ריה האנס

רעיה (ריה) האנס אליאס (4 בספטמבר 1921 – ?) הייתה ניצולת השואה יהודייה מסלובקיה שהוכשרה כאחות מוסמכת ועבדה כלאגר קאפו במחנה B3 בבירקנאו בתקופת השואה. לאחר עלייתה לישראל, הועמדה לדין בשנת 1950 בבית המשפט המחוזי בתל אביב, במסגרת החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, בגין פשעים שיוחסו לה כבעלת תפקיד מטעם הנאצים.

משפטה, שהתנהל בהקשר של "משפטי הקאפו", חשף את מורכבות "האזור האפור" של בעלי התפקידים היהודים ואת האתגרים שניצבו בפני המערכת המשפטית הישראלית בהתמודדות עם מעשים שנעשו בתנאי המחנות. על אף עדויות תביעה קשות, זוכּתה האנס מכלל האישומים על ידי השופט זאב צלטנר, שהכיר במורכבות הסיטואציה בה פעלה. למרות הזיכוי, עזבה האנס את ישראל בשנת 1957 ובילתה את שארית חייה בברזיל.

 ביוגרפיה 
רעיה (ריה) אליאס האנס נולדה בסלובקיה, בעיר הומנה, בספטמבר 1921. היא הייתה הבכורה מבין תשעה אחים בבית שהוגדר יהודי אורתודוקסי המקיים משמעת קפדנית. למדה בגימנסיה בעיר קושיצהרעיה האנס זוכתה, ⁨⁨הצופה⁩, 20 בינואר 1952. בשנת 1939 החלה ללמוד לימודי רפואה באוניברסיטה בברטיסלבה, אולם לימודיה נקטעו ובוטלו עקב יהדותה.

באמצע פברואר 1942 פורסמו צווים על פיהם נשים צעירות רווקות נדרשות להתייצב במקום המצוין לצורך שילוחן לעבודה. ריה בת ה-21 הייתה נשואה מזה זמן מה, על הנייר לפחות, ולכן לא נכללה ברשימות הגירוש מעירה. אולם אחותה מגדה נדרשה להתייצב, ואימה של ריה, ביקשה ממנה להתלוות אליה. הן נשלחו לפרשוב, משם לז'ילינה למחנה סמוך לגבול עם פולין, ומשם לאושוויץ. למעשה היה זה הטרנפורט הראשון של נשים יהודיות לאושוויץ, שהגיע למחנה במרץ 1942.

האנס תיארה את ההגעה למחנה: התפשטות, גילוח השיער, מקלחות במים מלוכלכים ושומניים, קבלת בגדי אסירים רוסיים מלאים בכינים, וקבלת כפכף הולנדי בלתי מהוקצע. היא סיפרה כי לא זיהתה את אחותה, ואף אחת לא זיהתה את השנייה. הן שוכנו בבלוק עשר, במיטות קומתיים צרות, והתמלאו במהירות בכינים. האנס תיארה את ההשכמה לפנות בוקר, עמידה במסדר בחושך ובקור מקפיא, והצורך לעמוד "רק לא לזוז!" עד אור יום. באוגוסט 1942, מחנה הנשים הועבר מאושוויץ 1 לבירקנאו. למעלה מ-14 אלף אסירות יהודיות, בעיקר מסלובקיה, סבלו בתקופה הקשה ביותר בתולדות המחנה, הועסקו בעבודות פרך ומרביתן נספו או נרצחו עד סוף השנה. האנס שרדה תקופה זו והועברה בדצמבר 1942 לבלוק 10 באושוויץ, שם עבדה כאחות עד מאי 1943. לאחר מכן הוחזרה לבירקנאו לעבוד ב"רוויר" (צריף החולים), ובאוקטובר הפכה לאחות הראשית. לאחר מכן שלחו הגרמנים את כל החולים להשמדה. במסגרת זו, שהתה תחילה באושוויץ 1 (עד אוגוסט 1942) ושוכנה בבלוק 10, ולאחר מכן הועברה לבירקנאו (אוגוסט 1942 עד דצמבר 1942). בהמשך, שבה לאושוויץ (דצמבר 1942 עד מאי 1943) שם עבדה כאחות בבלוק 10. במאי 1943 שוב הוחזרה לבירקנאו לעבוד בצריף החולים ("רוויר"), ובאוקטובר 1943 מונתה לאחות הראשית בצריף. לאחר שנתפסה מסייעת להציל 5–6 נשים צרפתיות, נשלחה למחנה העונשין בבירקנאו, שם שהתה קרוב לתשעה חודשים. ממאי 1944 ועד ספטמבר 1944, לאחר שחרורה מהעונשין, מונתה ללאגר קאפו במחנה B3 בבירקנאו. תחילה סרבה לקבל את התפקיד, אולם נאלצה לקבלו לאחר שהעמידו אותה במשך יומיים בין חוטיה של גדר חשמלית, שהיו במרחק של 80 ס"מ, ואחרי זה 12 שעות כל פעם. לקראת סוף המלחמה, הועברה שוב לאושוויץ לעבוד כאחות בצריף החולים. במהלך השואה ספגה האנס אובדן אישי כבד: בעלה מת מטיפוס באושוויץ, ואחותה מגדה נהרגה גם היא באושוויץ לאחר שנורתה כשניסתה לברוח מהעבודה.

ריה האנס עלתה לישראל בשנת 1948, ועבדה כאחות מוסמכת במרפאה בבית העולים א' בפרדס חנה. הוריה שרדו את השואה ונשארו בווינה. בשנת 1950, בזמן משפטה, היא הייתה אישה צעירה בת 29, אם לילד קטן בן חמש וכשהיא בהריון עם ביתה השנייה. בגיל 29, אם לילד קטן והרה עם בתה השנייה, הועמדה האנס לדין בבית הדין המחוזי בתל אביב בנובמבר 1950. האישומים נגדה ב"מדינת ישראל נגד רעיה (ריה) אליאס האנס" נגעו לעבירות שביצעה עת שימשה קאפו בתת-מחנה B3 בבירקנאו. המשפט התנהל מכוח "החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם", שהיה החוק הראשון בישראל שעסק בשואה ואפשר העמדה לדין של חשודים בסיוע לנאצים. קבלת החוק הובילה לעבודה נמרצת על עשרות תיקי חקירה שנפתחו במשטרת ישראל, כתוצאה מתלונות של ניצולי שואה שדרשו להעמיד לדין בעלי תפקידים מטעם הנאצים בגטאות ובמחנות. המשפט נגדה, בגין עבירות שביצעה כקאפו, נפתח בבית הדין המחוזי בתל אביב בנובמבר 1950. הנס זוכּתה לבסוף מכל חמשת סעיפי האישום על ידי השופט זאב צלטנר. למרות זיכויה המפורש, האנס עזבה את ישראל יחד עם שני ילדיה בשנת 1957. את שארית חייה בילתה בברזיל, ומסרה עדות מאוחרת לקרן השואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה בשנת 1997.

 חקירה 
ב-27 ביולי 1949, סמוך לשעה עשר בלילה, שלוש נשים תקפו את האחות ריה הנס סמוך למרפאה בבית העולים א' בפרדס חנה, שם עבדה כאחות. לטענתן סרוקה קורולה, היא תקפה אותה לאחר שזיהתה אותו כלאגר קאפו ממחנה B בבירקנאו. העימות התפתח לדחיפות ומכות בהשתתפות נשים נוספות, עד שהרופא במקום הפריד ביניהן, והורה לקורולה לפנות למשטרה. שני שוטרים הוזעקו למקום, וסרוקה קורולה סיפרה כי החליטה לתקוף אותה מתוך אמונה שלא תיענש בישראל עקב פרוטקציה. האנס הועברה לתחנת המשטרה לצורך ההגנה מפני התקהלות עוינת, ולאחר מכן לוותה על ידי שוטרים לביתה.

עדה נוספת, מרים בת מרדכי מאירוביץ, חיזקה את התמונה שהצטיירה לגבי ריה האנס כמפקדת קאפו אלימה באושוויץ. מאירוביץ תיארה פחד עמוק מפניה, העידה כי ראתה אותה מלקה אסירים בשוט עד כדי עילפון, ומסרה שהאנס דרשה ממנהלי הבתים לנהוג תקיפים כלפי היהודים. לדבריה, האנס הסתובבה עם אנשי אס אס, כולל ד"ר מנגלה, מסרה להם דיווחים, נמנעה מלהציג עצמה כיהודייה והקפידה לדבר גרמנית. לטענתה, במפגש מאוחר יותר במרפאה בפרדס חנה, פנתה אליה האנס בסלובקית ואישרה במרומז את זהותה "וודאי את מכירה אותי מאושוויץ". באוגוסט 1950 העביר החוקר יוסף זינגר את התיק לבחינה מעמיקה, וגבה עדויות נוספות. ב־27 באוגוסט 1950 הוצגו בתחנת משטרת רמת גן האשמות כבדות: סיוע במסירת מסתתרים בזמן סלקציות לידי אנשי אס אס, ובכך גרימת שילוחם לתאי הגזים; תקיפה אלימה של מספר אסירות בשיטות שונות; ומכירת מנות לחם של אסירים תמורת סיגריות, שכתוצאה מכך הורעבו. זינגר הקריא את ההאשמות, תרגם לה להונגרית והבהיר שכל דבריה יירשמו. האנס אישרה שהבינה את ההאשמות והודיעה כי תמסור את גרסתה בבית המשפט.

 החקירה המוקדמת 
בראשית אוקטובר 1950 נפתחה החקירה המוקדמת בעניינה של ריה האנס בפני בית משפט השלום, תחת השופט החוקר ד"ר י. וולדמן. בעדותה של אדית לייזרוביץ, שניתנה בבכי, תואר מקרה שבו האנס שלחה עצורה בלתי שפויה למקום שממנו לא חזרה, ובתגובה לתביעה אמרה העדה כי הנאשמת יודעת היטב מה עלה בגורלה. האנס, שהייתה עד אז משוחררת בערבות, התפרצה בצעקות, והשופט וולדמן קיבל את בקשת התביעה והורה לעצור אותה. בקשת הסנגור לאסור את פרסום שמה נדחתה.

ב-12 באוקטובר הוגשו עדויות נוספות המעידות לכאורה על אכזריותה על ידי שתי נשים, עצורות לשעבר במחנה. העדה הראשונה, בלנקה גרינוולד, שהגיעה לאושוויץ בגיל 16, סיפרה כי ביקשה להחליף מחלקה על מנת לעבוד בעבודה קלה יותר. לדבריה האנס גילתה זאת ובתור עונש הורתה לצעירה לכרוע על ברכיה. כאשר עבר במקום איש אס אס גרמני ושאל מדוע הצעירה עומדת בצורה זו, האנס השיבה: "אני הענשתי אותה". הגרמני אמר כי אין לה סמכות להעניש, וציווה עליה לקום. גרינוולד אף העידה כי הנאשמת הייתה בידידות עם אנשי אס אס. העדה השנייה, ברטה ברגר, סיפרה כי הנאשמת איימה על העצורות במחנה באומרה: "אני אראה לכן, כולכן תמותו כאן". עוד תיארה ברגר מקרה בו התלוננה אישה זקנה על חוסר מזון. לטענתה הנאשמת התנפלה עליה והזעיקה אנשי אס אס. שני גרמנים החלו להכות את האישה הזקנה, אשר נפלה על הארץ, אז הם דרכו עליה בנעליהם ו"ריטשו את בטנה".

בסוף אוקטובר הפך אחד הדיונים לסוער במיוחד, עקב נוכחותן של נשים רבות, עצורות לשעבר, אשר התאספו בבית המשפט וביקשו לנקום בנאשמת. במהלך הדיון, שלוש הנשים, יוכבד גזאנג, לולה גולדפינגר ושושנה פוגל, התייצבו לפתע וביקשו מהתובע מקס צ'רנובילסקי, שיזמין אותן להופיע על דוכן העדים. לשלושה נודע על המשפט במקרה באמצעות העיתונות. שלושתן חזרו ואישרו את העדויות שנמסרו בישיבות קודמות, בדבר התנהגותה האכזרית של האנס כלפי האסירות. במקביל, מספר נשים שהצטופפו באולם צעקו לעבר הנאשמת: "מות תמותי!", ואחת מהן התפרצה בהתרגשות לאחר שחתמה על עדותה בפני השופט: "הלוואי ויכולתי לחתום על פסק דין מוות נגדה במו ידיי! היא רצחה את ילדי ואחותי!". אישה נוספת הביאה עמה את ילדה הקטן, וכאשר העיר לה על כך השמש, השיבה בהתרגשות: "זאת נקמתי! הבאתי בכוונה כדי שיזכה לראות אותה בדין! נשאתיו בבטני כאשר הייתי תחת פיקודה במחנה!". בשלב מסוים פרצה תגרה באולם בית המשפט, כאשר קהל של נשים ניסה לתקוף את האנס. המשטרה נאלצה להתערב ולפזר את הקהל על מנת להשיב את הסדר.

המהומה החלה לאחר עדותה של יוכבד גזאנג, עולה חדשה מפולין, שתיארה עינויי נשים במחנות. גב' יוכבד גזאנג, אשר עלתה ארצה מפולין שלושה חודשים בלבד טרם מתן עדותה, העידה ראשונה בפני בית המשפט. בעדותה תיארה את שהתרחש במחנה אושוויץ, שם שימשה הנאשמת כמפקחת על חלוקת העבודה. לדבריה, הנשים סירבו לצאת לעבודות ספציפיות, שהוגדרו על ידן כעינויים גרידא. כאשר נדרשו הנשים להעביר בוץ ממקום למקום, הנאצים שיסו בהן את כלביהם, ובמקרים אלה חלק מהנשים לא שבו כלל, בעוד אחרות הובאו על גבי אלונקות כשהן שותתות דם. גב' גזאנג העידה כי הנאשמת נהגה להכות באכזריות רבה נשים שניסו להשתמט מעבודות העינויים הללו, באמצעות בעיטות ומכות באלת גומי שבתוכה צינור ברזל. היא תיארה בהתרגשות כי הסאדיזם הנאצי הגיע לשיאים מיוחדים, כדוגמת הציווי ללכת להצגת קולנוע בדיוק בשעה שהובאו נשים פצועות ונפגעות. בעקבות עדות זו הרוחות באולם החלו לסעור, ואחת העדות, שהחזיקה ילד בזרועותיה, קראה לעבר הנאשמת: "באתי להראות את ילדי לראות אותה בדין. נשאתי אותו בבטני כאשר הייתי תחת פיקודה במחנה".

במהלך העדות, פרצה לאולם גב' שושנה פוגל, שהייתה אסירה במחנה אושוויץ עוד בילדותה, וצעקה כי היא מכירה את הנאשמת ומבקשת למסור עדות. השופט וולדמן אישר את עדותה. כשנשאלה על ידי התובע מה יש לה לספר, כרעה גב' פוגל על ברכיה והרימה ידיה מעל ראשה, והעידה כי בצורה זו נענשו העצורות על ידי הנאשמת במשך שעות תמימות. עדותה הנרגשת של גב' פוגל, שנמסרה בעברית, לוותה בקריאות מרות מספסלי הקהל, שכלל יושבי אושוויץ לשעבר, אשר דרשו שהעדות תימסר ביידיש. הסניגור התנגד נחרצות לצירוף עדות ספונטנית זו ועדות דומה לה, אך התנגדותו נדחתה. העדה המשיכה וסיפרה על מקרה שבו הנאשמת הכתה בראשה את חברתה, גב' חוה אלק, אשר חלתה כתוצאה מהמכה. לדברי גב' פוגל, חברתה מאושפזת עד היום בבית מחסה לחולי רוח בטרנסילבניה בשל מחלה שנגרמה, לדעתה, עקב אותה מכה. העדה שושנה פוגל סיפרה כי האנס הכריחה אותן לכרוע על ברכיהן. הוסיפה כי חברתה חווה הוכתה בראשה על ידי האנס, חלתה, ומאז שוהה בבית חולים לחולי רוח בטרנסילבניה.

ההתרגשות באולם הגיעה לשיאה במהלך עדותה של העדה השלישית, גב' לולה גולדפנגר, והרב נאלץ לקרוא את הקהל לסדר. הסניגור התנגד לשמיעת עדותה, בטענה כי היא עצמה לא שהתה במחנה אושוויץ. העדה מסרה כי ילדיה נשרפו באושוויץ, והביעה את דעתה כי אלמלא משתפי הפעולה היהודים, רבים מהנספים היו נשארים בחיים. גב' גולדפנגר סיפרה כי פגשה את הנאשמת באחת מערי גרמניה, יחד עם אחותה שישבה במחנה אושוויץ והכירה את הנאשמת. מאחר ששתיהן שהו בגרמניה באופן בלתי חוקי, הן התאפקו ולא נקטו נגדה פעולה. העדה סיכמה את דבריה בהצהרה: "אז לא יכולתי להרוג אותה, אך עכשיו אני מוכנה לעשות זאת, בעד ילדי המסכנים ואחותי הצעירה שרק החלה חייה לאחר נשואיה". עדה נוספת, לולה גולדפינגר, סיפרה בבכי חנוק כי ילדיה נרצחו באושוויץ, והביעה את ידיעתה שאלמלא משתפי הפעולה היהודים, היו נשארים יהודים רבים בחיים, והצהירה שהיא מוכנה להרוג אותה. העדה האחרונה מטעם התביעה, קרולה סורוקה, חיזקה את עדויות קודמות בדבר אכזריות האנס כלפי עצורות באושוויץ.

מול תיאור זה של התביעה, ביקשה האנס להציג תמונה הפוכה, של אסירה שנאלצה לשמש בתפקיד שהוטל עליה, ושבנסיבות אלו אף פעלה להצלת נשים אחרות. עם סיום עדויות התביעה, קיבלה האנס רשות לתת הצהרה ללא שבועה. היא הכריזה כי כל מה שנאמר בדיון אינו נכון, מלבד דבר אחד: "אכן הייתי קאפו במחנה, אולם לכך הכריחו אותי הגרמנים". היא כפרה באשמה, תוך שהוסיפה כי נשלחה למחנה עונשין, לאחר שהגרמנים גילו שהצילה שש נשים יהודיות ממוות בתא הגזים.

הרוחות סערו באולם בית המשפט, והשופט, שנאלץ לקרוא לקהל להירגע שוב ושוב, תיאר את המתחולל באולם כ"פסיכוזה". כאשר עזב את האולם, פרצה תגרה בין הנשים העדות וקרובי הנרצחים לבין קרובי הנאשמת. גבר שניסה להתפרץ ולהכות את הנאשמת נעצר על ידי השוטרים. השוטרים שמרו על הנאשמת במשך שעה ארוכה עד שהובילוה לניידת המשטרה, כשהיא מלווה בעשרות נשים המקללות אותה. ב־7 בנובמבר 1950 קבע השופט וולדמן כי הראיות שנאספו מהימנות ומספיקות להעמדת האנס לדין. התיק הועבר לבית המשפט המחוזירעיה האנס – לביה"ד המחוזי, הבקר, 8 בנובמבר 1950, עמוד 4, והיא הואשמה בעבירות לפי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהםסופר מעריב בת"א, רעיה הנס ילדה בת, ⁨⁨מעריב, 26 בפברואר 1951, ובהן פשע נגד האנושות, מעשים בלתי אנושיים וגרימת חבלה חמורה.

 העמדה לדין 
את התביעה ייצג נתן קנת, סגן פרקליט מחוז תל אביב.

העדויות שנשמעו בבית המשפט המחוזי הציגו דפוס עקבי של אלימות קשה ומכוונת מצד האנס כלפי אסירות במחנה. עדות אחת תיארה כיצד הכריחה את העדה וחברתה לכרוע על ברכיהן מול שער המחנה, צעד שחשף אותן לסכנה ממשית מצד אנשי אס אס, ולאחר מכן העבירה אותן לבלוק של נשים אוקראיניות נוצריות שהטילו עליהן אימה בשל האנטישמיות והעוינות שלהן, עד כדי שפחדו לישון. עדה אחרת העידה כי האנס שימשה כלאגר-קאפו, השתתפה בהובלת עצורות לבורות ההשמדה, והכתה והרגה אסירות גם ללא פיקוח אס אס. אותה עדה תיארה מקרה שבו האנס עקרה לה שמונה שיניים באגרוף והותירה אותה מעולפת, וזאת ללא נוכחות איש אס אס. עדה שלישית סיפרה כי האנס הכתה והריגה אסירות באמצעות מקל עם רצועות גומי, כולל אם שניסתה להתקרב לילדה והושארה משותקת בעקבות המכות. לדבריה, נשים מתו שעות לאחר שהוכו על ידי האנס במסדרים. העדה ציינה כי עצמה לא הוכתה, אך נאלצה לעמוד שעות על ברכיה ללא הסבר, והביעה שאט נפש מכך שהנאשמת זוכה להגנה משפטית.

בבית המשפט המחוזי, החלו הדיונים בהשמעת עדויות התביעה. עדת תביעה אחת סיפרה כי האנס נתנה הוראה לכולן לכרוע ברך לפני שער המחנה לפני המסדר, מכיוון שהעדה וידידתה ניסו להקל על עצמן במציאת קבוצת עבודה אחרת. למחרת, הוציאה אותן האנס מהמסדר והעמידה אותן מול השער. איש אס אס שאל אותן למה הן כורעות ברך ומי פקד כך, וציינה כי "לו הייתה באה אישה מהאס אס היינו מקבלות מכות נוראות ואולי היו גם מוציאות אותי להורג".

עדת ההגנה מרים אירוביץ, אז בת 23, סירבה להשיב בחקירה הנגדית של הסנגור בטענה שאינה מבינה כיצד אפשר להגן על "אישה מסוג זה". בשל הסירוב נקנסה ב־5 לירות או שלוש שעות מעצר, והיא בחרה במעצר. השופט צלטנר הדגיש כי במדינה דמוקרטית, כל נאשם זכאי להגנה, וכי מדינת ישראל ישראל אינה נוהגת בדרכי הנאציםעונש לעדת התביעה במשפט רעיה האנס, חרות, 16 בינואר 1952. בעדותה מסרה אירוביץ שהנאשמת הכתה עצירות בשוט, וכי על אף שרק לגרמנים הותר להכות עצורים, בפועל קאפואיות יהודיות עשו זאת והגרמנים רק השלימו את ה"מלאכה". עדה נוספת, ק. סורוקה, העידה שהנאשמת עקרה לה כשמונה שיניים במכת אגרוף אחת.

בפברואר 1951 ילדה האנס בת בבית החולים דג'אני ביפו. האנס, אשר הייתה נתונה במעצר, שוחררה במיוחד לצורך הלידה בבית החולים, בהתאם להוראה מיוחדת שניתנה בעניינהרעיה האנס ילדה בת, הדור, 26 בפברואר 1951, בעמוד השער. לצורך כך בעלה נדרש להפקיד 2,000 לירות ישראליות כערבות. זאת בזמן שלשירות בתי הסוהר לא היו אמצעי אשפוז המאפשרים הבטחת טיפול ביולדות. לשחרורה של קדמה החלטה מטעם היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, להחליף את סעיף האשמה לסעיף קל יותרהיועץ המשפטי הקל אשמת משתפת פעולה עם הנאצים, קול העם, 30 בינואר 1951. זאת מאחר שכל עוד הועמדה לדין בעוון עבירה שעונשה המקסימלי הוא מוות, לא ניתן היה לשחררה בערבות.

 עדות האנס והחקירה הנגדית 
ריה העידה בשבועה וסיפרהכי הגיעה למחנה אושוויץ במרץ 1942. לאחר שהועבר מחנה הנשים מאושוויץ I לבירקנאו באוגוסט 1942, היא חוותה את אחת התקופות הקשות ביותר בתולדות המחנה. בתקופה זו סבלו למעלה מ-14,000 אסירות יהודיות, מחציתן מסלובקיה ואחרות מצרפת, הולנד ובלגיה, אשר הועסקו בעבודות פרך בתנאים קשים במיוחד, ומרביתן נספו או נרצחו עד סוף אותה שנה. בדצמבר 1942, ריה הצליחה לשרוד את התקופה הקשה ומועברת לבלוק 10, שם עבדה כאחות עד מאי 1943. לאחר מכן, הוחזרה לבירקנאו לעבוד כאחות ב"רוויר", צריף החולים. באוקטובר 1943 היא הפכה לאחות הראשית בצריף, אולם בהמשך הגרמנים שלחו את כל החולים להשמדה.

בעדותה, ריה סיפרה כי בצריף היו חמש או שש נשים צרפתיות שהיו בריאות יחסית, ויחד עם ד"ר אנה וייס, הרופאה הראשית של הבלוק, היא הסכימה להצילן. בזמן שפיזרה אותן בבלוקים שונים, היא נתפסה על ידי איש אס אס ונשלחה למחנה העונשין בבירקנאו. ריה שהתה במחנה העונשין קרוב לתשעה חודשים, במהלכם הועסקה בעבודות כמעט לא אנושיות. היא ציינה כי שהתה שם שישה שבועות ללא משפט, ולאחר מכן קיבלה שישה חודשים נוספים במחנה העונשין, שממנו יצאו רק יהודים מעטים בחיים. אחותה של ריה הייתה עמה במחנה עד דצמבר 1942, הועברה לאושוויץ יחד איתה, ונורתה למוות כשניסו לברוח מעבודות הכפייה בבירקנאו. בעלה של ריה נפטר גם הוא באושוויץ מטיפוס.

במאי 1944, לאחר סיום תקופת העונשין, הוחזרה ריה למחנה A למשך ימים ספורים. אז נקראה למשרד ונדרשה לקבל על עצמה את תפקיד ה"לאגר קאפו"  במחנה החדש B3. לאחר שסירובה, הועמדה בין גדר תיל חשמלית במשך יומיים, ולאחר מכן 12 שעות בכל פעם, עד שנאלצה לקבל על עצמה את התפקיד. היא כיהנה כלאגר קאפו במחנה B3 עד ל-20 בספטמבר 1944. תפקידיה כללו העלאת הנשים למסדר בבוקר ובערב באמצעות משרוקית, והובלתן לרחצה מדי יום, וזאת בעזרת עוזרת בשם שרה גרוס. לאחר חיסול מחנה B3, ריה הועברה למחנה B1 למספר ימים, ומשם נשלחה בחזרה לאושוויץ לעבוד כאחות בצריף החולים.

בעדותה, ריה הכחישה מכות והתעללות. היא הדגישה לא הכתה באופן ישיר או נתנה הוראה כזו, ושללה מכל וכל את הטענות על עקירת שיניים, הכאת אם ובתה במסדר, קיום יחסים טובים עם אנשי האס אס, או מתן הוראות כריעה לאסירות. היא הסבירה כי ייתכן שדחפה וצעקה על נשים כדי לשמור על סדר במסדרים, כיוון שאי-סדר היה עלול לגרום לעונש חמור מצד הגרמנים. האנס הודתה רק בשני מקרים בהם הכתה עצורות. כשאסירות הוצבו לכרוע ברך במשך 12 שעות עקב היעדרותה של אחת מהן, האנס פיקחה על המסדר. כאשר הנשים החלו לקום, היא איבדה את העשתונות מחשש שהדבר יתגלה, והשתמשה בצינור אלומיניום כדי להכות, אך הוא נשבר מיד לאחר המכה הראשונה. היא הוסיפה כי מאז לא פגעה עוד בעצורות. היא הסבירה שההתעללות נעשתה כמעשה זר, פקודה חיצונית, עקב איום מתמיד מצד הנאצים אשר הענישו גם אותה. היא אף ציינה כי אנשי האס אס העירו לה לעיתים קרובות על כך שאינה נושאת מקל ואינה מדברת בגסות מספקת, ואף סטרו לה על כך.

לצד זאת, ריה תיארה מעשי הצלה. פעם אחת הכניסה אישה למיטתה והסתירה אותה במהלך סלקציה, ובכך הצילה את חייה. היא סיפרה כי אם אנשי האס אס היו מגלים זאת, היו מעבירים אותה לקבוצת עונשין או הורגים אותה במקום. פעם נוספת הצילה אישה ממכות מידי אשת אס אס בחשד לגניבה. היא השיגה בגדים מתאימים יותר לאסירות ממכרה שעבדה במחסן, ונענשה קשות כשאסירה אחת סיפרה על כך. בנוסף, היא הדגישה כי למרות חובתה לדווח על אי-סדר, היא מעולם לא העבירה תלונה לגרמנים, ותמיד פנתה קודם לאסירות לסדר את הדברים. כמו כן, ראתה אסירות שותות מים (איסור בשל סכנת מגפות) ולא הלשינה עליהן לגרמנים, רק אמרה להן להפסיקרעיה האנס טוענת שהצילה נשים ממוות, הצופה⁩, 17 בינואר 1952.

 עדויות הגנה 
עדויות ההגנה שהוצגו תמכו בגרסתה של אסירת הקאפו האנס, והצביעו על אופייה האנושי ועל פעולותיה להצלת אסירות אחרות. עדה אחת סיפרה כי הכירה את האנס כאחות בבית החולים בבירקנאו בשנת 1943, ושהאנס עזרה לה מאוד בעת מחלתה על ידי מתן זריקות, שהושגו בחשאי תוך סיכון חייה. היא העידה כי ראתה את האנס מגיעה למחסן הבגדים עם כ-1,000 נשים שנועדו לרחצה, וביקשה עבורן שמלות ושמיכות חרף האיסור. היא ציינה כי האנס אף הוכתה על ידי איש אס אס כשנתפסה מחלקת את הפריטים, והדגישה שהאנס לא נשאה מקל.

עדה נוספת, ששימשה כעוזרת של האנס, ציינה שהיא הייתה עמה באופן קבוע. היא העידה כי לא שמעה על מקרים של עקירת שיניים ולא ראתה את האנס מכה, ואמרה בביטחון שהייתה יודעת על מקרה כזה. היא תיארה איך באחד הימים לא העירה את האנס כפי שהתפקיד חייב אותה. זה גרר תגובה מיידית וחריפה מצד אנשי ה-SS. כאשר האנס נאלצה להודות כי היא לא העירה אותה, המצב הדרדר במהירות והאסירות האחרות התנפלו על העדה בצעקות. האנס הגיבה במהירות וסטרה לה על הלחי, כדי "להציל את המצב". היא העידה כי הייתה אסירת תודה על הסטירה שקיבלה. היא הגנה עליה מפני זעם האסירות האחרות, שהיו עלולות לפגוע בה פיזית, ואפשרה לה לשמר את תפקידה, שהיה חיוני להישרדותה. עוד סיפרה כי במהלך סלקציה של נשים קשישות וחולות, שמשמעותה הייתה שליחה למוות, הא פנתה להאנס בבקשה להחביא את אמה בחדרה. האנס נבהלה אך לבסוף הסכימה, בתנאי שתישבע כי אם המעשה יתגלה על ידי הגרמנים, היא תכחיש שהאנס ידעה עליו, ובכך ניצלו חיי אימה. בנוסף, הכחישה מכל וכל ידיעה או ראייה למעשי אלימות המיוחסים להאנס, ובמיוחד את הטענה בדבר עקירת שמונה שיניים לאסירה אחרת. העדה מציינת כי הייתה צמודה להאנס, והעידה בביטחון כי הייתה יודעת על מקרה כזה. היא העידה כי במקרה חסד נוסף, "השיגה רפואה", עבור אסירה אחרת, על ידי הליכה לצריף החולים בלילה. היא סיכמה כי האנס "הצילה הרבה אנשים בצעקותיה ובדחיפותיה". היא לא רצתה שייוודע כי היא זו שעזרה וכי "מוטב שיגדפוה", שכן הפגנת חמלה הייתה מסכנת אותה ואת מעמדה בעיני ה-SS. לכן נאלצה לטפח תדמית של אכזרית, ובאמצעות כך הצליחה לבצע מעשי הצלה קטנים.

עדה שלישית העידה כי האנס התנהגה ב-B3 באופן "אנושי ביותר", ופעם אחת במהלך סלקציה, הצילה את חייה על ידי דחיפה למקום מבטחים. היא ציינה שהאנס צעקה "כמו מטורפת" וגידפה כדי להציל את האסירות, והכריזה שהאנס הייתה "הלאגר קאפו הטובה ביותר שפגשתי". היא ציינה כי הגיעה לתת עדות על אף שלא הוזמנה מבית המשפט, אלא בעקבות קריאה בעיתון.

עדה רביעית, שהכירה את הוריה של האנס, סיפרה כי ראתה את האנס עומדת בין שני חוטי חשמל צרים, ברוחב כחצי מטר, בסוף מאי 1944, לאחר שסירבה לקבל תפקיד של לאגר קאפו בטענה שהיא חלשה מדי. היא העידה כי האנס עמדה שם במשך 12 או 24 שעות. העדה הוסיפה כי במחנה שלה נעדרו 7 בנות מהמסדר והוצאו להורג יחד עם הראש הבלוק והקאפו. גם היא לא הוזמנה מבית המשפט, אלא הגיעה בעקבות ידיעה בעיתון.

 פסק הדין 
בית המשפט המחוזי בתל אביב זיכה את רעיה האנס, אשר הואשמה בהתעללות בעצורות יהודיות בעת ששימשה בתפקיד "לאגר-קאפו" במחנה אושוויץ-בירקנאו. פסק הדין, שניתן על ידי השופט זאב צלטנר, קבע כי עדויות התביעה אינן מתקבלות. השופט נימק זאת בכך ש"עדי התביעה נתפסו לפסיכוזה", המיוחסת לאווירה המיוחדת שנוצרה סביב עצם תפקידה של הנאשמת כקאפו. בית המשפט הכיר בכך שלבעלי תפקידים אלה ניתנו יתרונות חומריים על ידי הנאצים, אך זו כחלק מהאכזריות הנאצית, במטרה מכוונת ליצור שנאה וקנאה בין העצורות. בנוסף, התקבלה כמהימנה עדותה של הנאשמת, לפיה היא הצילה שישה אנשים ממוות וסיכנה את חייה כדי להשיג תרופות לעצורות חולות, בזמן ששימשה כאחות בבית החולים שבמחנה.

השופט הדגיש כי הנאשמת היא בעלת "אופי חזק" וכי פעלה בחוכמה בכך שלא נהגה ברכות יתירה או ב"כסיות משי" עם העצורות, שכן התנהלות כזו הייתה עלולה להוות עבורן "שירות דוב", וכי הגרמנים היו משיגים ביריות, את אותן תוצאות שהנאשמת השיגה בצעקותיה ובאיומיה. לפיכך, בית המשפט דחה את עדויות התביעה וזיכה את הנאשמת מכל חמש האשמות שיוחסו לה. מעבר לזיכוי הפורמלי, נכתב בפסק הדין בית המשפט מצא לחובתו לקבוע במפורש כי הנאשמת חפה מכל פשע. קביעה זו נתפסה כבעלת משמעות מיוחדת עבורה ועבור ילדיה, מתוך הבנה כי במדינת ישראל לא די בזיכוי טכני בלבד.

בסיום עדויות ההגנה, השופטים, שהיו תחת עומס של ניצולים ושמעו יום אחר יום דברים מזעזעים על חיי היומיום במחנות, הגיעו למסקנה שהמשפט הפלילי אינו יודע להתמודד עם סיטואציה חריגה זו. השופט זאב צלטנר קיבל בפסק הדין שלו את טענות האנס כי הצילה שש נשים כשהייתה אחות בבית החולים, ונשלחה בעקבות זאת למחנה העונשין. כמו כן קיבל את גרסתה כי קיבלה על עצמה את תפקיד הקאפו בלית ברירה, לאחר שהועמדה בין גדרות תיל מחושמלות. צלטנר לא האמין לעדויות התביעה, אך הדגיש כי הוא מאמין שזה מה שהן זוכרות, תוך שהוא מגלה אמפתיה למצבן. הוא הפריך את טענותיהן בשל סתירות פנימיות, ועל סמך עדויות ההגנה.

צלטנר כתב כי "קשה להבין" מדוע אותו אדם שמסכן את עצמו למען הזולת, ינהג בעת ובעונה אחת כ"רוצח סאדיסטי". הוא האמין שהאנס סיכנה את חייה כדי להשיג תרופות, סייעה לאישה זקנה להסתתר וסייעה לאסירות להשיג בגדים. בסעיף 11 לפסק הדין, הסביר כי יש להבין את ה"פסיכוזה שנוצרה אצל העדות", בשל האווירה בה האנס נאלצה למלא את תפקידה, וכתב כי אילו התייחסה לעצירות ברכות, הייתה עושה להן "שירות דוב", והיו משיגים ביריות את מה שהנאשמת השיגה בצעקות. הוא ציין כי האנס איננה אישה רגילה, היא בעלת אופי חזק וניהלה את משפטה בעצמה. הוא אמנם חשב שהגזימה בפרטים קטנים (ייתכן שלבשה מדים והיה לה מקל), אך היה משוכנע כי סיפורה "בכל חלקיו החשובים – אמת".

בית המשפט זיכה את הנאשמת מכל חמש האשמות. בסיכום פסק הדין, קבע צלטנר: "בישראל לא יעזור לנאשמת זיכוי פורמלי בלבד", ולכן מצא לחובתו לקבוע במפורש כי הנאשמת חפה מכל פשע, וכי לקביעה זו יש משמעות מיוחדת לגבי ילדיה.

 לאחר המשפט 
למרות הזיכוי, ריה האנס עזבה את ישראל עם שני ילדיה ב-1957 ובילתה את שארית חייה בברזיל. בעדותה ב-1997, כשנשאלה האם הרביצה, ענתה: "אני בטוחה שלא. אבל כשמדברים כל כך הרבה, חושבים כל כך הרבה, שבוע או שבועיים לפני הייתי יכולה להישבע שלא הרבצתי. בפסק הדין של בית המשפט העליון בערעור בעניינו של הירש ברנבלט, נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, קבע כי שאלת תפקידם של היודנראט והמשטרה היהודית היא "שאלה להיסטוריה ולא לבית משפט", ובכך למעשה הסתיימה ההתמודדות המשפטית עם הנושא. סיפור זה נשאר בגדר טאבו, שכן הוא לא התאים לאידאולוגיה הציונית של גבורה והושתק.

 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

קטגוריה:אחיות יהודיות
קטגוריה:יהודים סלובקים
קטגוריה:ישראל: חוק ומשפט
קטגוריה:מזוכים בדין בישראל
קטגוריה:ניצולי השואה: סלובקיה
קטגוריה:ניצולי השואה
קטגוריה:פסקי דין של בית המשפט המחוזי
קטגוריה:קאפו