מעיין האהבה

מעיין האהבה (בצרפתית: La Fontaine d'amour) הוא ציור מאת ז'אן-אונורה פרגונאר, הממחיש אלגוריה על טבע האהבה ועל שלבי התפתחותה. היצירה נשענת על סיפור גן האהבה שמקורו בשירה מן העת העתיקה ומימי הביניים, שבו מעיין האהבה משמש מקור לכוחה של ההתאהבות. פרגונאר מחזיר את המוטיב אל יסודותיו הקלאסיים ומעניק לו אווירה רכה וחושנית המאפיינת את יצירתו. היצירה מוצגת במרכז גטי בלוס אנג'לס, קליפורניה.

 תיאור היצירה 
במרכזו של יער ירוק נראים צעיר וצעירה הממהרים קדימה עד לשפת אגן מעיין. בתוך מימי המעיין וברסיסים העולים ממנו משתעשעים פוטים, ואחד מהם מושיט לזוג גביע המכיל נוזל קסום. המזרקה היא מוקד הסיפור ומשמשת את המים שבהם טובל קופידון את חציו או מהם שותים האוהבים ונכלאים באהבתם. פרגונאר מדגיש את ההתרגשות הראשונית של הרגע שבו אהבה מתחילה לפרוח.

 פרשנות והשוואות 
דימוי מעיין האהבה שימש במשך דורות אלגוריה נפוצה להתקדמות האהבה. במאה השמונה עשרה הפך הנושא למעין ז'אנר של ממש, שבו זוגות בלבוש עכשווי מתוארים מחזרים סביב מזרקה דקורטיבית בגן. פרגונאר, אמן רוקוקו מרכזי, בחר בגרסה זו להשיב את האלגוריה אל שורשיה הקדומים ולהטעין אותה בתחושת התלהבות ראשונית. תגובתו לתנועה הניאו קלאסית מתבטאת בדמויות מעודנות ואווירה רכה המדגישה את הרגע.

במהלך המאה ה-18 שימש נושא מעיין האהבה כמוטיב רווח באמנות האירופית, אולם ביצירתו של פרגונאר הוא מקבל ביטוי ייחודי בזכות השיבה למקורות הקלאסיים והוספת האיכות הרוקוקית הרכה. בכך מהווה היצירה דוגמה בולטת לאופן שבו אמנות התקופה עסקה באהבה.

250px|ממוזער|שמאל|ז'אן אונורה פרגונאר, מעיין האהבה, שנות השמונים של המאה השמונה עשרה. גרסת אוסף וואלאס, המאופיינת בסגנון רגוע ובהדגשה אלגורית של כוחה של האהבה.
הגרסה באוסף וולאס
גרסת נוספת של מעיין האהבה השמורה באוסף וולאס בלונדון. היא חלק מקבוצת ציורים אלגוריים על אהבה שציירפרגונאר בשנות ה-80 של המאה ה-18. גרסה נוספת של אותה קומפוזיציה, שהוחל בעשייתה לפני הגרסה שבאוסף וולאס, מצויה במוזיאון פול גטי בלוס אנג'לס. תחריט מאת ניקולה פרנסואה רניו משנת 1785, שהתבסס על שתי הגרסאות גם יחד, קובע תאריך אחרון אפשרי לציורים. ממצאים טכניים מחזקים את ההנחה כי שתי הגרסאות נוצרו במקביל, ולצדן מצוי רישום שמן מוקטן באוסף פרטי. 

אף שהקומפוזיציה זהה, שתי הגרסאות העיקריות שונות באופן בולט במצב הרוח ובסגנון: הציור באוסף וואלאס נוטה לכיוון ניאו קלאסי, בעוד גרסת גטי קרובה יותר לרוקוקו. בחירה זו מייצגת את נטייתו המוכרת של פרגונאר לעבוד באותה עת בסגנונות מגוונים. הסצנה עצמה מציגה את האהבה ככוח טבע וכתשוקה שאין לאדם שליטה עליה, תפיסה שהייתה חדשה יחסית סביב 1785. אף שהדימוי של מעיין האהבה היה מוכר ממקורות קדומים כגון אריסטו, התיאור החזותי הנדון הוא מקורי שאינו נשען על מקור ספרותי ישיר.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ז'אן-אונורה פרגונאר: ציורים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים של קופידון
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-18
קטגוריה:ציורי עירום