בשקירים

הבָּשְקִירִים (בבשקירית: Башҡорттар, הגייה: בָּשקוּרְטָר; ברוסית: Башкиры, הגייה: בשקירי) הם קבוצה אתנית טורקית ילידי רוסיה. הם מרוכזים בבשקורטוסטן, רפובליקה בפדרציה הרוסית ובאזור ההיסטורי הרחב יותר של באדז'גארד (בשקיריה ההיסטורית), המשתרע משני עברי הרי אורל. קהילות קטנות יותר של בשקירים שוכנות גם במחוזות צ'ליאבינסק, אורנבורג, טיומן, סברדלובסק, קורגן וכן ברפובליקות טטרסטן, קזחסטן ואוזבקיסטן.

רוב הבשקירים דוברים את השפה הבשקירית, הדומה לשפות הטטרית, הקזחית והקירגיזית. יש להן זיקה היסטורית ותרבותית עם העמים הטורקיים והם מוסלמים סונים מהאסכולה החנפית). בעבר, היו הבשקירים נוודים ועצמאיים מאוד, אך החל מהמאה ה-16 הפכו לנתיני השלטון הרוסי החל מהמאה ה-16. הם הצליחו לשמור על מעמד אוטונומי בתוך האימפריה הרוסית וקיבלו מעמד של רפובליקה בתוך ברית המועצות ורוסיה הפוסט-סובייטית.

 אטימולוגיה 

השם בָּשקוּרט ידוע מאז המאה ה-10. רוב החוקרים סוברים שהשם הוא הלחם של שתי מילים: בָּש (Bash) שפירושו ראשי, מנהיג, ראש ו-קוּרט (Qurt) שפירושו זאב כלומר: "מנהיג-זאב". אטימולוגיה עממית רווחת זו קשורה לאגדה על נדידת שבעת שבטי הבשקירים הראשונים מעמק סיר דריה לאזור הוולגה-אורל. על פי האגדה הבשקירים קיבלו אדמה ירוקה ופורייה מאלת הפוריות של הטנגריזם אומאי (Umay) והיא שלחה זאב, להוביל את השבטים הללו לארצם המובטחת, ומכאן באש-קורט, "זאב מוביל". האתנוגרפים ו.נ. טטישצ'ב, (Vasily Tatishchev), פ.י. ריצ'קוב (P. I. Richkov) ויוהאן גוטליב גאורגי (Johann Gottlieb Georgi) סברו כך במאה ה-18.

עם זאת, היו גם תאוריות אחרות:
 בשנת 1847, ההיסטוריון ו.ס. יומטוב  שיער שהמשמעות המקורית של השם הייתה "דבוראי" או בעל דבורים.
 דאגלס מורטון דאנלופ הציע שהמילה "בַּשְׁקְרֶט" נגזרת מהצורות "בֶּשְׁגוּר" ו"בָּשְׁגוּר ", שמשמעותן "חמישה אוגורים" ("five oghurs"). הסבר זה התקבל גם על ידי זקי ולידי טוגן.
 האנתרופולוג ר.מ. יוסופוב  סבר כי בשקורט הייתה במקור הרכב בלשני איראני שמשמעותו "ילדי זאבים" או "צאצאי גיבורים", על סמך המילים באצ'ה (bacha) שפירושה צאצא, ילד והמלה גוּרד (gurd) שפירושה: גיבור" או גוּרג (gurg) שפירושה: זאב.

 היסטוריה 
 מקור הבשקירים 
קבוצת הבשקירים נוצרה על ידי שבטים טורקים ממוצא דרום סיבירי ומרכז אסיה, אשר לפני היגרו לאזור אורל הדרומי, נדדו זמן רב בערבות סיר דריה (חלק מדרום-מרכז קזחסטן) ובאו במגע עם שבטי פצ'נג, אוע'וז וקימק-קיפצ'ק . כלומר, ניתן ללומר שמקורם של הבשקירים, היה באותם שבטים המרכיבים גם את הקזחים והקירגיזים. הנדידה לעמק אורל הדרומי התרחשה בין סוף המאה ה-9 לתחילת המאה ה-10, במקביל לנדידת הקיפצ'קים צפונה. (עיינו להלן: גנטיקה)

 ימי הביניים 

במאה ה-7, בשקירים הוזכרו בספר הגאוגרפיה הארמני אַשְׁכַרְהַצוּיְץ (בארמנית עתיקה: Աշխարհացույց; באנגלית: Ashkharatsuyts). עם זאת, ייתכן שאזכורים אלה מתייחסים לשבטי הקיפצ'קים שקדמו לבשקירים.

במאה ה-9, במהלך נדידת הבשקירים לאזור הוולגה-אורל, ישנם דיווחים בכתב, בערבית ובפרסית על הבשקירים ובכללם דיווחיו של סלאם אל-טרדג'ומאן (Sallam al-Tardjuman), אשר בסביבות שנת 850 נסע לשטחי הבשקירים ותיאר את גבולותיהם.

ההיסטוריון הפרסי אבו זייד אל-בלכי  שחי במאה ה-10, תיאר את הבשקירים כעם המחולק לשתי קבוצות: האחת יושבת בהרי אורל הדרומיים, והשנייה חיה במישורי ולאכיה, ליד גבולות ביזנטיון. אחמד אבן רוסטה, בן דורו של אבו זייד אל-בלכי, ציין כי הבשקירים היו עם עצמאי שששכן בשטחים משני צידי רכס הרי אורל בין נהרות הוולגה, קאמה וטובול ובמעלה נהר אורל.

אחמד אבן פדלאן, שגריר הח'ליף העבאסי אל-מקתדר שנשלח אל מושל וולגה בולגריה, כתב בשנת 922 את התיאור האתנוגרפי הראשון של הבשקירים. הוא תיאר אותם כעם לוחמני וחזק, שהיה עסוק ברעיית בקר. לפי עדותו, הבשקירים היו טורקים שישבו על המדרונות הדרומיים של הרי אורל והשתרעו עד נהר הוולגה. הם גבלו באוע'וז, בפצ'נגים ובבולגרים. אבן פדלאן דיווח שהבשקירים עבדו שנים-עשר אלים: חורף, קיץ, גשם, רוח, עצים, אנשים, סוסים, מים, לילה, יום, מוות, שמים וארץ, כשהבולט מכולם היה אל השמיים. עם זאת, הוא ציין כי האסלאם כבר החל להתפשט בקרבם.

מחמוד אל-כאשע'רי ערך מסע לטריטוריה של הבשקירים (1072–1074) וכתב את " דיוואנו לוגאת'ית טורק" (Divanu Lugat'it Turk), המקור המוקדם ביותר שסיפק תיאור גאוגרפי של טריטוריית בשקיר, כולל מפה של אזור פיאפי בשקירת  (תרגום: ערבות בשקיר). למרות היעדר פרטים גאוגרפיים רבים, המפה מצביעה על כך שהבשקירים התגוררו בטריטוריה הגובלת בים הכספי ובעמק הוולגה במערב, בהרי אורל בצפון-מערב ובעמק אירטיש במזרח.

המדען סעיד אל-אנדלוסי  (1070-1029) הגאוגרףמוחמד אל-אידריסי (1165-1100) הזכירו את הבשקירים במאה ה-12. הסופרים אבן סעיד אל-מע'רבי (Ibn Sa'id al-Maghribi), יאקות אל-חמאווי ו-זכריא אל-קזוויני מהמאה ה-13 וכן הסופרים א-דמשקי ואבו פידאא מהמאה ה-14 כתבו גם הם על הבשקירים.

המקורות האירופיים הראשונים שהזכירו את הבשקירים היו ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה, הנזיר פרנציסקני שנשלח מטעם האפיפיור, ב-1245, אל החאן ההמונגולי והמיסיונר הפלמי ווילם מרוברוק, מהמאה ה-13.

עד שנת 1226, שילב ג'ינגיס חאן את אדמות באשקורטוסטן באימפריה שלו. במהלך המאות ה-13 וה-14, הייתה באשקורטוסטן חלק מהאימפריה המונגולית, אורדת הזהב. אחיו של השליט באטו חאן, קיבל את אדמות הבשקירים ממזרח להרי אורל.

לאחר התפרקות האימפריה המונגולית, חולקו הבשקירים בין "אורדת נוגאי" (Nogai Horde), חאנות קאזאן וחאנות סיביר, שנוסדה במאה ה-15.

 התקופה המודרנית המוקדמת 
ממוזער|200x200 פיקסלים|מאוזוליאום טורחאן מהמאה ה-15 בבשקורטוסטן
באמצע המאה ה-16, הבשקירים נכבשו בהדרגה על ידי רוסיה הצארית.

במהלך תקופת האימפריה הרוסית, רוסים וטטרים החלו לנדוד לבשקורטוסטן, מה שהוביל בסופו של דבר לשינויים דמוגרפיים באזור. גיוס הבשקירים לצבא הרוסי והתשלום הגבוה של מיסים לחצו על בשקירים רבים לאמץ אורח חיים יציב יותר ולנטוש הרגלי נוודות ורעייה.

 מרידות בשקיריות במאות ה-17–18 
ממוזער|200x200 פיקסלים|פסלו של סאלבאט יולאייב גיבור לאומי בשקירי. לוחם, משורר וזמר.
באמצע המאה ה-16, כמה שבטים בשקיריים חתמו על הסכם האימפריה הרוסית ורוב השבטים הנותרים נכבשו וסופחו בכוח לאימפריה. על פי ההסכם, הבשקירים היו אמורים להגן על השטחים הדרומיים ולהשתתף בכל המלחמות של רוסיה ובתמורה, הם קיבלו אדמות משלהם וכן אוטונומיה מלאה. לאחר זמן קצר, הפרה מוסקבה את ההסכם, תפסה אדמות של בשקירים ונערכו ניסיונות להמרת דתם לנצרות, בכפייה. הבשקירים הגיבו במרידות שפרצו בשנים 1662–1664, 1681–1684 ו־1704–1711.

במחצית הראשונה של המאה ה-18, בנתה האימפריה הרוסית את קו אירטיש (Irtysh line), סדרה של ארבעים ושישה מבצרים וביניהם מבצר (לימים, העיר) אורנבורג, כדי למנוע פשיטות קזחים ודזונגרים על שטח רוסיה.בניית הקו חצתה את אדמות הבשקירים ופגעה בחייהם.

בשנת 1774, התגייסו הבשקירים מרד של פוגצ'וב (Pugachev's Rebellion), תחת פיקודו של סאלבאט יולאייב (1800-1754 ;Salawat Yulayulı). בשנת 1786, הבשקירים השיגו מעמד של פטור ממס; ובשנת 1798 גייסה רוסיה לוחמים בשקירים לצבאה.

 מלחמות נפוליאון 
ממוזער|200x200 פיקסלים|לוחמים בשקירים בפריז במהלך המלחמות הנפוליאוניות, 1814
ממוזער|200x200 פיקסלים|לוחמים בשקירים נגד חיילים צרפתים
במהלך מלחמות נפוליאון, גויסו בשקירים רבים לשרת כשכירי חרב בצבא הרוסי, במלחמתו נגד צבא צרפתצרפת, במהלך פלישת נפוליאון לרוסיה. לאחר מכן, גדודי הבשקירים היו הלוחמים הבולטים ביותר במהלך מלחמות נפוליאון, בצפון גרמניה והולנד. ההולנדים והגרמנים כינו את הבשקירים "האמורים הצפוניים" (Northern Amurs), כנראה משום שלא ידעו מי הם הבשקירים או מאין הגיעו. לגדודים אלו יוחס השחרור מצרפת, אם כי מקורות צבאיים רוסיים מודרניים, לא מייחסים לבשקירים הישגים אלה.
ממוזער|בשקירים באורנבורג, בחגיגות 100 שנה לניצחון במלחמת רוסיה-צרפת, צולם: 1913
גדודי הבשקירים השתתפו בקרב פריז (1814) ובכיבוש צרפת כולה.

 הקמת הרפובליקה הראשונה של באשקורטוסטן 
לאחר המהפכה הרוסית, הוועידה הכלל-בשקירית הגיעה למסקנה שיש צורך להקים רפובליקה בשקירית עצמאית בתוך רוסיה. ב-15 בנובמבר 1917, הוכרז על הקמת בשקורטוסטן, הרפובליקה הבשקירית העצמאית הראשונה באזורים שבהם היה רוב בשקירי באוכלוסייה. זו הייתה הייתה הרפובליקה הטורקית הדמוקרטית הראשונה בהיסטוריה, (קדמה לחצי האי קרים, אידל-אורל, ואזרבייג'ן.

 הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של בשקיר 
במרץ 1919 הוקמה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של בשקיר .

 מלחמת העולם השנייה 
במהלך מלחמת העולם השנייה, חיילים בשקיריים שירתו בצבא האדום כדי להגן על ברית המועצות ונלחמו נגד הגרמנים במהלך הפלישה הגרמנית לברית המועצות.

 הכרזת העצמאות השנייה 
ב-11 באוקטובר 1990 הוכרזה הכרזת ריבונות המדינה על ידי המועצה העליונה של הרפובליקה. ב-31 במרץ 1992 חתמה בשקורטוסטן על הסכם פדרלי על תיחום סמכויות ותחומי שיפוט ועל אופי היחסים החוזיים בין רשויות הפדרציה הרוסית לבין רשויות רפובליקת באשקורטוסטן.

 גנטיקה 
 Haplogroups (קבוצות זיהוי גנטי) 
 Maternal haplogroups (קבוצות זיהוי גנטית, אימהית) 
ניתוח מיטוכונדריאלי של אוכלוסיות בשקיר הראה כי הן 65% ממוצא סיבירי או מזרח אסייתי ו-35% ממוצא מערב אירואסיה.

 Paternal haplogroups (קבוצות זיהוי גנטית, אבהית) 
מחקרים גנטיים על כרומוזום Y הביאו לשלו מסקנות שונות:

 הבשקירים הם תערובת של מוצא מערב-אירו-אסייתי, עם מרכז/מזרח אסייתי, עם המזרח התיכון. זאת בהסתמך על הפלוגרופים דומיננטיים: R1b-M269 + R1b-M73 – 47.6%, R1a – אחוז משמעותי ו-N1c – אחוז משמעותי. וכן הפלוגרופים משניים: C-M217, O, D1 – יחד 11.5%, J2 ו-G2 (מקור מהמזרח הקרוב) – יחד 8.5%. 
 יש שבטים בשקיריים שמוצאם האבהי הוא צפון-אסייתי/סיבירי כמעט טהור, הרבה יותר מאשר כלל האוכלוסייה. וזאת בהסתמך על הבדל בולט: Haplogroup N3 (צפון אסיאתי/סיבירי): 29%-90%, תלוי באזור או שבט.
 פרשנות היסטורית: הבשקירים התפתחו מתערובת של טורקים, אוגריים והינדו-אירופאים, בהסתמך על:
 מרכיב טורקי: מזוהה דרך כמה תתי-ענפים של N3.
 מרכיב אוגרי: קשר לבני מאנסי וחנטי (N-B540/L1034).
 מרכיב אינדו-אירופי: בעיקר דרך הענפים של R1a ו-R1b.

ממצא מיוחד: תת-קבוצה R1a-SUR51 של בשקירים מהמחוזות בורזיאנסקי (Burzyansky District) ואבזילילובסקי (Abzelilovsky), שני מחוזות בדרום מזרח בשקורטוסטן, הקרובים ביותר לדנ"א האבהי של השושלת ההונגרית העתיקה – בית ארפאד (ההפרדה ביניהם מתוארכת לכ-2000 שנה).

מחקר גנום מלא של פטר טריסקה (Petr Triska) ועמיתיו, בשנת 2017 מצא כי מאגר הגנים של הבשקירים מתואר בצורה הטובה ביותר כשילוב רב-שכבתי של תרומות טורקיות, אורליות והודו-אירופיות ו"ניתן לייחס את הפער הזה בין זיקה תרבותית וגנטית של טטרית ובשקיר לתופעה של דומיננטיות תרבותית: האוכלוסייה, אבותיה של הבשקיר, אימצה את השפה הטורקית במהלך ההתפשטות הטורקית מהמזרח".

 שפה 
שפת הבשקיר היא שפה טורקית מקבוצת הקיפצ'קים . יש לה שלושה ניבים עיקריים: דרומי, מזרחי וצפון-מערבי, הממוקמים בשטחה של בשקורטוסטן ההיסטורית . על פי אונסק"ו, השפה אינה בסכנת הכחדה, אך היא "יציבה יחסית" ו"פגיעה".

במפקד האוכלוסין הרוסי של שנת 2010 נרשמו 1,152,404 דוברי בשקיר בפדרציה הרוסית. השפה הבשקירית היא שפת האם של 1,133,339 בשקירים (71.7% מכלל הבשקירים, המדווחים כשפת אם). שפת הטטארית דווחה כשפת האם של 230,846 בשקירים (14.6%), ורוסית כשפת האם של 216,066 בשקירים (13.7%). עם זאת, כ-70 אחוז מהבשקירים דוברים רוסית.

בתחילת המאה ה-20, ובמיוחד במהלך המהפכה הרוסית, בשקורטוסטן וטטרסטן נוסדו כרפובליקות נפרדות, מה שהוביל להכרה בבשקירית ובטטרית כשפות ספרותיות נפרדות. כל אחת מהן התבססה על הניבים הבולטים ביותר של שפת הוולגה קיפצ'ק, אותה דיברו עמי הבשקיר והטטרים של הוולגה.

 דמוגרפיה 
ממוזער|200x200 פיקסלים|בשקירים בלבוש מסורתי, אופה, 2016
במפקד האוכלוסין הרוסי של 2021 נרשמו 1,571,879 בשקירים אתניים ברוסיה, מתוכם 1,268,806 חיים בבשקורטוסטן (31.5% מכלל אוכלוסיית הרפובליקה).

 תרבות 
 שירים אפיים ומיתולוגיה 
לבשקירים יש פולקלור עשיר המתייחס למקור ולהיסטוריה המוקדמת של העם. באמצעות יצירות האמנות העממית שבעל פה שלהם, נשמרות השקפותיהם של הבשקירים הקדומים על הטבע, חוכמתם, פסיכולוגייתם ואידיאליהם המוסריים. הרכב הז'אנרים של המסורת שבעל פה הבשקירית הוא מגוון: שירה אפית, אגדות ומסורות, חידות, שירים (טקסיים, אפיים או ליריים) וכו'.

שירי הבשקיר, כמו יצירותיהם האפיות של עמים אחרים, מקורם במיתולוגיה הטורקית העתיקה. למעשה, תרבות הסיפורים האפית הבשקירית יכולה להיחשב כגרסה מפותחת ומורחבת יותר של התרבות האפית הטורקית העתיקה. רוב שירי המיתולוגיה הבשקירית נכתבו ופורסמו כספרים בתחילת המאה ה-20. שירים אלה מהווים חלק גדול מהספרות של אנשי הבשקיר והם דוגמאות חשובות לתרבות טורקית מפותחת יותר.

חלק משירים אלה הפכו חשובים ברמה היבשתית, למשל הפואמה האפית אורל באטיר , המספרת את סיפורו של הגיבור האגדי אורל, והוא מקור שמו של הרי אורל. זוהי אפוס בשקירי הכולל אלוהויות מהפנתיאון הטנגריסטי. היא מבוססת על תפיסת העולם הבשקירית הקדם-אסלאמית. העולם מורכב, בפואמה, משלוש שכבות. הוא כולל שילוש שמימי, ארצי ותת-ימי: בשמיים שוכן המלך השמימי סמראו, נשותיו הן השמש והירח, ויש לו שתי בנות, אומאי ואייקילו, המגולמות בצורת ציפורים או נערות יפות. באוראל באטיר, אומאי מתגלמת כברבור ומאוחר יותר מקבלת צורה של נערה יפה ככל שהסיפור מתקדם.

שירים אחרים מהווים חלק גדול מהזהות הלאומית הבשקירית, סיפורים אחרים מלבד אורל באטיר כוללים את: Aqhaq qola, Aqbuzat, Qara yurga, , ו-Uzaq Tuzaq .

 מוזיקה 
לבשקירים יש סגנון של צלילים עיליים הנקראת אוזלאו (özläü), שכמעט נכחדה. תוך כדי שירה גרונית, מנגנים עם כלי לאומי, חליל ארוך בשם קוּרָאי (kurai), שעליו מנגנים רק גברים.

 דת 
ממוזער|200x200 פיקסלים|מאוזוליאום של חוסיין-בק מהמאה ה-14 בבשקורטוסטן
בשקירים החלו להתאסלם במאה ה-10. הנוסע הערבי אבן פדלאן פגש בשנת 921 כמה בשקירים, שכבר התאסלמו. ההכרזה הסופית על האסלאם בקרב הבשקירים התרחשה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-14 בתקופת אורדת הזהב. המאוזוליאום של חוסיין-בק, מקום קבורתו של האימאם הראשון של בשקורטוסטן, שנבנה במאה ה-14, נמצא בבשקורטוסטן, מזרחית לעיר צ'יסמי (Чишмы).יקטרינה הגדולה,
ממוזער|מסגד עשרים וחמשת הנביאים באופה, בשקורטוסטן
קיסרית רוסיה, במאה ה-18, הקימה את האספה הרוחנית המוסלמית של אורנבורג בשנת 1788 באופה, שהייתה המרכז המנהלי המוסלמי הראשון ברוסיה.

התחייה הדתית בקרב הבשקירים החלה בתחילת שנות ה-90. על פי טלגת טדז'ודין (Talgat Tadzhuddin), המופתי הגדוך של רוסיה, בשנת 2010 היו בבשקורטוסטן יותר מ-1,000 מסגדים. עם זאת, מחקר שפורסם ב-1994 מצא שבשקירים נוטים יותר לאכול חזיר ולשתות אלכוהול.

 ראו גם 
 בשקורטוסטן

 קישורים חיצוניים 

 האלף-בית הבשקירי והגייתו (באנגלית).
 לקט מוזיקה בשקירית.
 שיר בשקירי מסורתי.

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:עמים טורקיים
קטגוריה:רוסיה: קבוצות אתניות
קטגוריה:עמי אסיה
קטגוריה:רוסיה: דת