דניאל לינדזי ראסל

דניאל לינדזי ראסל הבן (באנגלית .Daniel Lindsay Russell Jr; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1862–1866 ובשנים 1876–1877, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1879–1881, וכמושל קרוליינה הצפונית ה-49 בשנים 1897–1901.

אף על פי שבמלחמת האזרחים האמריקנית לחם ראסל בשורות צבא הקונפדרציה, היו הוא ואביו תומכי האיחוד. לאחר המלחמה הוא הצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית בקרוליינה הצפונית, זיקה פוליטית יוצאת דופן כמי שהשתייך למעמד בעלי אחוזות המטעים. בתקופה שלאחר המלחמה הוא כיהן כשופט.

כמי שנבחר כמושל מטעם קואליציה של הרפובליקנים ושל המפלגה הפופוליסטית שניצחה את המפלגה הדמוקרטית, היה ראסל מושל המדינה הרפובליקני הראשון מאז תום תקופת השיקום ב-1877. במהלך תקופת כהונתו הוא אישר חקיקה שהרחיבה את זכות ההצבעה באמצעות צמצום הדרישות לבעלות על רכוש.

כדי למנוע את ניצחונה של קואליציה כזאת שוב, ניהלו הדמוקרטים ב-1898 מסע בחירות של הפחדה, ששם דגש על העליונות הלבנה, ועלה בידם להשיב לעצמם את השליטה בבית המחוקקים המדינתי. הדמוקרטים שהשתתפו במהומות הגזעיות בווילמינגטון באותה שנה, הדיחו את ראש העיר הנבחר הלבן, תומך הדו-קיום, ואת חברי מועצת העיר הלבנים יומיים לאחר הבחירות. מאמציו של ראסל לדיכוי המהומות לא נחלו הצלחה, וההמון תקף את שכניו השחורים, וגירש רבים מהם לצמיתות מהעיר שהפכה לבעלת רוב לבן.

בשנה שלאחר מכן העבירו הדמוקרטים בבית המחוקקים חוקה חדשה למדינה, אל מול התנגדותו של ראסל, ומבלי להגיש אותה לאישור הבוחרים. חוקה זו שללה למעשה את זכות ההצבעה מהרוב המוחלט של השחורים ומרבים מהלבנים העניים. כתוצאה מכך היה ראסל המושל הרפובליקני האחרון של קרוליינה הצפונית עד 1973.

ראשית חייו
דניאל לינדזי ראסל נולד באחוזת וינאבו (Winnabow ) שבמחוז ברנזוויק, ליד וילמינגטון שבקרוליינה הצפונית, כבנם של דניאל לינדזי ראסל האב ושל אליזבת קרוליין סנדרס, בתו של בעל מטעים מכובד. כשהיה בן שלושה חודשים, מתה אימו כתוצאה מסיבוך של הלידה, ובשש השנים הבאות הוא גדל אצל משפחת אימו באחוזת המטעים פלו אלטו , ולאחר מכן עבר להתחנך בבית הספר בינגהאם שבמחוז אורנג'. ראסל למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, אך עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית הוא פרש מלימודיו. בעת לימודיו הוא היה חבר באחוות דלתא-פסי, ובמלחמה הוא הוצב כקפטן בצבא הקונפדרציה.

קריירה פוליטית
ב-1862 נבחר ראסל לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית. באותה תקופה הוא למד משפטים, וב-1866 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בווילמינגטון. הן ראסל והן אביו היו תומכי האיחוד, אף על פי שהוא לחם בשורות צבא הקונפדרציה, ובתקופת השיקום הוא הצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית.

ב-1868 מונה ראסל כשופט בבית המשפט הגבוה של קרוליינה הצפונית בסבב השיפוטי הרביעי, תפקיד בו הוא כיהן עד 1874. ב-1871 הוא היה נציג לוועידת החוקה של קרוליינה הצפונית. ב-1876 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית. באותה שנה הוא שב לבית הנבחרים וכיהן בו עד 1877.

בערך בתקופה זו פעל הארגון הצבאי למחצה תומך העליונות הלבנה "החולצות האדומות"  לדכא את המפלגה הרפובליקנית ואת הצבעת האפרו-אמריקאים בקרוליינה הצפונית. מטרתם הייתה להשיג שליטה באמצעות המפלגה הדמוקרטית. לאחר הבחירות לנשיאות של 1876 תמה תקופת השיקום והכוחות הפדרליים נסוגו מהדרום. על אף אובדן ההגנה, נותרו הרפובליקנים ותומכיהם השחורים פעילים בקרוליינה הצפונית.

ב-1878 התמודד ראסל על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית כמועמד קואליציה של הרפובליקנים ושל מפלגת השטרות הירוקים . בתוצאה צמודה הוא הביס את חבר בית הנבחרים המכהן באותו מחוז, הדמוקרט אלפרד מ. ואדל  ביחס קולות של 11,611 מול 10,730. ראסל כיהן תקופת כהונה אחת ב ממרץ 1879 ועד מרץ 1881, ולא התמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות הבאות.

בעשור הבא עסק ראסל בעריכת דין, אך נותר פעיל במפלגה הרפובליקנית. בשנות ה-90 עלה כוחה של המפלגה הפופוליסטית. אף על פי שברוב מדינות ארצות הברית היא חברה לדמוקרטים, בקרוליינה הצפונית היא כרתה ברית עם הרפובליקנים כיריבים משותפים מול המפלגה הדמוקרטית השלטת, והם הריצו מועמדים משותפים למשרות רבות.
מושל קרוליינה הצפונית
ב-1896 קיימו שתי המפלגות ועידות מדינתיות נפרדות כדי לאפשר לפופוליסטים לבחור מועמדים לחבר האלקטורים שיהיו מחויבים לדמוקרט ויליאם ג'נינגס ברייאן. בוועידת הרפובליקנים המדינתית שהתקיימה בראלי ב-16 במאי, נבחר ראסל כמועמד למשרת מושל קרוליינה הצפונית בסבב ההצבעה השביעי על פניו של אוליבר ה. דקורי , לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. דקורי הממורמר שכנע את הפופוליסטים להריץ סדרה נפרדת של מועמדים למשרות הפוליטיות השונות במדינה, כשוויליאם א. גתרי  היה מועמד למשרת המושל, ודקורי עצמו כסגן המושל. הרפובליקנים והפופוליסטים הריצו מועמדים משותפים לשאר המשרות במדינה.

על אף שבירת הברית, תמכו פופוליסטים רבים בראסל בכל אופן, וכמה מהדמוקרטים הממורמרים הצביעו עבור גתרי. מצב זה איפשר לראסל לנצח בבחירות שהתקיימו ב-3 בנובמבר והוא זכה ב-153,787 קולות (46.5 אחוזים) מול 145,266 הקולות של הדמוקרט סיירוס ב. ווטסון, 31,143 הקולות של גתרי ו-809 הקולות של מועמדים אחרים. הוא כיהן כמושל תקופת כהונה אחת של ארבע שנים. גם לתפקיד סגן המושל נבחר מועמד הרפובליקנים צ'ארלס ריינולדס, וקואליציית המיזוג הצליחה להכניס מועמדים רבים למשרות ברחבי המדינה.

הברית הרפובליקנית-פופוליסטית המשיכה בבחירות לבית המחוקקים, ומועמדיה הצליחו להשיב את השליטה בו. הם הרחיבו את זכות הבחירה לראשונה מאז תקופת השיקום באמצעות הפחתת הדרישות לבעלות על רכוש עבור ציבור הבוחרים. מהלך זה היטיב עם לבנים רבים, שהיו הרוב במדינה, אך גם עם השחורים. ראסל חתם על החוק, ועם זכות ההצבעה המורחבת, מספר שחורים נבחרו לבית המחוקקים ולגופי הממשל המקומי.

אף על פי שראסל לא התמודד בבחירות של 1898, הפכו אותו הדמוקרטים למטרה לחיציהם במסע הבחירות שלהם. הם תקפו אותו על כך שחתר תחת העליונות הלבנה, נופפו בחששות מפני "שלטון השחורים", והשיגו שוב את השליטה בבית המחוקקים.
המהומות הגזעיות בווילמינגטון

ב-8 בנובמבר 1898 ניצחה קואליציה של שחורים בבחירות המקומיות בוילמינגטון, אז העיר הגדולה בקרוליינה הצפונית, ובה היה רוב של שחורים. אלפרד ואדל, שאותו הביס ראסל בבחירות לקונגרס ב-1878, הוביל אלפים של פורעים לבנים במה שנודע כמהומות הגזעיות בווילמינגטון. הם תפסו את השליטה בעיר בכוח הזרוע, והחריבו את העיתון היחידי במדינה שהיה בבעלות של שחורים.

ההמון המשיך ותקף את השכונות של השחורים, במיוחד ברוקליין, הרג כמה אנשים ורדף אחר מאות אל מחוץ לעיר. ראסל הורה לרגימנט הרגלים הקל של וילמינגטון ולכוחות המילואים של צי ארצות הברית לדכא את המהומות, אך תחת זאת הם נעשו מעורבים בהן. בשל המתקפות, עזבו את העיר לצמיתות כמעט 2,100 שחורים, והדמוגרפיה שלה השתנתה לעיר בעלת רוב לבן.

כדי למנוע ניצחון נוסף של קואליציית מיזוג או של הרפובליקנים, עשו הדמוקרטים ב-1899 שימוש ברוב שלהם בבית המחוקקים להעביר תיקון לחוקת קרוליינה הצפונית שלמעשה מנע את זכות הבחירה של השחורים ושל רבים מהלבנים מהמעמד הנמוך. כתוצאה מכך ירד שיעור ההצבעה באופן דרמטי, השחורים הודרו מהמערכת הפוליטית, ומצבה של המפלגה הרפובליקנית במדינה היה בכי רע. מצב זה נמשך עד שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר החקיקה הפדרלית לזכויות האזרח השיבה את זכויות ההצבעה של השחורים, והלבנים בדרום החלו לנטוש את נאמנותם המותנית לדמוקרטים.

ראסל היה אחרון מושלי קרוליינה הצפונית מטעם המפלגה הרפובליקנית עד 1972, כאשר שינוי זה היה בעיצומו.

מותו
לאחר תום כהונתו כמושל שב ראסל לעיסוקו בעריכת דין בווילמינגטון, וניהל את אחוזתו.

ב-1869 נשא ראסל לאישה את שרה אמנדה סנדרס, לשניים לא היו ילדים.

דניאל לינדזי ראסל נפטר באחוזתו, אחוזת בלוויל, שליד וילמינגטון ב-14 במאי 1908. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית במחוז אונסלו שבקרוליינה הצפונית.
לקריאה נוספת
 Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 3, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1147-1148.

קישורים חיצוניים

 דניאל לינדזי ראסל באתר אגודת המושלים הלאומית 

 דניאל לינדזי ראסל באנציקלופדיה של קרוליינה הצפונית 
 דניאל לינדזי ראסל באתר The Political Graveyard 


הערות שוליים

קטגוריה:מושלי קרוליינה הצפונית
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הצפונית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:חברי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית
קטגוריה:שופטי בתי המשפט של קרוליינה הצפונית
קטגוריה:אנשי צבא הקונפדרציה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1845
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1908