הקרב על יפו

הקרב על יפו היה קרב בין היישוב היהודי לבין ערביי ארץ ישראל על העיר יפו במלחמת העצמאות, אשר במהלכו נאבקו כוחות המחתרות העבריות בכוחות ערביים על השליטה בעיר. בסיום הקרב נכבשה העיר ורוב תושביה הערבים עזבו אותה וברחו.

 רקע 
סמוך לפתיחת מלחמת העצמאות, הייתה העיר תל אביב היישוב העברי המרכזי וההומוגני ביותר. העיר הייתה מרכזה של שדרת ההתיישבות היהודית בשפלת החוף, מאזור חיפה ועד לגדרה. באזורים אלו התאפשרה התיישבות חופשית ורכישת קרקע של יהודים על פי תקנות הקרקעות המנדטוריות שהגבילו את ההתיישבות היהודית באזורים אחרים. רוב האזור סומן כחלק מהמדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה, והעיר תל אביב הייתה לב השטח היהודי. אולם יפו הסמוכה הייתה מובלעת בשטח היהודי, שנועדה להיות חלק מהמדינה הערבית.

דרכי הגישה העיקריות אל העיר עמדו בסכנה מתמדת. הדרך לחיפה הותקפה על ידי התושבים הערבים של כפרי מישור חוף הכרמל, כטנטורה, והדרך לירושלים עמדה בסכנה לכל אורכה. דרך הביטחון נסללה במיוחד בינואר 1948 על מנת לקשר בין תל אביב וראשון לציון, ולעקוף את שכונת אבו כביר והכפר יאזור.

העיר עצמה הייתה מוקפת ביישובים ערבים, רובם עוינים. יפו היוותה את האיום העיקרי, ובה ריכוז של למעלה מ-80,000 ערבים, אך הכפרים שממזרח ליפו - יאזור, בית דג'אן, סלמה, אל-ח'ירייה וסיקיה היוו איום מתמיד על התחבורה היוצאת מתל אביב, וכך גם שייח מוניס בצפון. המחנה הבריטי הגדול בתל השומר, הוא תל ליטווינסקי, עדיין היה מאוכלס בבריטים, ולא היה ברור לידי מי ימסר.

עם כל זאת היה מצבה של העיר טוב בהרבה ממצב רוב היישובים והשכונות היהודיות בארץ ישראל. היא לא עמדה בסכנת ניתוק או מצור כירושלים, גוש עציון או יישובי הנגב והגליל. על אף שההתפתחות העירונית הביאה ליצירת גוש עירוני אחד עם יפו, לא ניתן היה להגדיר את העיר כ"מעורבת". אוכלוסייתה הייתה הומוגנית, ושלא כבערים אחרות, לא היו בה שכונות ערביות. אלא שהקרבה ליפו ולכפרים הערבים הביאה לתופעה של תקיפות וצליפות, ושל לוחמת טרור בין שני הצדדים, שהפכה גם את העיר תל אביב לשדה קרב עירוני.

נמל תל אביב היה בעל חשיבות גדולה. נמל חיפה היה הנמל העיקרי של ארץ ישראל, אך הוא נשלט בידי הבריטים ושימש את הצבא הבריטי עד לעזיבת אחרון החיילים הבריטים. נמל יפו הוחזק בידי הערבים. נמל תל אביב לא היה פעיל מאז מלחמת העולם השנייה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עמדו בו שלדי הספינות "פאריטה" ו"טייגר היל" שהביאו מעפילים ועלו על שרטון. הצבא הבריטי הטביע אותן בהפצצה מהאוויר כדי שלא ישמשו כנקודות ציון למטוסי אויב. מאז, לא הייתה תנועה של ספינות בנמל עד למאי 1948.

ההגנה בתל אביב (שכללה גם את קו חולון-אזור) התבססה על גדודי חי"ש וחי"ם, כ-1,200 איש בנובמבר 1947. עד פברואר 1948 שהה בעיר כוח שמנה שתי חטיבות - חטיבת קרייתי וחטיבת גבעתי. על האחרונה נמנה מיטב כוח החי"ש שהתגבש בתל אביב והתבסס על חברי תנועות הנוער והגדנ"ע של בני הפרברים, והיה הכוח המאומן והמגובש ביותר בעיר. בני תל אביב וסביבתה שהיו חברים בפלמ"ח גובשו במסגרת חטיבת הנגב ולא השתתפו בהגנת העיר. בפברואר 1948 נשלחו גם לוחמי "גבעתי" לסיע לנגב, לירושלים ולגוש עציון, והעיר תל אביב עצמה נותרה עם כוח הגנה חלש יחסית ובלתי מיומן.

במאי 1947 מינה האו"ם את ועדת אונסקו"פ, "הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל", לדון בשאלת ארץ ישראל. הנציב העליון הבריטי שאל את אמין אל-חוסייני, מנהיג ערביי ארץ ישראל, האם יתמכו הערבים בתוכנית החלוקה אם תשונה ההצעה כך שיפו תישאר בידי הערבים, אך זה סירב נחרצות. עם פרסום המלצות הוועדה החלה המערכה על יפו.

סירובו של המופתי התבסס על כך שיפו הייתה אחד המרכזים החשובים ביותר של האוכלוסייה הערבית בארץ. ישבו בה חלק גדול ממערכות העיתונים והמוסדות המפלגתיים הערביים וגם הריכוז המתקדם ביותר של האוכלוסייה. בינתיים עקבה "ההגנה" אחר הלך הרוחות בעיר. בסתיו 1947 ביצרה "ההגנה" עמדות בשכונות הדרומיות של תל אביב, שגבלו ביפו, ואיישה אותן במגויסים.

בספטמבר 1947 התבקשה משלחת ארצות הברית לאו"ם "לעשות הכל כדי שתמצא פתרון לבעיית ארץ ישראל". כך הוצע כי יפו, שאמורה הייתה להיכלל במדינה היהודית, תהיה מובלעת השייכת למדינה הערבית. ואכן, כך נקבע בסופו של דבר בתוכנית החלוקה, על אף שהתנאי לא התקיים: הערבים לא ראו במחווה "פתרון לבעיית ארץ ישראל". לקראת ההצבעה באו"ם על החלטת החלוקה הקים הוועד הערבי העליון, המוסד העליון של ערביי פלשתינה, "ועד לאומי" למען ניהול המאבק.

 הקרב 
יום לאחר החלטת האו"ם נרצח יהודי בגבול תל אביב יפו. אחריו נפגעו יהודים רבים נוספים מצליפות, בעיקר ממבנים גבוהים מסביב לתל אביב, דוגמת מסגד חסן בק, לעבר חלקים של רחובות הרצל, העלייה ואלנבי שהיו חשופים לאש הצלפים. פעילות המסחר בתל אביב עברה למרכז העיר. בהמשך הצטרפו מתנדבים מעיראק לצלפים מהמינרטים (צריחי המסגדים) וגם כבשו בתים נטושים באזורי ספר. "ההגנה" העריכה כי הצלפים הם אנשי צבא לשעבר ואנשים שאומנו במיוחד. בין דצמבר 1947 לאפריל 1948 נפגעו למעלה מ-1,000 מתושביה היהודים של תל אביב, מהם כ-170 הרוגים. כ-17,000 מתושבי השכונות שגבלו ביפו, נאלצו לברוח למרכז תל אביב וצפונה. הצליפות מיפו הובילו לפעולות נגד, ואלה בוצעו בחלקן על ידי האצ"ל והלח"י.

תושבי יפו היו מפולגים: חלקם תמך במופתי וחלקם היו נגדו. הזרים שהיו בעיר, ופגעו באוכלוסייה האזרחית, תרמו להורדת המורל ברחוב הערבי. הם הבחינו היטב בסכנה הצפויה. וכך כתב העיתון היפואי "א-דיפע" במאמר ראשי: "לשרתוק ניתן הכל מה שביקש...הוא קיבל את יפו, המוקפת חומה של אדמות יהודיות ומוצפת נחשול של איבה יהודית". יפו הייתה נחותה צבאית: הדרכים לעיר היו בשליטה יהודית, ותושביה הערבים ללא פיקוד צבאי מסודר או מטרת לחימה מוגדרת. אם כי הם קיבלו סיוע עקיף מערביי רמלה ולוד שחסמו את הדרך לירושלים בפני היהודים, ומערביי סלמה ויאזור, שתקפו את השכונות המזרחיות של תל אביב.

בסוף שנת 1947 היו באבו כביר ובשכונות הערביות הסמוכות לה כחמשת אלפים איש. מיד לאחר 29 בנובמבר 1947 החלו ערביי אבו כביר לפגוע בתחבורה לירושלים ולמושבות הדרום עד שנאלצו לסלול כביש עוקף. הערבים המשיכו לירות ולצלוף מאבו כביר על רחוב הרצל, שכונת שפירא ושכונת פלורנטין. עם תחילת מעשי האיבה בין אנשי מיליציה מיפו לבין חברי ארגוני המחתרת מתל אביב, החלה יציאתם של ערבים מיפו. כבר ב-2 בדצמבר דווח על יציאתם משכונות הספר מנשיה ואבו כביר, בעיקר אל מרכז העיר אך גם ליישובים ערביים אחרים. היציאה ההמונית של תושבי שכונות הספר השפיעה גם על התושבים האחרים בעיר. ב-8 בדצמבר הותקפה לראשונה שכונה בתל אביב באופן מאורגן ובכוחות גדולים. 300 ערבים מיפו ומסלמה תקפו את שכונת התקווה: 32 צריפים עלו באש, 300 אנשים נשארו ללא קורת גג ו-2,500 תושבים ברחו מהשכונה. אולם הערבים לא ניצלו את הצלחתם בשל עיסוקם בביזה. רבים מתושבי יפו, שכלכלתם התבססה על גידול וייצוא פרי הדר, ביקשו להפסיק את הפעולות הצבאיות לפחות בתקופה זו של השנה. ב-9 בדצמבר, יום אחרי הקרב ב"שכונת התקווה", נחתם הסכם בין ראשי הערים להחזיר את השקט למשך עונת ההדרים.

ב-13 בדצמבר פשט האצ"ל לראשונה על יפו. רוב הכוח היה משכונת התקווה ומכרם התימנים. היו חדירות יבשתיות ליפו ונחיתה מהים בחוף מנשייה ובנמל יפו. אירועי החודש הראשון ללחימה הוכיחו שתושבי תל אביב אינם ערוכים להגנה ותושבי יפו לא היו מוכנים כלל לבאות: הנמל הושבת והפרדסים לא טופלו. הבריטים העריכו כי אנשי "ההגנה" ינסו לגרום לבריחת הערבים מיפו ומחיפה כדי לאכלס את בתיהם ביהודים. הש"י קבע כי יוקרת "ההגנה" בעיר מעטה, בהיעדר תגובה מספקת על הפרעות.

בית הממשלה הטורקית ביפו (בית הסראייה) היה מסמלי הממשל, בין השאר הודות למיקומו במרכז המנהלי של העיר – כיכר השעון. בבניין שכנו משרדי "הוועדה הלאומית של החוסיינים", ששימשה מרכז פיקוד לכל הכנופיות שפעלו באזור תל אביב וקיבלה הוראות ישירות מחאג' אמין אל-חוסייני – מנהיג ערביי ארץ ישראל. ב-4 בינואר 1948 הביאו אנשי לח"י לקרבת המבנה מכונית תופת ופוצץ אותה. בפיצוץ נהרגו עשרה ונפצעו למעלה ממאה, בהם חברי ה"ועדה הלאומית", ובתושבים אחזה בהלה. מושל המחוז הבריטי דיווח על כך לנציב העליון, הצבא סגר את מבואות העיר והשאיר רק מוצא אחד פתוח לשאר חלקי הארץ. לפיצוץ בניין העירייה הייתה השפעה עצומה בערעור המורל של התושבים. השירותים העירוניים התמוטטו והיה מחסור חמור במזון. בריחתם של בני מעמדות הביניים והמעמד העליון הביאה לסגירת בתי עסק ובעיר פשטה אבטלה, שהחמירה עוד יותר משום שבהשפעת מעשי האיבה חדלו מעסיקים יהודים להעסיק עובדים ערבים.

בסוף ינואר הגיעו לעיר קבוצות לוחמים מצבא ההצלה הערבי שכללו מתנדבים עיראקים ובוסנים שלקחו עליהם את האחריות להגנת העיר.
שמאל|ממוזער|304x304 פיקסלים|הנפת דגל ישראל על מגדלור יפו מיד לאחר כיבושה
כיתורה של יפו החל בכיבוש שכונת אבו כביר, ששלטה על הכניסה היחידה לעיר. הכיתור הושלם בשלבים: ב-12 בפברואר 1948 נפרצה הדרך אל מפקדת הערבים במרכז השכונה. "ההגנה" נסוגה עם שני הרוגים. ב-12 במרץ 1948 הופעלו לראשונה מרגמות "דוידקה" והפגיזו את אבו כביר. השפעתם הפסיכולוגית של העשן וקולות הנפץ גרמה לערבים לנטוש את העמדות, וביפו נפוצו אגדות ומעשיות על "הפצצות המעופפות" ועל "פצצות האטום" שהם הנשק הסודי של היהודים. ב-31 במרץ 1948 חודשה ההתקפה על אבו כביר. בשלהי אפריל 1948 נטשו כל התושבים והלוחמים את אבו כביר. המעבר ליפו היה תלוי בנוכחות כוחות שיטור בריטיים.

 שחרור יפו 
ההגנה המתינה לשעת כושר להשלים את כיבוש יפו. ניתוק יפו משאר חלקי הארץ קבע את גורל העיר ונותרה רק שאלת העיתוי. האצ"ל החליט לא להמתין ופתח במתקפה על יפו ב-25 באפריל 1948, בניסיון לנתק אותה מהשכונה הצפונית שלה מנשייה שחצצה בין יפו לבין תל אביב. במהלך ההתקפה הומטרה אש מרגמות על יפו במשך שלושה ימים רצופים. ביום השני להפגזות נחתו על מרכז יפו תשע טונות של חומר נפץ. מטרות ההפגזה, לפי תדרוכו של עמיחי פאגלין, היו "למנוע תנועה צבאית סדירה בעיר, לשבור את רוחם של חיילי האויב ולגרום אנדרלמוסיה באוכלוסייה האזרחית, כדי שתקום בה תנועת בריחה המונית". הפגזת המרגמות יצרה בהלה בקרב הצוות הרפואי של יפו, וחלקו נטש את בית החולים ונמלט מהעיר. כוחות האצ"ל נתקלו בהתנגדות ערבית שגובתה בעזרה צבאית מסיבית של כוחות בריטיים שהוזרמו לעיר. הבריטים דרשו מהאצ"ל לפנות את השכונה, ובמשא ומתן עם "ההגנה" והבריטים סוכם, כי "ההגנה" תיכנס לשכונה והבריטים יקבלו את יפו תחת חסותם ויפרידו בין היהודים לערבים.

מבצע חמץ הביא לסיום המערכה על יפו. הוא החל בעקבות התקפות של האצ"ל על שכונת מנשייה. כך החלה הנטישה של תושבי יפו אשר נמשכה עד ל-13 במאי 1948 עם כניעת האוכלוסייה הערבית.

כוח "ההגנה" מחטיבת אלכסנדרוני החל לכתר את יפו ב-28 באפריל 1948, כדי להשתלט על מבואותיה המזרחיים והדרומיים של תל אביב. ההנחה הייתה שכיתור יפו יביא לכניעת תושביה מבלי שיגרור התנגשות עם הכוחות הבריטיים. ב-30 באפריל הוכרע הקרב ומפקד "צבא ההצלה" בעיר נמלט ממנה בדרך הים. כדי למנוע את עזיבת התושבים, הטילה "הוועדה הלאומית הערבית" ביפו מס מיוחד על היוצאים. לאחר שהעזיבה לא קטנה, איימה המליציה העירונית בהחרמת רכוש העוזבים ואף בעונש מוות. למרות זאת, רוב תושבי העיר נמלטו דרך הנמל והפליגו בעיקר לביירות ולעזה. בתחילת מאי כבר נמלטו מיפו 65,000 מתוך 70,000 תושביה.

ב-13 במאי חתמה ועדת החירום הערבית של יפו על הסכם כניעה עם "ההגנה", וב-14 במאי עזבו את העיר המשטרה והצבא הבריטיים. מאוכלוסייה של כ-70,000 ערבים לפני המלחמה נשארו בעיר כ-4,000 ערבים בלבד, 1400 מהם גברים, מכל שכבות החברה. כיבוש יפו מתואר במספר יצירות של סופרים פלסטינים, בהם ע'סאן כנפאני ("ארץ התפוזים העצובים"), סמירה עזאם ("תרועות"), ומוחמד סעיד אל דין אל איראני ("כיכר לחם").

 תוצאות 

 הנצחה 

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:יפו: היסטוריה
קטגוריה:הקרבות מול ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
קטגוריה:מלחמת העצמאות: קרבות
קטגוריה:מלחמת העצמאות: 1948
קטגוריה:מרחב תל אביב במלחמת העצמאות
יפו