פוריאנט

פוריאנט (צ'כית: Furiant) הוא ריקוד עם בוהמי המאופיין במפעם מהיר ובקצב לא סדיר ומשתנה. במוזיקה קלאסית נהוג לסמן את הפוריאנט במשקל משולש קבוע (3/4), אף על פי שלרוב שתי התיבות הראשונות מחולקות לשלוש יחידות במשקל זוגי (2/4) באמצעות המיולה. בפוריאנט נעשה שימוש רב בסינקופות ובהמיולות.

הפוריאנט נרקד בזוגות. הוא צבר פופולריות במאה ה-19 בבוהמיה ונטמע במוזיקה של מלחינים צ'כיים כמו בדז'יך סמטנה ואנטונין דבוז'אק, שהשתמשו בפוריאנטים ביצירותיהם הקלאסיות.

ממוזער|ציור של איכרים בוהמיים מאת ואצלב ברוז'יק (Václav Brožík, 1851–1901).

 אטימולוגיה
מלבד השם לריקוד, המילה משמשת גם לתיאור אדם יהיר, שחצן ובעל חשיבות עצמית מנופחת. המילה מתועדת בשפה הצ'כית לראשונה בסוף המאה ה-18, אז במשמעות "מורד" או "מפר סדר". במובן זה היא הופיעה באופרה "De Rebellione Boemica Rusticorum" של יאן אנטוש מ-1777, ובבלדה "Chvála sedláků", גם היא משנות ה-70 של המאה ה-18.

לא ברור איך הגיע השם "פוריאנט" למחול זה, ומקור השם שנוי במחלוקת בקרב החוקרים. ג'ון פול בוהומיל דודק (John Paul Bohumil Dudek) הציע שהמילה נכנסה לשפה הצ'כית, בדרך כלשהי בשאילה מלטינית, מהמילה furians (פֿוּרִיאַנְס). התכונות שמקושרות עם המילה במשמעויותיה האחרות בצ'כית, בהן מרדנות, יוהרה, וגאוותנות, יוחסו בבוהמיה לאיכרים (למשל, באופרה "Naši furianti" (1887) של לדיסלב סטרופז'ניצקי (Ladislav Stroupežnický), וייתכן שהקשר ההדוק בין הריקוד לאיכרים הוביל למתן השם "פוריאנט" לריקוד. יתר על כן, ריקודי עם בוהמיים אחרים בעלי משקל מורכב נקראו גם הם בשמות קשורים, כמו "Sedlák" (מבוטא סֶדְלָ֫ק, משמעות השם: איכר) או "Kozel" (מבוטא ק֫וֹזֶל, משמעות השם: תיש). כך, למשל, כתב לדיסלב אורבן (Ladislav Urban) בספרו "The Music of Bohemia" (1919):
 הוצע בחוגים גרמניים שהשם ניתן לריקוד דרך ריקוד גרמני מוקדם יותר, בשם פֿוּרִי (Furie), שקיבל את שמו משום שהוא סוער ומהיר. ריקוד בשם זה מופיע אצל יוהאן יואכים קוונץ ב–Versuch einer Anweisung die Flöte traversiere zu spielen מ-1752 ואצל  ב–Klavierschule מ-1789. ירוסלב מארקל הציע שהמילה חדרה לצ'כית דרך הצרפתית במהלך המלחמות הנפוליאוניות.

 במוזיקה עממית 

הפוריאנט היה פופולרי בכל רחבי בוהמיה במאה ה-19 כריקוד עם. ריקודי עם בעלי משקל מורכב כמו הפוריאנט נפוצים בבוהמיה, במוראביה, בסלובקיה, ובבוואריה, וקיימות וריאציות רבות של ריקודים כאלה, בשמות שונים ובחלוקה שונה ליחידות זמן. הפוריאנט הטיפוסי הוא זה המחולק לשלוש יחידות זוגיות ולאחריהן שתי יחידות משולשות, אבל מתועדים גם ריקודי עם בוהמיים עם חלוקה פנימית אחרת. חלקם אף מתועדים באותו שם עם כמה חלוקות פנימיות. לדוגמה, באזור האתנומוזיקולוגי לוקטסקו תועדו ריקודים בעלי משקל מורכב, גם בחלוקה פנימית 3+3+2+2 וגם בחלוקה פנימית 2+2+3+3, תחת אותו השם, "Latovák" (מבוטא לָטוֹבָֿ֫ק). במובן הרחב ביותר של הפוריאנט נעשה שימוש כדי לתאר אפילו לחני עם מהירים במשקל משולש לחלוטין.

הפוריאנט קשור קשר הדוק לאיכרים ולועג לזחיחות ולצרות האופקים שאפיינה אותם בתרבות הבוהמית. הרקדן מחקה איכר גאוותן שרודף ומחזר אחרי הרקדנית; הוא קופץ ורוקע בנעליו בהתאם למקצב האופייני כשידיו על מותניו ומסיר את המעיל שלו. הרקדנית צועדת באופן קל בהרבה מהרקדן, ורוקדת לפניו ומסביבו, ומסתובבת במקום. אחר זאת, הרקדן מניח את ידיו על מותני הרקדנית והם רוקדים יחדיו כמו בלנדלר או ב.

גם השירים המלווים את הפוריאנט הם קלילים והומוריסטיים, ומכילים עקיצות כלפי איכרים ויהירותם. השיר המזוהה ביותר עם הריקוד, "Sedlák, sedlák, sedlák" (איכר, איכר, איכר), הוא תועד לראשונה על ידי  ב-1842. השיר מכנה את האיכר בלגלוג "איש גדול מאוד", ובגרסה הנהוגה סביב , מכנה אותו "טיפש" מפורשות. הלחן של שיר זה שימש את בדז'יך סמטנה בכתיבת שני הפוריאנטים שלו.

השירים שמלווים פוריאנטים מכילים רצף של שלוש מילים דו-הברתיות בזמן ההמיולה האופיינית, ולרוב זו אותה מילה שחוזרת שלוש פעמים. לחנים עממיים רבים עברו בין הדורות בלי תיעוד של מחברם, אבל אחד מהם נמצא בכתבים של המלחין והקאפלמייסטר הצ'כי , בין לחנים לריקודי עם אחרים שכתב. רוב הלחנים העממיים כתובים בפסוקים מוזיקליים בני שמונה תיבות, אך ישנם גם פוריאנטים בעלי חלוקה פנימית שונה כמו "Vosy vosy vosy" ו-"Houvej houvej houvej".
 שיוך אתני 

הפוריאנט היה נפוץ בקרב צ'כים וגרמנים כאחד, ושיוכו האתני המקורי שנוי במחלוקת. בחוגים גרמניים הוצע שמקור הפוריאנט בריקוד גרמני קודם ששמו "Furie", כפי שתועד אצל טורק וקוואנץ. ג'ון טירל מתנגד לכך וגורס שבניגוד לאופיו הסוער והמהיר של הריקוד הגרמני, האופי של הפוריאנט במקורות הצ'כיים הישנים ביותר הוא קליל, הומוריסטי ומתון בקצבו. הלחן המזוהה ביותר עם הפוריאנט, זה של "Sedlák, sedlák, sedlák", נאסף על ידי  בקובץ השירים "České národní písně" (1825), במילים גרמניות. זה המופע הקדום ביותר הידוע של שיר במקצב האופייני לפוריאנט שמזכיר את השם "Furiant" באופן מפורש. כמו כן, ריקודים דומים תועדו בבוואריה, ולא ברור אם מדובר בהשפעה סלאבית על הגרמנים או שמא שכיחות ריקודים כאלה השפיעה על הצ'כים.

על אף המחלוקת על מוצאו, הפוריאנט מזוהה עם התרבות הצ'כית ובמיוחד עם המוזיקה הקלאסית הצ'כית. הריקוד מקושר במידה רבה למוזיקה הקלאסית הצ'כית בשל פועלם של המלחינים סמטנה ודבוז'אק, גם מחוץ לצ'כיה. במהלך המאה ה–19, עם התפתחותה, שאפה התנועה הלאומית הצ'כית לבסס את הזהות הלאומית דרך המוזיקה העממית, וריקודי עם מבוהמיה ומוראביה אומצו על ידי התנועה הלאומית. הפוריאנט, שנעשה פופולרי במיוחד בצ'כיה בעקבות הכלה המכורה של סמטנה, הפך יחד עם הסוסדסקה לריקוד לאומי. הפוריאנט נאסף גם לתוך הריקוד הסלוני  (Česká beseda) על ידי הכוריאוגרף  והמלחין .

 במוזיקה קלאסית 
במוזיקה הקלאסית, הפוריאנט מאופיין בקצב מהיר מאוד, שמתואר לעיתים כמשולהב או כמלא חיים. זאת בדומה לתיאור של ה"Furie" אצל טורק ב-"Klavierschule". הפוריאנט במוזיקה הקלאסית הושפע במידה רבה מיצירותיהם של סמטנה ושל דבוז'אק. סמטנה כתב שני פוריאנטים, אחד במערכה השנייה של הכלה המכורה, ואחד בקובץ הריקודים הצ'כיים שלו.
בכלה המכורה של סמטנה

ממוזער|שחקנים רוקדים, מתוך הכלה המכורה, Opera v Šárce, 3 בספטמבר 2023
הכלה המכורה היא האופרה השנייה של בדז'יך סמטנה, בשלוש מערכות, ללברית שנכתב על ידי . סמטנה השלים את הטיוטה שלו לפסנתר במהלך אוקטובר 1865, ולאחר ההצלחה של הבראנדנבורגים בבוהמיה בפברואר 1866, הוא תזמר את הכלה המכורה והשלים את הגרסה הראשונה של האופרה ב–16 במרץ. האופרה עלתה לבמה ב–30 במאי 1866, אז בשתי מערכות, ועברה סדרה של עריכות עד לצאת הגרסה החמישית ב–25 בספטמבר 1870.

הפוריאנט נוסף בגרסה הרביעית שעלתה ב–1 ביוני 1869, יחד עם השכתוב לשלוש מערכות. הפוריאנט הופיע במקור בצמוד לפולקה באופרה בסוף המערכה הראשונה, אבל בגרסה הסופית של האופרה מיקם סמטנה את הפוריאנט מחדש בתור הקטע המוזיקלי השני במערכה השנייה, אחרי השיר "To pivečko". לכתיבת הפוריאנט, סמטנה התבסס בלחן של השיר העממי "Sedlák, sedlák, sedlák". סמטנה הוסיף ללחן פתיח משלו, ליווי הרמוני, הנמיך אותו מסול מז'ור לפה מז'ור, ושינה את המפעם למהיר ואנרגטי שמזוהה עם הפוריאנט ביצירות קלאסיות. מבין שלושת המחולות באופרה, הפוריאנט הוא היחיד שסמטנה ביסס את הלחן שלו על שיר עם.

בריקודים הסלבוניים של דבוז'אק
הריקודים הסלבוניים הם אוסף של 16 לחנים למחולות עממיים המקובצים בשני קבצים שונים (Op. 46, Op. 72) והם יחדיו מהמפורסמים שביצירותיו של אנטונין דבוז'אק. בקובץ הראשון, גם הריקוד הראשון בדו מז'ור וגם הריקוד השמיני והאחרון בסול מינור הם פוריאנטים. הריקודים הסלבוניים נכתבו לבקשת המוציא לאור של דבוז'אק ב-1878, פריץ זימרוק. לאור ההצלחה של המחולות ההונגריים של ברהמס, ביקש זימרוק מדבוז'אק להלחין קובץ של ריקודים בסגנון דומה לפסנתר בארבע ידיים, אבל בהשראה סלאבית. דבוז'אק הלחין לפסנתר ועיבד אותם לתזמורת באותה השנה. בניגוד לברהמס שהתבסס על נעימות עממיות, דבוז'אק הלחין לחנים מקוריים לכל הריקודים הסלבוניים.
בריקודים הצ'כיים של סמטנה
הריקודים הצ'כיים של סמטנה הם אוסף ריקודים צ'כיים שנכתבו על ידי סמטנה ושפורסמו גם הם בשני קבצים. הקובץ הראשון מכיל 4 פולקות והוא נכתב באוגוסט 1877. שנה לאחר מכן, באוגוסט 1878, קיבל סמטנה עותק של הריקודים הסלבוניים של דבוז'אק מחברו . כתגובה אליהם, כתב סמטנה את הקובץ השני של ריקודים צ'כיים שלו ב-1879. סמטנה ביקר את הבחירה של דבוז'אק לפרסם את הריקודים שלו תחת הכינוי הכללי "ריקודים סלבוניים", וביקש מהמוציא לאור שלו, אורבאנק, להוסיף את שמות המחולות המדויקים לצד כל יצירה. הקובץ השני של הריקודים הצ'כיים נפתח בפוריאנט נוסף של סמטנה, שגם בכתיבתו סמטנה נעזר בשיר "Sedlák, sedlák, sedlák", הפעם באופן חופשי יותר ושלא נצמד ללחן המקורי באותה המידה. הפוריאנט בנוי במבנה A-B-A, עם קודה. החלק הראשון נפתח באופן סוער, והתמה הראשית מתחילה בחמש יחידות זוגיות רצופות.

ביצירות אחרות
ממוזער|התמה הראשית הראשונה בפרק השלישי של הסימפוניה השישית של דבוז'אק|360x360 פיקסלים
דבוז'אק המשיך לכתוב פוריאנטים רבים אחרי הריקודים הסלבוניים. כבר באותה השנה, 1878, הלחין דבוז'אק שלושה פוריאנטים נוספים: שני הפוריאנטים ברה ופה מז'ור Op. 42 B. 85, והפרק "פרסטו" בשישיית כלי הקשת שלו בלה מז'ור Op. 48 B. 80. ב-1879, הוא חתם את  Op. 39, B. 93 בפוריאנט מהיר. ב–1882, הוא כתב את הפרק השלישי והאחרון של הקונצ'רטו לכינור שלו Op. 53 כפוריאנט. הפוריאנט מתוך דומקה ופוריאנט לפסנתר Op. 12 B. 137 (1884) מוספר כשני מבין שתי היצירות על אף שדבוז'אק הלחין אותו לפני הדומקה. בחמישיית הפסנתר בלה מז'ור, (1887) Op. 81 B. 155, הפרק השלישי מכונה "סקרצו", והכינוי "פוריאנט" מופיע רק בסוגריים. הפרק חסר את המקצב ואת המעברים בין 2/4 ו-3/4 שאופייניים לריקוד. דבוז'אק כתב פוריאנט בתור הפרק השביעי והאמצעי בקובץ Poetic Tone Pictures, Op. 85 (1889). הריקוד הוא אחד הפרקים הקשים ביותר טכנית בקובץ.

דבוז'אק השתמש בפוריאנט גם בשלוש מהסימפוניות שלו (ב, B. 112, Op. 60 (1880); בשביעית, B. 141, Op. 70 (1885); בתשיעית, (1893) B. 178, Op. 95), בכולן בפרק השלישי. השימוש בקצב לא סדיר בולט במיוחד בסקרצו של הסימפוניה השישית: התמה הראשונה של הפרק השלישי מתחלפת בין 3/4 ו-3/2 באופן תדיר, ובתמה השנייה המשקלים מופיעים במקביל, 3/4 בקולות הנמוכים ו-3/2 בגבוהים. חלק הטריו איטי יותר, והמשקל המשולש שלו נשאר אחיד יחסית.
ממוזער|דיגיטיזציה של הפוריאנט לנבל Op. 77 של האנוש טרנצ'ק
ממוזער|דיוקן של זדנייק פיביך
מלבד בדז'יך סמטנה ואנטונין דבוז'אק, גם מלחינים קלאסיים אחרים, כמו ארנסט פון דוהנאני (1895), בדז'יך קז'ידלו (1900),  (1900), ובוהוסלב מרטינו (1917), כתבו פוריאנטים משל עצמם.  (1850-1900), בן זמנם הקוסמופוליטי של סמטנה ודבוז'אק, הלחין שני פוריאנטים: הפרק השלישי של הסונטה לפסנתר שלו, ומצבי רוח, רשמים ומזכרות Op. 47 מס' 59 (1897). פוריאנטים אלה הם מהיצירות היחידות של פיביך שנכתבו כריקוד עם צ'כי טיפוסי, שהלחין לרוב באופן יותר אופייני למקביליו הרומנטיים בגרמניה ובפולין.

 הלחין שני פוריאנטים: הריקוד השלישי מתוך "שלושה ריקודים בוהמיים לפסנתר בארבע ידיים" Op. 15 ב-1897, והריקוד השני ב"שלושה ריקודים מתוך 'ילדות', Op. 55" ב-1920 שתוזמר לאחר מכן על ידי נובאק ב-1943. הפוריאנט מתוך "שלושה ריקודים בוהמיים לפסנתר בארבע ידיים" נכתב כסיום וירטואוזי לשלישיית הריקודים. הוא נפתח בטוקטה מקדימה ובשרשרת ארוכה במיוחד של המיולות. התמה הראשית מחולקת פנימית לארבע יחידות משולשות רצופות, שלוש יחידות זוגיות בהמיולה ושתי יחידות משולשות נוספות: 3+3+3+3+2+2+2+3+3. בחזרה הראשונה שלה, התמה מתפתחת לטוקטה גם היא, שחוזרת בסיום הריקוד.

ארווין שולהוף כתב פוריאנט בתור הפרק השני של הקונצ'רטינו לחליל, לוויולה ולקונטרבס WV 75 שלו (1926). הפרק השני הוא הארוך ביותר, והוא מולחן במשקל המחומש הלא-אופייני לפוריאנט. החלוקה הפנימית ליחידות של שתי פעמות ושלוש פעמות אינה קבועה ומשתנה לאורך הפרק.

יארומיר ויינברגר כתב פוריאנט לאופרה שלו,  (Švanda dudák, 1927). הריקוד הסוער וההפכפך משמש בסצנה בה דורוטקה, אשתו של שוונדה, מתעמתת עם בעלה, ותוקפת אותו על חוסר האחריות וחוסר הנאמנות שלו אליה. כשהיא שואלת אם שוונדה נישק את המלכה, שוונדה עונה שאם עשה כן שילך לגיהנום, ומוצא עצמו שם באופן מיידי.

אדם גורב כתב הפרק השני של צהלה בוהמית (Bohemian Revelry) (2013) כפוריאנט. הפוריאנט כתוב במבנה A-B-A עם קודה בסיום. בפוריאנט יש ארבע תמות עיקריות, שלוש מהן משתמשות באורכי פסוק לא שגרתיים: התמה הראשונה בת 10 תיבות, השנייה בת 18 תיבות, והשלישית בת 7 תיבות. הרביעית בת 4 תיבות ונקראת בקאנון בסוף החלק השני של הפוריאנט.

 ראו גם 
 ואלס
 טרנטלה
 גאלופ
 ריקודים סלוניים
 ארתור בליס

 לקריאה נוספת 

 קישורים חיצוניים 




 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:מחול
קטגוריה:ריקודים משולבים במוזיקה הקלאסית
קטגוריה:ריקודים סלוניים