש וצעדו חזרה לסקסוניה, שם תמרנו מול האוסטרים המתקדמים של דאון לאורך ספטמבר ועד אוקטובר, תוך בדיקת תקשורת האוסטרים אך נמנעו מכל התמודדות מכרעת. ב-14 באוקטובר הפתיע דאון את הצבא הפרוסי הראשי בהנהגת פרידריך וקית' ליד הוכקירך בלוזציה, והביס אותם בקרב הוכקירך. הפרוסים נטשו חלק ניכר מהארטילריה והאספקה שלהם, וקית' נהרג בקרב, אך הניצולים נסוגו בסדר טוב, ודאון סירב לרדוף אחריהם. הפרוסים התארגנו בחיפזון ונכנסו לשלזיה כדי לשבור מצור אוסטרי על ניסה ב-7 בנובמבר. לאחר מכן הם חזרו מערבה לחזק את דרזדן למקרה של התקפה של דאון, אך האוסטרים נסוגו מערבה ללא התקפות נוספות.

 מגורי חורף 
לאחר שספג אבדות כבדות בצורנדורף, צבאו הרוסי של פרמור נסוג לחוף הבלטי ומעבר לוויסלה, ולא ביצע התקפות נוספות על פרוסיה ב-1758. נסיגת החיילים הפרוסים מפומרניה השוודית הובילה למתקפה שוודית מחודשת בספטמבר, שהתקדמה עד נוירופין; אך לאחר שלא הצליחו להתאחד עם כוחות רוסיים או אוסטריים, נסוגו השוודים לפומרניה השוודית לחורף לצורך אספקה. למרות ניצחונם בהוכקירך, האוסטרים של דאון השיגו בסופו של דבר רק התקדמות אסטרטגית מועטה בסקסוניה ולא הצליחו לשחרר את דרזדן. בסופו של דבר נאלצו האוסטרים לסגת לבוהמיה לחורף, והשאירו את סקסוניה בשליטה פרוסית, בעוד הצבא הפרוסי המדולדל עבד על בניית עצמו מחדש בסקסוניה ובשלזיה.

 1759 
 קרב קונרסדורף 
טקסט=Painting of Austrian commander Ernst von Laudon on horseback, giving orders during the Battle of Kunersdorf|ממוזער|הגנרל האוסטרי ארנסט גדעון פון לאודון סוקר את השדה בקרב קונרסדורף, שבו צבאו התאחד עם כוחות רוסיים כדי להביס את הצבא פרוסי תחת פרידריך, ציור מאת זיגמונד ל'אלמנד
באפריל 1759 הוביל פרידריך את צבאו הראשי מסקסוניה לשלזיה תחתית כדי לשמור על הצבא הרוסי מופרד במערב פולין מהאוסטרים של דאון בבוהמיה. בינתיים, כוח פרוסי קטן יותר תחת אחיו הצעיר של פרידריך, היינריך, נסיך פרוסיה, נשאר בסקסוניה כדי לתקוף לסירוגין את בוהמיה דרך הרי העפרה, ניצח בקרב פטרסוולדה ובסדרת עימותים קטנים אחרים, כמו גם הרס מספר מחסני תחמושת ואוסטריים וגשרים לפני שנסוג לסקסוניה. הרוסים המשיכו ללחוץ לנוימרק; ב-23 ביולי המפקד הרוסי החדש, הרוזן פיוטר סלטיקוב, הוביל 47,000 איש בניצחון על 26,000 פרוסים בפיקוד הגנרל קרל היינריך פון ודל בקרב קיי. הרוסים התקדמו מערבה לעבר האודר, בעוד פרידריך הוביל חיזוקים צפונה כדי להצטרף לוודל ולהתמודד עם סלטיקוב, תוך השארת הנסיך היינריך והגנרל היינריך אוגוסט דה לה מוט פוקה לדאוג להגנת סקסוניה ושלזיה, בהתאמה.

ב-3 באוגוסט הגיע סלטיקוב וכבש את פרנקפורט על האודר, שם צבאו קיבל תגבורת אוסטרית משמעותית שנשלח מדאון בפיקוד לאודון. נחוש לדחוק את הרוסים, שהיו כעת בתוך 80 קילומטרים מברלין, פרידריך הצטרף לניצולים מקרב קיי וב-12 באוגוסט תקף את העמדה הרוסית סביב הכפר קונרסדורף, ממזרח לפרנקפורט. קרב קונרסדורף שהתפתח היה ניצחון רוסי-אוסטרי מוחץ, שפיזר לחלוטין את הצבא הפרוסי ופינה את הדרך לברלין עבור הקואליציה הפולשת. לאחר הקרב האמין פרידריך שהמלחמה אבודה לחלוטין, אך בעלות הברית שוב לא רדפו אחרי הפרוסים המובסים ולא כבשו את ברלין.

אבדות רוסיות כבדות בקונרסדורף וחילוקי דעות בין ההנהגה הרוסית והאוסטרית הובילו את הרוזן סלטיקוב הזהיר לעצור את כוחותיו, ונתן לפרוסים זמן להתארגן מחדש. קווי האספקה הרעועים של הצבא הרוסי דרך פולין הקשו על חיזוק הניצחון כל כך עמוק בשטח האויב, ותמרוני הנסיך היינריך בסקסוניה איימו לחתוך את קווי האספקה של האוסטרים, שהרוסים גם היו תלויים בהם חלקית. בספטמבר, למרות עליונות הכוח המוחלטת של הקואליציה בברנדנבורג, גם הרוסים וגם האוסטרים נסוגו לשלזיה. הסכסוכים הפנימיים של הקואליציה וההנהגה המהססת נתנו לפרוסיה הזדמנות שנייה, אירוע שפרידריך כינה מאוחר יותר נס בית ברנדנבורג.

 מערכת סקסוניה 

בתחילת ספטמבר לחצו כוחות אוסטריים בבוהמיה לסקסוניה, שהתרוקנה במידה רבה ממגנים לקראת קונרסדורף, כפו את כניעת דרזדן ב-4 בספטמבר וכבשו במהירות את מרבית הנסיכות. כוחו של הנסיך היינריך צעד מערבה להתחרות שוב על סקסוניה, שם יחידה בפיקוד הגנרל פרידריך אוגוסט פון פינק הביסה בחדות כוח אוסטרי גדול יותר בקרב קורביץ ב-21 בספטמבר. בתגובה, שלח דאון כוח סיוע משלו לסקסוניה, רק כדי שיושמד על ידי הפרוסים של הנסיך היינריך ב-25 בספטמבר בקרב הויירסוורדה. נבוך מהאפשרות לאבד שוב את סקסוניה, דאון העביר את כוחו הראשי מערבה לסקסוניה, והשאיר מאחור את הרוסים, שנסוגו לפולין לחורף.

בנובמבר, בעוד הצבא הפרוסי עבד על בניית עצמו מחדש בברנדנבורג ובשלזיה, מיקם גוף פרוסי תחת פינק עצמו במקסן כדי להטריד קווי תקשורת אוסטריים בין סקסוניה לבוהמיה. כוחות אוסטריים תחת דאון והרוזן פרנץ מוריץ פון לאסי הקיפו והביסו את הפרוסים של פינק ב-21 בנובמבר בקרב מקסן, ובכך כפו את כניעת הגוף הפרוסי כולו. ניצחון אוסטרי קטן בסקסוניה בקרב מייסן ב-4 בדצמבר היה הקרב האחרון באותה שנה.

 1760 
 מערכת שלזיה תחתית 
בתחילת 1760 הוענק לארנסט פון לאודון פיקוד עצמאי בשלזיה, נפרד מדאון, והחל בפעולות לוחמה במרץ. לאחר עימות לא מכריע עם חיל המצב הפרוסי בסמוך לנוישטאדט ב-15 במרץ, התקדמו האוסטרים של לאודון בהדרגה בשלזיה תחתית, והטילו מצור על גלץ ב-7 ביוני. דה לה מוט פוקה הוביל כוח לסייע למבצר, אך לאודון תקף והשמיד אותם ב-23 ביוני בקרב לנדשוט, תוך לקיחת דה לה מוט פוקה בשבי. הכוח הפרוסי הראשי תחת פרידריך החל בתנועה מזרחה להגנת שלזיה, אך שינה כיוון כאשר נודע לו שצבאו הראשי של דאון נע לאותו כיוון. פרידריך ויתר זמנית על שלזיה לטובת המצור האוסטרי, והוביל את צבאו חזרה לסקסוניה, שם הטיל מצור על דרזדן החל מ-13 ביולי. הפרוסים קיוו לכבוש את דרזדן במהרה או לפחות להסיט את תשומת לב האוסטרים, אך חיילי דאון התקדמו מערבה וכפו על הפרוסים להסיר את המצור ולסגת ב-21 ביולי.

גלץ נכבשה על ידי האוסטרים ב-29 ביולי, ואחריה ליגניץ ופארשוויץ, וצבאות דאון ולאסי חזרו להתאחד עם כוחו של לאודון בשלזיה תחתית. הפרוסים תחת פרידריך והנסיך היינריך ניסו להתאחד ולחפש התמודדות מכרעת, בעוד דאון התכוון לתקוף את פרידריך בכוח מכריע. גדודו של לאודון, שקדם לצבא הראשי של דאון, תקף את עמדת פרידריך ליד ליגניץ ב-15 באוגוסט. קרב ליגניץ (1760) הוכרע בניצחון פרוסי, כאשר פרוסיה הביסה את לאודון לפני שהגיע צבא דאון הגדול לתמוך בו. מהפך זה הפריע לתמרוני האוסטרים והשיב לפרוסיה את שליטתה על שלזיה תחתית, בעת שדאון החזיר את צבאו לסקסוניה.

 קרב טורגאו 
טקסט=Painting of Austrian and Russian cavalry in the streets of Berlin, surrounded by frightened civilians|ממוזער|כוחות רוסיים ואוסטריים בוזזים את ברלין באוקטובר 1760, ציור מאת אלכסנדר פון קוצבו
כוח משני פרוסי בפיקוד הגנרל יוהאן דיטריך פון הולזן דחה מתקפה אוסטרית על סקסוניה ב-20 באוגוסט בקרב סטרלה. הפרוסים והאוסטרים ניהלו ב-ספטמבר חילופי אש ומניפולציות בשלזיה, בעוד הרוסים של סלטיקוב תפסו עמדות במערב פולין. עם ריכוז הכוחות הפרוסיים בשלזיה וסקסוניה, השטח בברנדנבורג נשאר חסר הגנה. בתחילת אוקטובר תקף כוח רוסי בפיקוד הגנרל גוטלוב היינריך טוטלבאן דרך נוימרק, והצטרף לצבא האוסטרי של לאסי לכיבוש זמני של ברלין, שם דרשו כופר, החרימו מחסני נשק ושחררו שבויים. עם זאת, הרוסים נסוגו במהרה לפרנקפורט על האודר בשל מחסור באספקה, בעוד כוחו של לאסי התקדם דרומה לתמוך בדאון במאמץ להשיג קרב מכריע עם פרידריך בסקסוניה.

הצבאות הפרוסי והאוסטרי בפיקוד פרידריך, דאון ולאסי נפגשו ב-3 בנובמבר בסמוך לטורגאו, שם התקיים קרב טורגאו. בסופו של דבר הפרוסים שלטו בשדה הקרב וטענו לניצחון, אך שני הצבאות נשחקו קשות ונסוגו למחנות חורף. ניצחון הפרוסים בטורגאו היה יקר מבחינה אסטרטגית, שכן דאון עדיין שלט בדרזדן, וצבאו של לאודון עדיין פעל בשלזיה; נוספו שוב פיחות במטבע הפרוסי בחורף לשם הייצוב הכלכלי של הצבא. מצד שני, האוסטרים, שקיוו להכריע את המלחמה בטורגאו, התאכזבו קשה מהפסד נוסף מפרוסי קטן, ומצבה הפיננסי המתדרדר של מריה תרזה החל להכביד על מאמץ המלחמה. הקרב שוחק עד כדי כך את יכולות הלחימה של שני הצדדים, שאף אחד מהם לא יכול היה להביא לסיום מכריע של המלחמה ללא סיוע חיצוני.

 1761 
 משאבים מדלדלים 
לקראת תחילת 1761 לא היה לאף אחד מהצדדים את האנשים או האספקה הדרושים למבצע התקפי משמעותי. פרוסיה יכלה להשיב לשדה הקרב רק 104,000 חיילים, רבים מהם טירונים, והיה מחסור אפילו באספקות בסיסיות כגון רובים. צבא פרוסיה כבר לא היה מתאים לסוג התמרונים ההתקפיים שאפיינו בעבר את טקטיקות פרידריך, והמצב בממלכה היה קריטי. דאון, הגנרל האוסטרי, גם הוא פסל מתקפות גדולות באותה שנה ולא תכנן אפילו לנסות לכבוש מחדש את שלזיה, והעדיף להתרכז בסקסוניה נגד הנסיך היינריך. כספי אוסטריה היו במצב כאוטי, וכלכלתה נחנקה ממיסי מלחמה כבדים. שיתוף הפעולה בין כוחות רוסיים ואוסטריים התפורר ההדרגה, כשהמעצמות הפכו פחות מעוניינות לרדוף אחר מטרותיהן בשטח.

 התקדמויות רוסיות 
טקסט=Painting of ragged Prussian soldiers retreating through a winter landscape after abandoning Kolberg|ממוזער|פרוסים מובסים נסוגים בנוף חורפי לאחר שאיבדו את קולברג על ידי הרוסים, ציור מאת אלכסנדר פון קוצבו
המשלחת הרוסית בפיקוד מרשל אלכסנדר בוטורלין, מפקד כוחות רוסיה באזור, תיאמה עם כוחות לאודון באוסטריה כדי להתחיל התקדמות בדרום שלזיה באפריל. חיל המצב הפרוסי בפיקוד הגנרל קרל כריסטוף פון דר גולץ ביצר סביב שווידניץ, בעוד צבאות השדה תחת פרידריך, לאודון ובוטורלין ניהלו מערכה ממושכת של תמרונים ללא התמודדויות גדולות. הקואליציה סיימה במפלה צנועה בכיבוש המבצר בשווידניץ ב-1 באוקטובר, ולאחר מכן נסוגו הפרוסים למחנות החורף של שלזיה הצפונית וברנדנבורג.

במקביל, כוחות רוסיים בפיקוד זכר צ'רנישב ופיוטר רומיאנצב צרו והטילו סגר על נמל קולברג בפומרניה הפרוסית ב-22 באוגוסט. העיר הייתה מוגנת היטב ועמדה היטב, אולם כמה ניסיונות פרוסים לשבור את המצור נכשלו. באוקטובר פרידריך פקד על רוב חיל המצב לסגת לברלין ולהגן על ברנדנבורג; העיר החלשה נכנעה לבסוף ב-16 בדצמבר. נפילת קולברג עלתה לפרוסיה בנמל האחרון שלה על הים הבלטי, ונתנה לרוסיה דרך לאספקת צבאותיה במרכז אירופה דרך הים במקום דרך היבשה דרך פולין. השיפור בלוגיסטיקה הרוסית איים להטות את יחסי הכוחות בצורה מכרעת נגד פרוסיה בשנה הבאה.

 1762 
 נס בית ברנדנבורג השני 
עם תחילת 1762 הצטמצמו צבאות פרוסיה ל-60,000 איש בלבד, וספק אם יוכלו למנוע התקדמות רוסית ואוסטרית מחודשת לברלין. קריסת פרוסיה נראתה בלתי נמנעת; בריטניה איימה לבטל את הסובסידיות אם פרוסיה לא תתפשר על שלום, איום שמומש מאוחר יותר באותה שנה בידי ראש ממשלת בריטניה החדש, ג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט. ואז, ב-5 בינואר 1762 נפטרה הקיסרית הרוסית החולה יליזבטה. אחיינה ומחליפה, פיוטר השלישי, קיסר רוסיה, היה מעריץ נלהב של פרידריך, והפך מיד את מדיניות החוץ של יליזבטה והורה על הפסקת אש עם פרוסיה.

פיוטר הסכים להפסקת אש עם פרוסיה במרץ ושחרר את הכיבוש הרוסי בפרוסיה המזרחית ופומרניה, והפנה את צבאותיו למקלנבורג לאיום במלחמה על דנמרק-נורווגיה בנוגע לתביעותיהן על דוכסות בית הולשטיין-גוטורפ. ב-15 במאי 1762 חתמו רוסיה ופרוסיה רשמית על סיום המלחמה בחוזה סנט פטרסבורג, אשר אישר את הגבולות לפרוסיה בצפון ומזרח. פיוטר שימש כמגשר בחוזה המבורג ב-22 במאי, שסיים את מלחמת פומרניה בין פרוסיה לשוודיה, והשאיר את כל שטחי פומרניה בידי פרוסיה. לאחר שחתם ב-1 ביוני על ברית חדשה עם פרוסיה, הציב אף את קורפוס צ'רנישב, בן 18,000 חיילים, תחת פיקודו של פרידריך; כך קרה ה"נס השני של בית ברנדנבורג".

במקביל, המורל הצרפתי נפגע עקב סגרים בריטיים ממושכים, תבוסות במלחמת הצרפתים והאינדיאנים ובמלחמות הקרנטיות, וחוסר התקדמות באזור הריין. לאחר המהפך הרוסי ונסיגת שוודיה, הבין המלך לואי החמישה עשר שצרפת לא צפויה לקבל את פרס ארצות השפלה האוסטריות כפי שהובטח לה. אוסטריה הייתה פושטת רגל, ובלי סובסידיות צרפתיות לא יכלה מריה תרזה לממן פלישה מחודשת לשלזיה; כשהצרפתים גם הם מותשים, לואי לא היה מוכן עוד לממן את מלחמת בעלת בריתו. מאחר שצרפת לא הכריזה רשמית מלחמה על פרוסיה, הסכים לנסיגה והסגת כוחותיה מהאזור, וסיים בכך את מעורבות צרפת במלחמה בגרמניה.

 המערכות האחרונות במלחמה 
טקסט=Engraving of Prussian and Austrian infantry in formation firing at each other at the Battle of Freiberg|ממוזער|קווי הפרוסים והאוסטרים מתעמתים בקרב פרייברג
עם הגנת אגפיו מבוססת היטב, ריכזה פרוסיה את כל כוחותיה הנותרים נגד אוסטריה. הצבא הפרוסי, שהתגבר בכוחות שנסוגו מהצפון ועדיין צפוי לתגבור מבני קורפוס צ'רנישב, יכול היה להתחרות בכוחות האוסטרים שוב בשדה הקרב, וביוני יצא לפרוסיה צעדה מחודשת לשליטת שלזיה. ב-9 ביולי הודח פיוטר והוחלף באשתו יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה; קתרין פרשה מיד מהברית שהקים בעלה עם פרוסיה, אך לא שבה למלחמה לצד אוסטריה.

למרות אובדן העזר הרוסי, התייצבו הפרוסים לקרב עם צבא דאון ב-21 ביולי ליד בורקרסדורף, מזרחית לשווידניץ. פרידריך שכנע את צ'רנישב לתמוך במתקפה, לא על ידי לחימה ממש, אלא על ידי הופעה באזור והצגת איום אפשרי לאוסטרים. ניצחון פרוסי בקרב בורקרסדורף הוביל להשבת רוב שלזיה לשליטה פרוסית. כוחות דאון נסוגו לגלץ, והפרוסים הטילו מצור על שווידניץ וכבשו אותה לבסוף ב-9 באוקטובר. פרוסיה ניצחה במערכה האחרונה שלה בשלזיה.

בחודשים הבאים הוביל הנסיך היינריך צבא משני לסקסוניה, בו נטל חלק בקרב ליד פרייברג ב-29 באוקטובר. בקרב פרייברג הביס את המגנים והוביל את רדיפתם בחזרה לדרזדן, ולאחר מכן כבש הצבא הפרוסי את רוב סקסוניה. צבאו של הנסיך היינריך רדף אחר כוחות אוסטרים ופשט על נסיכויות פרו-אוסטריות בפרנקוניה בנובמבר ודצמבר. בנובמבר הציעה מריה תרזה לפתוח במשא ומתן לשלום, ופרידריך הסכים מיד; ב-24 בנובמבר הודיעו שני הצדדים על הפסקת אש בסקסוניה ובשלזיה, והתחילו שיחות שלום רשמיות בסוף דצמבר.

 מבוי סתום 
עד סוף 1762 פרוסיה השיבה בחזרה כמעט את כל חבל שלזיה מידי האוסטרים, ולאחר קרב פרייברג שלטה ברוב סקסוניה מחוץ לדרזדן; אוסטריה המשיכה להחזיק בדרזדן ובקצה הדרום-מזרחי של סקסוניה, יחד עם מחוז גלץ דרומית לשלזיה. המעצמות הלוחמות במרכז אירופה נלחמו למעשה לתיקו. כלכלת פרוסיה הושבה ליציבות אך הארץ נהרסה בקרבות וכיבושים, וכוח האדם שלה אזל. אוסטריה עמדה בפני משבר כלכלי קשה והייתה חייבת לצמצם את גודל צבאה, מה שהקטין משמעותית את כוחה ההתקפי; ללא חיילים רוסיים או סובסידיות צרפתיות כמעט שלא נותרה תקווה לשוב ולכבוש את שלזיה. הצדדים האחרים במלחמת שבע השנים כבר החלו בשיחות שלום; כעת התכנסו במשא ומתן נציגים מאוסטריה, פרוסיה וסקסוניה ב-30 בדצמבר בארמון הוברטוסבורג ליד קווי החזית בסקסוניה כדי לדון בתנאי השלום.

 1763 
 חוזה הוברטוסבורג 
פרידריך שקל להציע את פרוסיה המזרחית לרוסיה בתמורה לתמיכת פיוטר בכיבוש סקסוניה, אך נסיגתה של קתרין העבירה את רוסיה מחוץ למעורבים במשא ומתן. הצדדים הלוחמים הסכימו בסופו של דבר להחזיר זה לזה את השטחים שכבשו: אוסטריה נסוגה מגלץ, שחזרה לשליטה פרוסית מלאה בשלזיה, בתמורה לפינוי פרוסיה את סקסוניה, שהושבה לאוגוסט השלישי, מלך פולין, שקיבל גם פיצויים אחרים מצד פרוסיה. בגבולות האזור חזרו לסטטוס קוו אנטה בלום. אוסטריה ויתרו רשמית על תביעותיה לשלזיה; בתמורה התחייבה פרוסיה לתמוך בבנה של מריה תרזה, הארכידוכס יוזף, בבחירות האימפריאליות 1764 המתקרבות. עם זאת, הצדדים הסכימו לסיים את המלחמה השלזית השלישית בחוזה הוברטוסבורג שנחתם ב-15 בפברואר 1763.

 תוצאות 
טקסט=Engraving of the faces of the monarchs who participated in the Third Silesian War set against an allegorical scene representing the return of peace|ממוזער|חריטה החוגגת את השבת השלום בגרמניה, מאת יוהאנס אזאיאס נילסון
החזרת הגבולות לסטטוס קוו אנטה בלום פירושה שאף אחד מהצדדים הלוחמים במלחמה השלזית לא זכה בפרס שאותו כיוון: פרוסיה נכשלה בשמירה על חלק מסקסוניה, בעוד אוסטריה לא הצליחה להשיב את מחוזה האבוד שלזיה, וגם רוסיה לא זכתה בשטחים על חשבון פרוסיה. למרות זאת, תוצאת המלחמה נחשבת בדרך כלל לניצחון דיפלומטי עבור פרוסיה, ששמרה לא רק על שלזיה אלא גם כפתה על אוסטריה להכיר בריבונותה במחוז, ובכך מנעה מלחמות שלזיות נוספות. באופן יסודי יותר, פרוסיה הוכיחה את עצמה כיריבה אמינה לאוסטריה בכך ששרדה בשלמותה מלחמה שעלולה הייתה להפוך למלחמת פירוקה.

 פרוסיה 
פרוסיה יצאה מהמלחמה כמעצמה אירופית חדשה, והתייצבה כמעצמה המובילה בגרמניה הפרוטסטנטית. הממלכה זכתה בהכרה כללית בריבונותה בשלזיה, מה שבא לידי ביטוי בעצירת ניסיונותיה של אוסטריה להשיב לעצמה את המחוז. המוניטין האישי של פרידריך השני, מלך פרוסיה נסק, שכן חובותיו למזל (המהפך הרוסי לאחר מות אליזבת) ולתמיכה הפיננסית הבריטית נשכחו במהרה, בעוד זיכרונות מנהיגותו האנרגטית וההצלחות הטקטיות שלו נשמרו בתודעה. פרוסיה הצליחה לעמוד על רגליה מול פלישה בו-זמנית של אוסטריה, רוסיה, שוודיה וצרפת, הישג שנראה לא אפשרי, בניתוח יחסי הכוחות. לאחר 1763, צבאות בעולם שלחו קצינים לפרוסיה ללמוד את סודות כוחה הצבאי, והפכו את פרוסיה לאחת המדינות המודל לחיקוי ביותר באירופה.

אף על פי שהמלחמה מתוארת לעיתים כרגע מפתח בעליית פרוסיה לגדולה, המלחמה השאירה את כלכלת הממלכה ואוכלוסייתה הרוסות, ומרבית שנותיו הנותרות של פרידריך הוקדשו לתיקון הנזקים. כדי להפחית אבדות בנפש, המשיך המלך את מדיניות אביו לעודד פליטים פרוטסטנטים מממלכות קתוליות להתיישב מחדש בפרוסיה. הפיחותים החוזרים ונשנים במטבע שנכפו כדי לממן את הסכסוך הובילו לאינפלציה חדה ושיבוש משמעותי של כלכלת פרוסיה (וסקסוניה). לאחר המלחמה החלה המדינה להשתמש ברשת מחסני התבואה הצבאיים ובמס על התבואה כדי לייצב את מחירי מזון ולהקל על המחסור בתבואה. פרוסיה הקימה גם מערכת רווחה בסיסית עבור יוצאי צבא עניים ונכים מהמלחמות השלזיות.

צבא פרוסיה סבל מאבדות כבדות במלחמה, עם כ-180,000 הרוגים, ומערך הקצונה שלו נשחק קשות. לאחר השלום לא היה למדינה הכסף או כוח האדם לבנות מחדש את הצבא לרמתו שלפני המלחמה. עד 1772 הושב צבא פרוסיה הקבוע ל-190,000 איש, אך מעט מהקצינים היו ותיקי מלחמות שלזיה. במלחמת ירושת בוואריה (1778–1779) לחמו הפרוסים בצורה גרועה, למרות הובלתו האישית של פרידריך, ולא הצליחו להכריע את הרפובליקה הצרפתית הראשונה בקרבות 1792–1795. ב-1806 הובסו הפרוסים על ידי נפוליאון בונפרטה בקרב ינה-אאורשטדט; רק לאחר סדרת רפורמות בעקבות אסונות 1806–1807 החל כוחה הצבאי של פרוסיה לצמוח מחדש.

 אוסטריה 
המלחמה השאירה את המלוכה ההבסבורגית שקועה בחובות כבדים, וכוחותיה הצבאיים נחלשו מאוד, עם יותר מ-145,000 הרוגים או נעדרים. אוסטריה לא הצליחה להשיב את שלזיה או להשיג רווחים טריטוריאליים אחרים, אך שמרה על סקסוניה מפני שליטה פרוסית, מה שהאט את צמיחת יריבתה הצפונית החדשה. צבאה פעל בהחלט בכבוד רב יותר מאשר במלחמת ירושת אוסטריה, מה שנראה כהצדקה לרפורמות המנהליות והצבאיות של מריה תרזה מאז אותה מלחמה. כך, המלחמה שיקמה במידה רבה את יוקרתה של אוסטריה ושמרה על מעמדה כשחקנית מרכזית במערכת האירופית. בהסכימו להצביע עבור הארכידוכס יוסף בבחירות האימפריאליות, קיבל פרידריך את המשך עליונות ההבסבורגים באימפריה הרומית הקדושה, אם כי זה היה הרבה פחות ממה שאוסטריה קיוותה לזכות במלחמה.

אישור פרוסיה כמעצמה מדרגה ראשונה והיוקרה המוגברת של מלכה וצבאה היוו איומים ארוכי טווח על ההגמוניה של אוסטריה בגרמניה. מלחמות שלזיה הבהירו שהמלוכה ההבסבורגית תזדקק לרפורמות מתמשכות אם תרצה לשמור על מעמדה הדומיננטי בפוליטיקה האירופית. לאחר אכזבת המלחמה השלזית השלישית נטשה מריה תרזה סופית את התקווה להשיב את שלזיה, והתמקדה במקום זאת ברפורמות פנימיות כדי להכין את הממלכה טוב יותר לקונפליקטים עתידיים עם פרוסיה. ב-1761 יישמה המלוכה ההבסבורגית גופים מנהליים ומכשירי מדיניות מרכזיים חדשים כדי לייעל תהליך מנהלי שהיה לעיתים כאוטי. שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-18 ראו מאמצים נמרצים לשיפור גביית מיסים, במיוחד בלומברדיה וארצות השפלה האוסטריות, מה שהוביל לעלייה משמעותית בהכנסות המדינה. ב-1766 פרסמה הכתר את הקוד המשפטי המשותף הראשון שלה, קודקס תרזיאנוס, במאמץ לאחד את מערכות החוק השונות של הממלכה. במטרה להגביר את יכולתם של האיכרים לתרום לבסיס המס של המדינה, הוציאה מריה תרזה סדרת צווים קיסריים בין 1771 ל-1778 שמגבילים עבודת כפייה של איכרים בארצותיה הגרמניות והבוהמיות, ובנה המשיך את התהליך עם . המדינה גם יישמה חינוך יסודי חובה והקימה מערכת בתי ספר ציבוריים חילוניים. החל מרפורמות תרזיאניות אלה, מאמצים נרחבים למודרניזציה של המלוכה ההבסבורגית בחצי המאה הבאה צמחו מתוך תבוסתה של אוסטריה.

 רוסיה 
ממוזער|407x407 פיקסלים|פיוטר השלישי ויקטרינה אלכסייבנה, 1756
הצאר פיוטר השלישי נתפס כשליט לא יעיל במידה רבה ולא פופולרי. הוא היה נסיך פרוסי גרמני, ונאמנותו למולדתו המקורית על פני המדינה שירש עוררה את חמתם של נתיניו ושל צבאו. פיוטר החזיר לפרוסיה שטחים שרוסיה כבשה, והוציא את כוחותיו ממלחמת שבע השנים, ובכך הפך את כל ניצחונותיה האחרונים של רוסיה (ואת המחיר ששילמה עבורם בדם חייליה ובכסף מאוצר המדינה) לחסרי תוחלת.

רבים בצבא הרוסי, וכן אזרחים רוסים וגם הקיסרית יקטרינה עצמה, חששו שאם פיוטר ימשיך בוויתוריו לפרוסיה הדבר יוביל למרד כלל-ארצי ויסכן את יציבות רוסיה. באביב 1762, בקנוניה עם מאהבה גריגורי אורלוב ואחרים בחצר ובצבא, החלה יקטרינה לתכנן את הדחת בעלה. עם שחר ב-28 ביוני 1762 צעדה יקטרינה בראש תהלוכה של תומכים אזרחיים וצבאיים אל ארמון החורף, ושם הוכרזה כיורשת הכתר הרוסי בידי הארכיבישוף של נובגורוד. פיוטר ניסה להימלט באמצעות סירה אל הבסיס הצבאי של קרונשטאדט בקוטלין, בתקווה שהצי יישאר נאמן לו. ואולם תותחי הצי פתחו באש על סירתו של פיוטר בשתי יריות או שלוש, והוא נהדף בחזרה אל החוף, כאשר המפקד הכריז כי פיוטר אינו מוכר עוד כקיסר וכי רוסיה נשלטת בידי הקיסרית יקטרינה. תושבי סנקט פטרבורג, שנמשכו אל החוף עקב ההדים החזקים של התותחים, התחמשו גם הם במקלות ובאבנים כדי למנוע ממנו לשוב אל עיר הבירה. עשרים וארבע שעות לאחר מכן, לאחר שנודע לו כי הסנאט, הצבא והצי נשבעו אמונים ליקטרינה, ובעזרת שני שומרים שפיוטר התכוון להעניש, הוא נעצר ואולץ לוותר על הכתר ב-9 ביולי 1762.

זמן קצר לאחר מכן הועבר לרופשא, שם מת בהמשך. מסתורין רב אפף את מותו. הסיבה הרשמית, לאחר נתיחה שלאחר המוות, הייתה התקף חמור של קוליק טחורי ושבץ, בעוד אחרים טוענים כי נרצח. לפי עדויות אחרות, לאחר ארוחת צהריים ניסו שוביו של פיוטר לחנוק אותו באמצעות מזרן, אך הוא הצליח להיחלץ. בעקבות זאת חנקו אותו שוביו למוות באמצעות צעיף. הוא נקבר ב-3 באוגוסט 1762 במנזר אלכסנדר נבסקי, סנקט פטרבורג.

קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

 ביבליוגרפיה 

קטגוריה:מלחמת שבע השנים
קטגוריה:אירופה: היסטוריה צבאית
קטגוריה:האימפריה הרומית הקדושה
קטגוריה:ממלכת פרוסיה
קטגוריה:האימפריה הרוסית: היסטוריה