פרה דיאבולו

פרה דיאבולו (איטלקית: Fra Diavolo, מילולית: אחי השטן; 7 באפריל 1771 – 11 בנובמבר 1806), הוא השם העממי שניתן למיקלה פצה (Michele Arcangelo Pezza), שודד דרכים ומנהיג גרילה שהתנגד לכיבוש הצרפתי של נאפולי, והוכיח את עצמו כ"מעורר השראה של מרד עממי". פצה תופס מקום בולט בפולקלור ובסיפורת. הוא מופיע בכמה יצירות של אלכסנדר דיומא, כולל "הפרש האחרון: הרפתקאותיו של הרוזן סנט-הרמין בעידן נפוליאון", שלא פורסם עד 2007 ובסיפור הקצר של וושינגטון אירווינג "הפונדק בטרצ'ינה".
טקסט=Michele Pezza (Fra Diavolo)|ממוזער|מיקלה פצה (פרה דיאבולו)

 חייו 
הרעיון שפצה "נולד ממוצא נמוך" זכה לתפוצה רחבה אך אינו מדויק כלל; הוא חלק ממסורת עוינת שמקורה בתעמולה צרפתית. למשפחת פצה היו כרמי זיתים והם עסקו גם בסחר בצמר. בבית המשפחה יש כמה פרטים אדריכליים מעניינים, מה שמרמז גם על עושר מסוים, והם היו קשורים לכמה מהמשפחות הבולטות ביותר באיטרי, כמו משפחת יאלונגו ומשפחת פנאצ'יה.

הכינוי "פרה דיאבולו" נוצר כנראה, לפי גרסה אחת, בעקבות אירוע בתהלוכה שמקורה במנהג איטרני (עיירת הולדתו בלציו) עתיק: עד תחילת המאה העשרים, בנים ובנות איטרניים שהחלימו לאחרונה ממחלות קשות היו לבושים כנזירים ביום ראשון השני לאחר חג הפסחא, לתהלוכה לכבודו של פרנציסקוס הקדוש מפאולה, פטרון הילדים החולים. באחד האירועים החגיגיים הללו, מיקלה הקטן, הוכיח את עצמו כשובב כל כך שמישהו קרא לו "פרה דיאבולו" (אחי השטן), כינוי שדבק בו.

למרות שמעט ידוע בוודאות על ילדותו, פצה למד לקרוא ולכתוב, הישג לא שכיח באותה תקופה, וראיה נוספת לעושר מסוים במשפחה. כבחור צעיר הוא הצליח להשיג עבודה כשליח עבור הדואר המלכותי של נאפולי, מה שהפך ל-240 קילומטרים (149 מיל) מסע הלוך ושוב בין טרצ'ינה לנאפולי פעמיים בשבוע תמורת 50 דוקטים בשנה, סכום ניכר. הוא הכיר היכרות מעמיקה עם השטח המקומי, שהיה ידוע כמועד לפורענות, לשוד, ידע ששרת אותו מאוחר יותר. בעודו עובד כך, הוא התחרה על חיבתה של אישה צעירה עם גבר צעיר אחר. לילה אחד, יריבו וגבר אחר ארבו לפצה, מתוך כוונה לפגוע בו. פצה, שלפי הדיווחים היה בעל "מזג לוהט", הצליח להרוג את שני תוקפיו. הוא יצא לגבעות, אך נתפס במהרה. לאחר שעמד לדין, הוא הורשע בהריגה, מכיוון שההריגה בוצעה מתוך הגנה עצמית, ב-25 באוקטובר 1797 הוא נידון לשירות צבאי במקום מאסר.

מיקלה ארקנג'לו פצה נולד באיטרי, עיירה קטנה הממוקמת על דרך אפיה בין פונדי לפורמיה, באזור טרה די לובו, שהיה באותה תקופה חלק מממלכת נאפולי, וכיום נמצא במחוז לטינה. הוא היה החמישי מבין תשעת ילדיהם של פרנצ'סקו פצה, בן לאחת המשפחות הבולטות בעיירה, וארקנג'לה מטרו. מיקלה קיבל את שמו הכפול מכיוון שהוטבל בכנסיית סן מיקלה ארקאנג'לו. אחיו היו: התאומים ג'וזפה אנטוניו ווינצ'נצו לוקה, שנולדו ב-1762, מריה סבריה ג'וזפה, שנולדה ב-1766, פרנצ'סקה ארסמה מריאנה, שנולדה ב-1768, ג'ובאני ניקולה, שנולד ב-1774, רג'ינה מריה צ'יביטה, שנולדה ב-1778, מריה אנה זקריה, שנולדה ב-1776, ואנג'לו אנטוניו, שנולד ב-1782.

בגיל חמש מחלה קשה סיכנה את חייו. מכיוון שהטיפולים לא הועילו, אמו נשבעה נדר לסן פרנצ'סקו די פאולה: היא הבטיחה לו שהוא יהפוך לנזיר אם יישאר בחיים. למעשה, הנדר לא היה כבד: הוא כלל להלביש את הילד בגלימה של נזיר גם בקיץ וגם בחורף. כאשר הבגד היה מתבלה, היא הייתה מחזירה אותו לקדוש וכך הנדר היה מתבטל. כדי לקיים את הנדר של אמו, מיקלה בילה את כל ילדותו לבוש בגלימה, וזכה לכינוי "האח מיקלה". כאשר בוטל הנדר, הוא כבר היה נער מתבגר.

הוא רכש את השכלתו הראשונית בכנסייה, אך לא התאים ללימודים. במהלך שיעור, הכומר ניקולה דה פבריטיס, מורהו, לנוכח חוסר הרצון של התלמיד ללמוד ועצלותו, קרא לעברו: "אתה לא מיכאל המלאך, אתה השטן!". כשהתבגר, עזר לאביו בעבודות השדה, אך אביו, שראה שהוא מתעניין יותר בסוסים מאשר בזיתים, שלח אותו לעבוד אצל ידידו, אלואטריו אגרסטי, הסייס של הכפר. הוא נשאר לעבוד אצלו במשך כמה שנים.

יום אחד, במהלך ויכוח סוער, אלואטריו הניח את ידיו על הנער, וזה בתגובה הרג את הרצען בעזרת מחט גדולה המשמשת לתפירת אוכפים, אחר כך רצח את אחיו, פרנצ'סקו אגרסטי (המכונה "פנים מכסף"), שהבטיח לנקום בו. אז החל תקופת נדודים בהרי אורונצי, שם נכנס לשירותו של הברון פליצ'ה די רוקאגוגליאמה, בנחלת קמפלו. לאחר מכן עבר לסונינו, במדינת האפיפיור, והסתמך על משפחה מאיטראנה שעברה לשם. איננו יודעים אם שירת במשמר האפיפיורי, אך העובדה היא שכנמלט הוא יצר קשר עם שודדים רבים, איתם כונן יחסים טובים, וזכה תוך זמן קצר ליחס הראוי למנהיג.

יום אחד, במהלך ויכוח סוער, אלואטריו הניח את ידיו על הנער, וזה בתגובה הרג את אמן הרצען בעזרת מחט גדולה המשמשת לתפירת אוכפים, ורצח את אחיו, פרנצ'סקו אגרסטי (המכונה "פנים מכסף"), שהבטיח לנקום בו. אז החל תקופה של נדודים בהרי אורונצי, שם נכנס לשירותו של הברון פליצ'ה די רוקאגוגליאמה, בנחלת קמפלו. לאחר מכן עבר לסונינו, במדינת האפיפיור, והסתמך על משפחה מאיטראנה שעברה לשם. איננו יודעים אם שירת במשמר האפיפיורי, אך העובדה היא שכנמלט הוא יצר קשר עם שודדים רבים, איתם כונן יחסים טובים, וזכה תוך זמן קצר ליחס הראוי למנהיג.

שירות של שנה בצבא הבורבוני (1798).

ב-1796 שלחה ממלכת נאפולי ארבעה גדודים מצבאה להילחם בלומברדיה, לצד בעלות הברית האוסטריות, נגד צבא נפוליאון בונפרטה, שפלש באותה שנה לצפון איטליה. "ארץ העבודה", (איטלקית Terra di Lavoro, אזור חקלאי פורה בקמפניה העתיקה ובלציו). הפכה לצומת דרכים של כוחות צבא, ומשפחתו של מיקלה החליטה לנצל את המצב. בשנת 1797 הגישה בקשה להמיר את עונשו על הרצח הכפול בשירות צבאי. הבקשה התקבלה ומיקלה גויס לאחד הגדודים של ממלכת סיציליה. מפקדת המשטרה קבעה כי השירות הצבאי יימשך שלוש עשרה שנים. בתחילת 1798, אם כן, מיקלה התגייס כחייל בגדוד רובאים של חיל הרגלים הבורבוני. כנתינו הנאמן של מלך נאפולי, הוא בז לכסף והיה קשור עמוקות לכתר ולדת.

ב-10 בפברואר 1798 נכבשה רומא, בירת הנצרות, על ידי הצבא המהפכני הצרפתי. בנובמבר נתן מלך נאפולי את הפקודה לתקוף את העיר. הצבא, שגם מיקלה היה חלק ממנו, כבש את הבירה ב-27 בנובמבר, ויומיים לאחר מכן ערך המלך את כניסתו הטקסית לעיר. מיקלה ראה לראשונה בחייו את התוצאות של כיבוש צבאי של עיר: גזל ודיכוי שנותרו ללא עונש. תוך זמן קצר הצבא הנפוליטני, בהנהגתו של האוסטרי קרל מק פון לייבריץ', התפרק ונשאר ללא פיקוד, ומיקלה החליט לחזור לבדו לעיר הולדתו, איטרי. בינתיים הצבא הנפוליאוני, בפיקודו של הגנרל ז'אן אטיין שמפונה, התארגן מחדש והתכונן לפלוש לממלכת נאפולי.

מבריון שודד למנהיג המורדים (1798-99).

הצבא הצרפתי היה חייב לעבור בדרך אפיה בדרכו לנאפולי: איטרי הייתה בדיוק על המסלול. מיקלה פצה חשב שתקיפת הצרפתים תהיה קלה עבורו, מכיוון שהכיר את האזור כמו את כף ידו: הוא היה יכול לגרום נזק רב לכוחות האויב. "אזור הפעולה" שלו היה דרך אפיה העתיקה, ליתר דיוק האזורים החוצים את ההרים שבין מישור פונדי והדרך לפורמיה (הרי אוסוני והרי אורונצי). הראשונים שהצטרפו אליו היו אחיו, ואחר כך הצטרפו אליו תושבים רבים אחרים מהכפר. מיקלה קיבל בחזרה את כינויו, "פרא דיאבולו", והפך למנהיג המורדים, שבחרו כנקודת המפגש עם האויב את מבצר סנט'אנדראה, מבנה שנבנה במאה ה-16 על חורבות מקדשים עתיקים שהוקדשו לאפולו ומרקוריוס.

דווקא המבצר הזה הפך למעוז הראשון של ההמון, המקום שממנו יצאו ההתקפות נגד החיילים הצרפתים ונגד הכרכרות שעברו במקום. הצבא הצרפתי נכנס לשטח איטרי באמצע דצמבר 1798. בימים הבאים התרחשו עימותים קשים עם כנופייתו של פרה דיאבולו. ההתקפות היו בלתי צפויות וגרמו לעצירת הצעידה, עד כדי כך שהצרפתים הזעיקו תגבורת. ב-29 בדצמבר כבשו שלושה גדודים פולניים את המבצר, ואז נכנסו לאיטרי. הכפר נבזז ותושבים רבים הוצאו להורג, ביניהם גם אביו של פרה דיאבולו. מיקלה, שראה את אביו בפעם האחרונה, נשבע לנקום. הוא הסתתר בהרים, וחזר בלילה כדי לקבור את אביו בכבוד באדמת הכנסייה.

כשחזר להרים, אסף 600 איש וגיבש תוכנית חדשה. ליד איטרי, בגאטה, נמצאה המצודה החזקה ביותר בממלכה. פרה דיאבולו חשב להפוך אותה לבסיסו, כדי להגן על עצמו לפני ואחרי ההתקפות. אך כשהגיע למצודה ב-31 בדצמבר, גילה שהמפקד, הקולונל השווייצרי צ'ודי, נכנע לצרפתים. פרה דיאבולו הרגיש נבגד על ידי פחדנותם של הגנרלים הזרים ששירתו את הממלכה. הוא ארגן מחדש את כוחותיו, וכיוון שהצבא הצרפתי כבר חצה את נהר גריליאנו, החליט להרים נגדו את כל "ארץ העבודה". הוא עבר אחד אחד בכל הכפרים, גייס אנשים ואסף כסף, אך כעבור 12 ימים נודע לו על שביתת הנשק של ספרניזה (11 בינואר 1799). גם הגנרל מאק נכנע לאויב בלי להילחם.

ב-15 בפברואר 1799 נפלה נאפולי לאחר מספר ימי התנגדות מצד הלזארים (המונח "לזארי" (או "לזארוני") מתייחס לצעירים מהמעמדות הנמוכים בנאפולי של המאות ה-17-19. השם שימש לראשונה ככינוי גנאי על ידי הספרדים, כדי לתאר את תושבי נאפולי שהשתתפו במרד של 1647-1648. תפקידם היה מפורסם במיוחד בהגנה על העיר מפני המורדים של הרפובליקה הנפוליטנית של 1799, שנתמכה על ידי צרפת המהפכנית. הלזארי השתתפו גם במרידות תנועת הריסורג'ימנטו.) המלך פרדיננד הרביעי מבית בורבון מצא מקלט בפלרמו, בעוד שהוקמה הרפובליקה. כיבוש נאפולי לא הבטיח לצבא הצרפתי, ולא לרפובליקה הנפוליטנית, ריבונות על כל שטחי הממלכה, אשר נותרו, במיוחד באזורים הפריפריאליים, בידי הגרילה הלגיטימית. פרננדו הרביעי, נחוש בדעתו להשיב לעצמו את הכתר, כרת ברית עם אוסטריה ואנגליה כדי לצאת למלחמה נגד הצרפתים.

ממפקד כוח לוחם לקפטן חיל רגלים (1799-1800)

לפרה דיאבולו לא נותר אלא לשוב לאיטרי, שם השתתף בחודשים הבאים בכל ניסיונות המרד נגד הצרפתים. לאחר מכן שב עם כנופייתו לאזור ויה אפיה, ממערב לאיטרי, ויירט את כל השליחים שעברו בה; כך נותקו הקשרים בין רומא לנאפולי. בנוסף להשתלטות על דרכי התקשורת, פרה דיאבולו השתלט לחלוטין על השטח מגאטה לקפואה, אותו ניהל ישירות: מההרים שלו, הוא השגיח על מבצר גאטה שנמצא בידי הצרפתים.

בשנת 1799 הוקמה קואליציה בינלאומית שנייה נגד נפוליאון, ופרה דיאבולו התייצב בפני האנגלים, שמפקדתם הייתה באי פרוצ'ידה, כחייל מממלכת נאפולי, וביקש וקיבל שני תותחים וסירה. הוא קבע את בסיסו במרנולה (כיום שכונה הררית של העיירה פורמיה) והמשיך בפעילותו כגובה דמי חסות לאורך דרכי התקשורת העיקריות. פעילותו הייתה כה יעילה, עד שהאנגלים שיבחו אותו במילים חמות, שהגיעו לאוזניו של המלך פרננדו הרביעי בפלרמו. במאי, כאשר הקואליציה השנייה החליטה להטיל מצור על מבצר גאטה, נבחר פרה דיאבולו למפקד המבצע. כוחו, שמנה יותר מאלף איש, הוכר כחלק מהצבא הסדיר. המלך פרננדו מינה אותו לקפטן, ואילו המלכה מריה קרולינה מאוסטריה, כדי להביע את הערכתה, העניקה לו סיכת יהלומים. ב-15 במאי ערך פרה דיאבולו מסדר כוחות והוביל את המצור היבשתי, בעוד הצי האנגלי חסם את המבצר מהים.

בתחילת יוני נכנס צבא הקרדינל פבריציו רופו, סגנו הכללי של המלך פרננדו, לנסיכות אולטרה. היה זה צבא של מתנדבים שגויסו על ידי הקרדינל עצמו החל מחודש פברואר ונקרא על ידו "צבא האמונה הקדושה באדוננו ישוע המשיח". ה"סנפדיסטים"(משיחיים) הללו, שיצאו מקלבריה, שחררו את כל הכפרים באזור[8], שחררו גם את בזיליקטה ואפוליה, והוציאו להורג רבים מתומכי הרפובליקה. בעוד עיקר הצבא הצרפתי פנה צפונה, והותיר להגנת נאפולי רק שלושה גדודים, רופו התמקם בנולה, כעת מחוזק בכוחות סדירים אנגלים, רוסים, טורקים ואוסטרים, שהאדמירל הורציו נלסון, מקורבו של הקרדינל, הנחית על חופי קלבריה. בראש צי אנגלו-בורבוני, נלסון דאג לחסום את חופי קמפניה. מנולה, לאחר שקרא אליו את כל מנהיגי המורדים הפטריוטים כמו פרה דיאבולו (שרופו מעולם לא הסתיר את חוסר אמונו בהם), הקרדינל הוביל את הצבא לסומה ווסוביאנה ואז לפורטיצ'י, וכבש את שתיהן. בקרב ב-13 ביוני כבש צבא האמונה הקדושה את נאפולי. פרה דיאבולו ואנשיו לקחו חלק שולי בקרבות, וחשוב מכך, נמנע מהם לבזוז את העיר, ובכך נשלל מהם השלל הנכסף. מתוסכל, חזר פרה דיאבולו לגאטה כדי לחדש את המצור. בסוף יולי, לאחר שלושה חודשי מצור, הגנרל הצרפתי ז'יררדון פתח במשא ומתן על כניעה, אך ביקש לנהל משא ומתן רק עם האנגלים, שכן הוא ראה בפצה לא יותר מאשר שודד. בתגובה, הקפטן התכונן לתקוף את המבצר, אך רופו הורה לו לא לזוז. כניעת גאטה נחתמה על ידי הגנרל ג'ון אקטון מטעם הבורבונים ונלסון מטעם האנגלים.

בנאפולי, בינתיים, פרדיננדו תכנן את כיבוש רומא, שעדיין הייתה בידי הצרפתים. פרv דיאבולו הגיע לנאפולי כדי להשתתף בארגון המערכה הצבאית. בבירה הוא התארח בארמונו של אקטון, ראש ממשלת בורבון ומועדף המלכה מריה קרולינה. ב-14 באוגוסט הוא התחתן עם פורטונטה רחל דה פרנקו, נערה נפוליטנית שהכיר במהלך הכיבוש הצרפתי, בכנסיית הקהילה של סנט'ארקנג'לו אל ארנה. עדים לחתונה היו שני חבריו לנשק, שניהם מאיטרי.

ב-20 באוגוסט 1799 עזב פרה דיאבולו את נאפולי עם חייליו. ב-9 בספטמבר הגיע לוולטרי, ואז התמקם באלבאנו לאציאלה. לפני שתקף את העיר הנצחית, הוא חיכה לבואם של הכוחות הסדירים הנפוליטניים ונשאר באותו מקום עד אמצע ספטמבר. כדי להבטיח אספקה של מזון לחיילים, הוא לא היסס לפשוט על הכפרים הסמוכים ולבזוז אותם. במהלך שהותו באלבאנו לאציאלה, פצה היה מעורב ברצח ראש עיריית הכפר. רומא שוחררה על ידי הכוחות הנפוליטניים ב-30 בספטמבר, אך הממשלה החדשה גילתה חוסר אמון בלתי צפוי כלפי המורדים: ההמונים לא הורשו להיכנס לעיר. גם כוחותיו של פרה דיאבולו נפגעו מהצעד הזה. בנוסף, הם נוטרלו מנשקם ושכרם קוצץ. האנשים לא יכלו לעשות דבר מלבד לחזור לכפרים שלהם.

פרה דיאבולו סבל מגורל גרוע יותר. באלבאנו הוא נעצר (נתפס כשישן) ונכלא בקסטל סנט'אנג'לו. המנהיג לא חיכה לתחילת המשפט: הוא נמלט בלילה שבין ה-3 ל-4 בדצמבר. המעצר היה בהוראה של דייגו נסלי גנרל בצבא נאפולי. אך הוא לא ידע שב-24 באוקטובר, בנאפולי, מינה המלך את מיקלה פצה לקולונל בחיל הרגלים. לאחר בריחה של 200 ק"מ, פרה דיאבולו הגיע לנאפולי, שם זכה לקבלת פנים מהמלך. פרדיננדו הרביעי האמין לסיפורו וגמל לו, ומחק את החובות שצברו חייליו.

השנים בנאפולי (1800-1806)

בתחילת 1800 חזר פצה לעיר הולדתו בתור "מפקד כללי של מחוז איטרי". אשתו הייתה בהריון: נולד קרלו ולאחר מכן נולדה קלמנטינה. הוא התחיל לחיות חיים שקטים כקצין צבא מקצועי, אך לא היה שלם עם עצמו בגלל החובות שצבר ושנמחקו לו. הוא התחייב לשלם לכל המממנים של המיזמים בגאטה וברומא. כדי לעשות זאת, היה עליו לבטל את הצו המלכותי שהטיל "שכחה על הפיצויים שדרשו אנשים פרטיים". הוא נסע לנאפולי עם כל משפחתו, נטש את תפקידו כמפקד כללי ושכר דירה ברחוב מרינלה. בקשתו אבדה במשרדי הממשל המלכותי, ולאחר חודשים רבים הוא כתב למלך באופן אישי, וביקש למכור את הפנסיה שלו כדי להחזיר את חובותיו למממנים, "מכיוון שהוא מעדיף לסבול הוא ומשפחתו, מאשר לספוג נזיפות ועלבונות על כך שהפך לקולונל בעזרת הסיוע והעזרה שקיבל מהנושים". אולם, הבקשה נדחתה.

מקולונל למבוקש מספר אחת

בשנת 1806 ניצח נפוליאון ניצחון מכריע על הקואליציה הרביעית (הקואליציה השלישית משנת 1805 לא השפיעה ישירות על ממלכת נאפולי). אחת מהחלטותיו הראשונות הייתה להכריז מלחמה על ממלכת נאפולי. מועצת המלחמה של פרדיננד הרביעי החליטה לקרוא לפעולה הן את הקרדינל רופו והן את מנהיגי הארגונים שפרשו עם יחידותיהם. רופו דחה את ההצעה. רק קולונל פצה, שמח לחזור לפעולה. פרה דיאבולו עזב את נאפולי וחזר לפרובינציות כדי לגייס אנשים מיומנים בנשק מקרב האוכלוסייה. בעודו מתכונן למלחמה, הגיעה אליו הידיעה שהמלך נטש את נאפולי כדי למצוא מקלט, כפי שעשה כבר ב-1799, בפלרמו. כעבור כמה ימים קיבל צו המורה למפקדי הצבא שלא לתקוף את הצבא הנפוליאוני. "כתוצאה מכך, הוד מעלתו מצווה על קולונל פצה (פרה דיאבולו) ועל האחרים הממונים על גדודי המילואים שלא לבצע כל תנועה או התנגדות נגד הצבא האמור". בתמיכתו של המרשל המוכשר והאכזרי אנדראה מסנה, הוכתר ג'וזפה בונפרטה, אחיו של נפוליאון, למלך נאפולי על פי רצונו של הקיסר הצרפתי.

פרה דיאבולו היה אחד משני המפקדים הצבאיים היחידים שסירבו לציית לפקודה: השני היה הגנרל הנסיך לואי ד'אסיה-פיליפסטל, מפקד מבצר גאטה. פרה דיאבולו, שתמיד רצה שהמבצר ישמש כבסיס לפעולותיו, הגיע לשם ללא דיחוי. כמה ימים לאחר מכן, הצרפתים הגיעו אל המבצר והטילו עליו מצור. בשבועות הבאים, פרה דיאבולו יצא למבצעים נועזים כדי להטריד את עמדות הצרפתים. לאחר מכן הוא קרא תיגר עליהם בשטח הפתוח עם מעט אנשים. בסנט'אוליבה הוא הסתכן בנפילה בשבי, יחד עם אחיו ניקולה, אך הצליח לברוח למרנולה, ואז בסקאורי עלה על ספינה לגאטה. הצרפתים ניסו לשחד אותו בכסף, אך הוא סירב לבגוד במלכו.

בימים האחרונים של חודש אפריל, פרה דיאבולו הוזמן על ידי המלך לפלרמו. האנגלי ויליאם סידני סמית', אדמירל הצי המלכותי, הציע לו תוכנית שהייתה דומה למבצע של הסנפדיסטים שבע שנים קודם לכן: התקוממות בקלבריה והתקדמות הצבא עד נאפולי. ב-28 ביוני מונה סמית למפקד העליון של המשלחת, ופרה דיאבולו לסגנו. המבצע החל למחרת, ופרה, בראש "לגיון הנקמה" שלו, נחת מספינות אנגליות באמנטאה וניצח שוב ושוב את הצרפתים. ב-1 ביולי, 6,000 אנגלים, בפיקודו של הגנרל סטיוארט, נחתו מצפון לסנט'אופמיה, אך נהדפו על ידי כוח פולני בפיקודו של קולונל גרבנסקי עד למישור מיידה, שם נתקלו ב-5,000 צרפתים בפיקודו של הגנרל ז'אן ריינייר: בקרב מיידה, שני הצבאות נלחמו בכוחות שווים, כאשר לצבא נפוליאון היו פרשים טובים ושישה תותחים מול 16 תותחי הארטילריה של האנגלים, ורק הגעתו של פרה דיאבולו שברה את הקיפאון, ואיפשרה לסטוארט לנתק את הקשר עם מונטליאון; ריינייר חידש את הקרב ליד נהר אמאטו, ואחרי חמש שעות של לחימה ניצחו האנגלים, לקחו 1,100 שבויים, וכן מזון ותחמושת שריינייר נאלץ להשאיר מאחור במהלך הנסיגה. הגנרל הצרפתי ז'אן אנטואן ורדייה נמלט לקסאנו אל יוניו, אך גורש על ידי התושבים שהתקוממו בהמוניהם לאחר שריינר פתח באש על תושבי הכפר במרצ'לינרה (שהיו משוכנעים שהם מריעים לבואם של חיילים נאמנים לבורבון!).

בעוד המרד הפך לכללי, סמית' ופצה הרחיבו את חזית המבצעים והחלו במלחמת שיט במפרץ גאטה.[19][20] תושבי קלבריה נותרו לחסדי אויביהם, בהנהגתו הנחושה של המרשל מסנה. כשהגיע לחצר המלך, פרה דיאבולו זכה בתואר דוכס קסאנו, על שם העיר. בימים הבאים, הצרפתים דיכאו את המרידות בקלבריה: הם הפכו לאדוני הממלכה, לאחר שכבשו גם את מבצר גאטה.

פרה דיאבלו ניסה לבצע משימה נואשת: להרים את קמפניה מאחורי הגב של הצרפתים. ב-2 בספטמבר הוא נחת בספרלונגה ואז פנה לאיטורי. הוא החליט מה לעשות על סמך מספר האנשים שיצליח לגייס. 500 איש נענו לקריאתו, אך זה היה מספר קטן מדי כדי להתמודד עם הצרפתים בשטח פתוח. הוא גנב מהאויבים שני תותחים והתבצר בסורה, על גבול אברוצו. סורה הותקפה משלושה כיוונים: הכוחות הצרפתיים היו עדיפים במספרם. לאחר שלושה ימים, שני התותחים הפסיקו לפעול ופרה דיאבולו נמלט לעמק רווטו (29 בספטמבר), כשהוא בורח מהצרפתים שהופתעו ולא הספיקו להגיב. פרה דיאבולו מצא מקלט בהרי מירנדה והפך למבוקש מספר אחת בממלכת נאפולי. לאחר שהצטמצם כוחו ל-300 איש, הדוכס מקסאנו עבר מכפר לכפר, בניסיון כושל לעורר את האוכלוסייה למרד נגד האויב. הוא חצה את אספריה, פיגנטארו, באוקו (היום בובילה ארניקה) ואיזרניה. בינתיים, הצרפתים חסמו את כל הגישות לעמקים. פרה דיאבולו הסתתר, אך לא יכול היה לצאת ממחבואו. על ראשו הוצע פרס של 17,000 דוקאטים, והקולונל ז'וזף לופולד סיגיסברט הוגו (אביו של הסופר ויקטור הוגו) מונה למפקד המרדף. המרדף נמשך חמישה עשר ימים, ובסופו הונסו אנשי פרה דיאבולו למלכודת ומצור בעמק בואנו. כאן נאלץ הדוכס לצאת לקרב, שהתקיים באוקטובר. הקרב נמשך שש שעות, בין השאר משום שהגשם שירד במשך ימים רבים הפך את הרובים לבלתי שמישים. הקרב נערך ב"נשק לבן",פנים אל פנים. ההתקפה הצרפתית נהדפה (בקרב נהרגו 400 צרפתים ו-40 מורדים) ופרה דיאבולו נמלט שוב ממצוד. הוא פנה לכיוון בנבנטו עם 150 איש, ומצא מקלט בפורקה קאודין, שם חשב שהוא יהיה בטוח. אולם הוגו מצא אותו והתעמת איתו. הפעם מספר הקורבנות היה לטובת הצרפתים, ופרה דיאבולו נותר עם 50 איש בלבד.

הקרב האחרון והסוף.

כשהגיע לקאבה דה טירני, פרה דיאבולו ערך מסדר אחרון של אנשיו, וקבע שהקבוצה תתפזר וכל אחד ילך לדרכו. הוא נדד ימים רבים מכפר לכפר, עד שב-1 בנובמבר, כשהיה מותש, זיהה אותו בעל בית מרקחת והוא נתפס בברוניסי. הוא הובא לסלרנו, זוהה, וב-3 בנובמבר הועבר לכלא בנאפולי במרכבה מוקפת בחיל רגלים פולני. ב-10 בנובמבר נידון למוות על ידי בית הדין המיוחד שהתכנס בקסטל קפואנו. כשהתבקש למסור את פרטיו, הצהיר שהוא קולונל בצבא הבורבוני. הוא הוצא להורג בתלייה בפיאצה דל מרקאטו ב-11 בנובמבר, לבוש במדי בריגדיר בצבא הבורבוני ועונד את תואר הדוכס מקסאנו על צווארו. גופתו הושארה במשך שעות רבות עד הערב, לעיני כל, כאזהרה לאוכלוסייה. כשנודע למשפחה המלכותית על תלייתו של פצה, היא ערכה את הלווייתו בקתדרלה של פלרמו. הוא נקבר בכנסיית אינקוראבילי. בשנת 2019 נחנך פסל פרוטומה של פצה באיטרי, עיר הולדתו.

 ספרות, אופרה וקולנוע 
ויקטור הוגו כתב עליו: "פרה דיאבלו גילם את הדמות הטיפוסית, המופיעה בכל המדינות שנכבשו על ידי זרים, השודד-פטריוט, המורד הלגיטימי הנלחם נגד הכובש. הוא היה ב"איטליה" מה שהיו לאחר מכן אמפקסינדו בספרד, קנריס ביוון ועבד אל-קאדר באפריקה!"

דמותו של פרה דיאבלו מופיעה גם ברומן של אלכסנדר דיומא, "לה סנפליצ'ה", העוסק באירועים שהובילו להקמת הרפובליקה הפרטנופית.

ב-1830 השתמש המלחין הצרפתי דניאל אובר בסיפורו של השודד כדי להלחין את האופרה הקומית "פרה דיאבולו", Fra Diavolo, ou L'hôtellerie de Terracine, על פי ליברית מאת אז'ן סקריב וקזימיר דלביין (אשר, למען האמת, לקחו לעצמם חופש רב ביחס לסיפור המקורי). האופרה הועלתה לראשונה ב-28 בינואר 1830, באופרה קומיק בפריז. הליברית של הגרסה האיטלקית תורגמה ועובדה על ידי מנפרדו מג'יוני.

בתחילת המאה ה-20, גם הקולנוע התעניין בסיפורו של השודד מאיטרי. להלן רשימה של הסרטים שהוקדשו לו:
 Fra Diavolo en la Alameda (1906), di Salvador Toscano (Messico)
 Fra Diavolo (1912), di Alice Guy (USA)
 Fra Diavolo (1924), di Emilio Zeppieri (Italia)
 Fra Diavolo (1925), di Mario Gargiulo e Roberto Roberti (Italia)
 Fra Diavolo (1931), di Mario Bonnard (Francia)
 Fra Diavolo (The Devil's Brother) (1933), di Hal Roach e Charley Rogers con Stanlio e Ollio (USA).
 Fra Diavolo (1942), di Luigi Zampa (Italia)
 Donne e briganti (1950), di Mario Soldati (Italia)
 La leggenda di Fra Diavolo (1962), di Leopoldo Savona (Italia)
 I tromboni di Fra Diavolo (1962), di Giorgio Simonelli (Italia)
 Il fiocco rosso (2008), di Antonio Colaruotolo, Luca Di Cangio, Gianfranco Ortenzi e Valeria Martone (Italia)

 לקריאה נוספת 
 Luca Topi, "C'est absolumment la Vandée". L'insorgenza del Dipartimento del Circeo (1798-1799), FrancoAngeli, Milano, 2003,
 Francesco Barra, Michele Pezza detto Fra Diavolo. Vita avventure e morte di un guerrigliero dell'800 e sue memorie inedite, Cava de' Tirreni, Avagliano, 1999.
 Piero Bargellini, Fra Diavolo, Firenze, Vallecchi, 1932.
 Giuseppe dall'Ongaro, Fra' Diavolo, Novara, Istituto Geografico De Agostini, 1985.
 Roberto Giardina, La leggenda di Fra Diavolo: l'avventurosa storia del brigante buono, Casale Monferrato, Piemme, 1995.
 Vittorio Gleijeses, Napoli nostra e le sue storie, Società Editrice Napoletana, 1973, pp. 249-252.
 Ernesto Jallonghi, Fra' Diavolo (colonnello M. Pezza) nella storia e nell'arte, Firenze, Società Tipograffica Editrice Cooperativa, 1910.
 Georges Lefebvre, Napoleone, Bari, Editori Laterza, 2009, .
 Francesco Leoni, Storia della controrivoluzione in Italia (1789-1859), Napoli, Guida, 1975.
 Pino Pecchia, Il Colonnello Michele Pezza (frà Diavolo). Protagonista dell'Insorgenza in Ciociaria e Terra di Lavoro. 1798-1806, Fondi, Arti Grafiche Kolbe, 2005.
 Pino Pecchia, Cimeli di frà Diavolo. Memorie del bicentenario della morte di Michele Pezza (1806-2006), Fondi, Arti Grafiche Kolbe, 2009.
 Francesco Perri, Fra Diavolo, Soveria Mannelli, 2006 [1948], .
 Domenico Sacchinelli, Sulla vita del cardinale Fabrizio Ruffo (PDF), Tipografia di Carlo Calanco, 1836.
 Massimo Viglione, La "Vandea italiana", Roma, Effedieffe, 1995.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:גיבורים לאומיים
קטגוריה:מהפכנים איטלקים
קטגוריה:מורדים
קטגוריה:אנרכיסטים איטלקים