מנגנון שבירה

ממוזער|מבט על רובה ציד דו קני עם מנגנון שבירה במצב פתוח, ניתן לראות את המנוף המשמש לפתיחה ושבירת הרובה ובתי הבליעה הריקים.
ממוזער|רובה מצת חלמיש עם מנגנון שבירה. מעל הרובה קפסולה מיוחדת ששימשה לטעינת הרובה.
ממוזער|אקדח מצת חלמיש עם מנגנון שבירה מהמאה ה-17
ממוזער|אקדח דרינגר עם מנגנון שבירה תחתון במצב פתוח.
ממוזער|אקדח דרינגר עם מנגנון פתיחה עליונה במצב פתוח.
ממוזער|טעינה של מטול רימונית m 79
מנגנון שבירה (באנגלית: Break action) הוא מנגנון פעולה לכלי ירייה, שבו הקנה או מספר קנים שמחוברים לגוף הכלי באמצעות ציר ונפתחים בתנועה סיבובית כלפי מטה, למעלה או הצידה לצורך טעינה ופריקה. פתיחת הכלי יוצרת הפרדה פיזית בין הקנה לבין גוף הנשק, חושפת את בית הבליעה ומאפשרת הכנסת תחמושת ידנית או הוצאת תרמילים ריקים, ולאחר מכן סגירה ונעילה מחדש של הקנה לפני הירי. מנגנון זה נחשב לאחד המנגנונים הוותיקים, הפשוטים והאמינים ביותר בהיסטוריה של כלי הירייה, והוא מצוי בשימוש נרחב ברובים ואקדחים חד־קניים, דו־קניים ולעיתים רב־קניים. לאורך למעלה ממאה וחמישים שנה מילא מנגנון השבירה תפקיד מרכזי בהתפתחות כלי נשק נטענים אחורית והשפיע לא רק על היבטים טכנולוגיים והנדסיים, אלא גם על דפוסי שימוש, תפיסות בטיחות ודימויים תרבותיים הקשורים בנשק חם .

היסטוריה
במאות השבע עשרה והשמונה עשרה הופיעו כלי ירייה נטענים מאחור שבהם נעשה שימוש במנגנוני פתיחה או שבירה חלקיים, אף שטרם התקיימה תחמושת אחודה במובנה המודרני. בכלים אלו, ובהם אקדחי ורובים בעלי מנגנון מצת חלמיש, הטעינה לא בוצעה באמצעות כדור המכיל קליע, אבק שרפה ומרעום, אלא באמצעות טעינה נפרדת של מרכיביה: אבק שריפה שחור הוכנס לבית הבליעה מאחור, או לחילופים או הוכנס כחלק מיחידה נפרדת עטופה בנייר או אריג,, ובמקרים מיוחדים קפסולת מתכת לשימוש חוזר, ואילו ההצתה בוצעה באמצעות אבק עדין שהונח באגן ההצתה של המנגנון. מנגנון השבירה או הפתיחה נועד לאפשר גישה נוחה יותר לבית הבליעה, מבלי להזדקק לדחיסת האבקה והקליע דרך לוע הקנה, פעולה שהייתה איטית, מסורבלת ולעיתים מסוכנת.
המחשבה ההנדסית מאחורי שימוש בשבירה או פתיחה בכלי נשק מצת חלמיש הייתה בעיקר תפעולית ולא בליסטית. פתיחת החלק האחורי של הקנה אפשרה טעינה מהירה יותר, במיוחד בתנאים שבהם ניקוי הקנה היה בעייתי או כאשר היה צורך לטעון את הכלי ממצב רכוב. בנוסף, בחלק מן הכלים נעשה שימוש ב”מחסניות מוקדמות” יחידות נשלפות או בתי אבק נפרדים שהוכנסו אל החלק האחורי של. קנה פתרון ששאף לשפר את אחידות המטען ולהקטין את זמן הטעינה, גם ללא תרמיל מתכתי אטום.
עם זאת, פתרונות אלו סבלו מחסרונות מבניים מהותיים. בהיעדר תרמיל מתכתי, אטימת הגזים הייתה לקויה, דבר שגרם לאובדן לחץ, לירידה במהירות הלוע ולעיתים לדליפת גזים מסוכנת לאחור. מנגנוני הנעילה של אותה תקופה, שהתבססו על מתכת רכה ועיבוד ידני, לא יכלו להבטיח חוזק ואחידות מספקים, והיו רגישים לבלאי, ללכלוך מהצתה לא אחידה של אבק שרפה. בנוסף, שילוב של מנגנון שבירה עם מנגנון מצת חלמיש הגדיל את המורכבות המכנית של הכלי והקשה על תחזוקתו בשדה.
לכן, אף שכלי ירייה עם מנגנוני שבירהה מוקדמים מייצגים שלב חשוב בהתפתחות ההנדסית של כלי ירייה, הם נותרו נדירים, יקרים ובעלי תפוצה מוגבלת. רק עם הופעת התחמושת האחודה, פלדה תעשייתית ומנגנוני נעילה מתקדמים במאה התשע עשרה, ניתן היה לממש את עקרון השבירה באופן מלא, בטוח ויעיל. במובן זה, כלי ה שק מצת חלמיש הנטענים מאחור אינם מנגנון שבירה במובנו המודרני, אך הם מהווים חוליית ביניים קריטית בהתפתחות הרעיון של טעינה אחורית, שעל בסיסה התבסס בהמשך מנגנון השבירה הקלאסי.

ניסיונות מוקדמים לכלי ירייה נטענים מאחור בעלי מנגנון המאפשר הטענת התחמושת דרך קנה נפתח החלו כבר בשנות ה־30 וה־40 של המאה התשע עשרה, אך רק עם הופעת התחמושת המתכתית האחודה באמצע המאה הפך מנגנון השבירה לפתרון מעשי. בשנות ה־50 של המאה ה־19 החלו להופיע אקדחים ורובים חד־קניים שבהם הקנה מחובר בציר ונפתח לצורך טעינה ופריקה, בעיקר בשוק האזרחי. מנגנונים אלו הניחו את היסודות לתצורה הבסיסית של שבירה כלפי מטה או מעלה, שהתבססה בעשורים הבאים.

בשנת 1857 הציגה חברת סמית' אנד וסון את סמית' אנד וסון מודל 1 אקדח תופי בתצורת "שבירה עליונה" (אנגלית:tip-up), שבו הקנה נפתח כלפי מעלה לצורך טעינה. אף שמדובר בתצורה מוקדמת ולא בשבירה מלאה במובנה המאוחר, דגם זה מדגים את המעבר ההיסטורי לטעינה אחורית מבוססת ציר. בשנות ה־70 וה־80 של המאה ה־19 הגיעו אקדחי שבירה עליונה לבשלות טכנולוגית, עם דגמים בולטים כגון מית' אנד וסון דגם 3בשנת 1870 ואקדחי וובלי מסוף המאה. בדגמים אלו שולבו מנגנוני חילוץ אוטומטיים ונעילות משופרות, והם מייצגים את פסגת השימוש במנגנון שבירה באקדחים תופיים. במקביל להתפתחות האקדחים, במחצית השנייה של המאה ה־19 התבסס מנגנון השבירה ברובי ציד. בשנות ה־60 וה־70 של המאה ה־19 הופיעו רובים דו־קניים בתצורת שבירה כלפי מטה, שהפכו במהירות לנפוצים בציד אזרחי. בין הדגמים והיצרנים הבולטים ניתן לציין את רובי הציד של חברת ג׳יימס פרודי ובניו  הבריטית, אשר פיתחה מנגנוני נעילה מתקדמים כבר משנות ה־60 של המאה ה־19, ואת רובים דו־קניים מתוצרת ווסטלי ריצ׳רדס  מאותה תקופה. דגמים אלו הניחו את הבסיס למסורת ארוכת שנים של רובים דו־קניים, שבהם מנגנון השבירה משולב עם איזון, אמינות ובטיחות.

בראשית המאה העשרים המשיכו רובים דו־קניים מבוססי מנגנון שבירה להתפתח, דוגמאות בולטות כוללות את הרובה ברונינג סופרפוזד , שהוצג בשנת 1931 כרובה דו־קני עלין־תחתון, ואת רובי הציד של חברת ברטה מסדרות שונות, שהמשיכו לפתח את תצורת השבירה תוך שילוב חומרים מודרניים ושיטות ייצור מתקדמות. דגמים אלו מדגימים את המעבר ממלאכת יד מסורתית לייצור תעשייתי רחב, מבלי לנטוש את העיקרון המכני הבסיסי.

בתחום רובי האוויר, מנגנון השבירה קיבל משמעות מרכזית מסוף המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים. דגמים מוקדמים של רובי אוויר קפיץ־בוכנה באירופה אימצו את התצורה שבה שבירת הקנה שימשה גם לדריכת המנגנון. במהלך המאה העשרים הפכה תצורה זו לדומיננטית, עם דגמים נבחרים כגון Weihrauch HW35, שהוצג באמצע המאה והפך לאבן דרך ברובי אוויר מדויקים ואמינים. גם בעשורים מאוחרים יותר נותרו רובי אוויר שבירה פופולריים, בעיקר בשל עצמאותם ממערכות לחץ חיצוניות.

מנגנון השבירה יושם גם במטולי רימונים וכלי שיגור ייעודיים, בעיקר בתצורה חד־קנית. במחצית השנייה של המאה העשרים הופיעו מטולי רימונים קלי־משקל שבהם הקנה נפתח לצורך טעינה של רימון יחיד בקוטר גדול. דוגמה בולטת היא מטול הרימונים M79, שנכנס לשירות בראשית שנות ה־60, ובו שולב מנגנון שבירה חזק ופשוט שאיפשר שימוש במגוון סוגי תחמושת. אף שכלים אלו אינם רובים במובן הקלאסי, הם מדגימים את התאמתו של מנגנון השבירה ליישומים שבהם נדרשת אמינות, פשטות ויכולת להתמודד עם תחמושת לא סטנדרטית.

בעשורים האחרונים, מנגנון השבירה מוסיף להתקיים ככלי בשל טכנולוגית, בעיקר בשימושים אזרחיים, ספורטיביים וייעודיים. אף שחלו שיפורים בחומרים, בעיבוד ובבטיחות, העיקרון הבסיסי שנקבע במאה התשע עשרה נותר בעינו. שילוב זה של יציבות היסטורית וגמישות יישומית מבטיח את מקומו המתמשך של מנגנון השבירה כחלק משמעותי מההיסטוריה וההווה של כלי הירייה.

עקרון הפעולה המכני
עקרון הפעולה של מנגנון השבירה מבוסס על חיבור הקנה או מספר קנים לגוף הכלי באמצעות ציר קדמי, המאפשר תנועה סיבובית מבוקרת. בעת הפעלת מנגנון הפתיחה, המשתחרר בדרך כלל באמצעות מנוף או לחצן הקשורים למנגנון נעילה, לאחר שחרור הנעילה, ניתן להניע את הקנה כלפי מטה או כלפי מעלה והנשק נראה כאילו הוא "נשבר". פתיחה זו חושפת באופן מלא את בית הבליעה ומאפשרת גישה ישירה אליו, לצורך הכנסת תחמושת חדשה או הוצאת תרמילים ריקים. בחלק מהכלים משולב מנגנון חליצה או פליטה אוטומטי, המוציא את התרמיל מן הקנה בעת השבירה, בעוד שבכלים פשוטים יותר הפעולה מתבצעת ידנית. לאחר הטעינה, הקנה נסגר חזרה אל גוף הכלי וננעל באמצעות מנגנון נעילה ייעודי, היוצר מבנה קשיח המסוגל לעמוד בלחצים הגבוהים הנוצרים בעת הירי. שילוב זה של פתיחה ישירה, טעינה ידנית ונעילה מכנית פשוטה מעניק למנגנון השבירה את אופיו הבסיסי: מערכת פעולה ברורה, גלויה לעין ואינה תלויה במחזור אנרגיה של הירי.

למנגנון השבירה היה יתרון תעשייתי וכלכלי מובהק בתקופה שבה התגבשו תעשיות הנשק המודרניות במאה התשע עשרה. מבנהו הפשוט יחסית, הכולל מספר מצומצם של חלקים נעים ואי־תלות במנגנון מורכב בעל חלקים רבים ונעים אפשר ייצור יעיל גם בבתי מלאכה קטנים ובמפעלים בעלי יכולת עיבוד מוגבלת. בניגוד למנגנונים מתוחכמים המבוססים על נעילת בריח, דבר שהוזיל את עלויות הייצור והתחזוקה. יתרון זה הפך את כלי השבירה לאטרקטיביים במיוחד בשוק האזרחי, שבו שיקולי מחיר, אמינות וקלות שימוש גברו על דרישות לקצב אש גבוה. במקביל, המבנה המודולרי של כלים אלו איפשר התאמה לתחמושות שונות ולשימושים מגוונים, וכן תרם לאריכות חיי הכלי באמצעות תיקון והחלפה פשוטים יחסית של חלקים כנדרש. השילוב בין פשטות הנדסית, עלות נמוכה ואמינות גבוהה תרם לכך שמנגנון השבירה שרד והמשיך להיות מיוצר גם בתקופות שבהן מנגנונים מתקדמים יותר כבר היו זמינים. בעקבות יתרונותיו ההנדסיים והכלכליים, התבסס מנגנון השבירה בראש ובראשונה ברובי ציד, והתפתח למגוון תצורות מבניות ששיקפו צרכים שונים. הצורה הבסיסית ביותר היא הרובה החד־קני, שבו קנה יחיד מחובר לגוף הכלי ומאפשר ירי בודד לפני טעינה מחדש. תצורה זו התאפיינה במשקל נמוך, אמינות גבוהה ופשטות שימוש, והייתה נפוצה במיוחד בציד של חיות קטנות ובשימוש אזרחי אחר, כולל הגנה עצמית. בהמשך התפתחו רובים דו־קניים, שאיפשרו ירי של שתי יריות עוקבות ללא טעינה מחדש. רובים אלו הופיעו תחילה בתצורת קנים מקבילים, שבה שני הקנים מותקנים זה לצד זה, ובהמשך גם בתצורת קנים "עליון־תחתון", שבה הקנים מסודרים אנכית. לכל אחת מן התצורות יתרונות וחסרונות משלה, הנוגעים לאיזון הכלי, קו הראייה, פיזור הירי והעדפות אישיות של היורה. מעבר לרובים דו־קניים, פותחו גם כלי שבירה רב־קניים וכלי נשק משולבים,  שבהם קנים בקליברים שונים שולבו באותו גוף כלי, דבר שהדגיש את גמישותו של מנגנון השבירה ואת התאמתו לשימושים מגוונים. התבססות זו חיזקה את מעמדו של מנגנון השבירה.

אחד המרכיבים המרכזיים בתפקודו הבטוח של מנגנון השבירה הוא מנגנון הנעילה, שתפקידו להבטיח כי הקנה יישאר סגור ומקובע היטב לגוף הכלי בעת הירי, ויוכל לעמוד בלחצים הנוצרים עם הצתת התחמושת. לאורך התפתחותם של כלי ירייה מבוססי שבירה פותחו מנגנוני נעילה מגוונים, אשר נבדלו זה מזה במורכבותם, בעמידותם ובייעודם. במערכות מוקדמות הסתפקו לעיתים במנעול תחתון פשוט, אך עם עליית עוצמת התחמושת והדרישות הבטיחותיות פותחו פתרונות מתקדמים יותר, כגון מנגנוני נעילה כפולים או משולבים.

תצורות פתיחה והיבטים הנדסיים
מרבית כלי הירייה המבוססים על מנגנון שבירה נפתחים בתנועה כלפי מטה, כלומר הקנה או קבוצת הקנים מסתובבים סביב ציר תחתון ומתרחקים מגוף הכלי. תצורה זו נבחרה משיקולים הנדסיים ומעשיים, שכן היא מאפשרת ניצול יעיל של כוח הכבידה בעת הוצאת תרמילים ריקים והכנסת תחמושת חדשה, ומספקת נוחות תפעולית גבוהה למשתמש. בנוסף, פתיחה כלפי מטה משאירה את קו הראייה ואת מערכות הכוונת פנויים יחסית, ומפחיתה הפרעות מבניות. לצד התצורה הנפוצה, התקיימו גם פתרונות של פתיחה כלפי מעלה. תצורות אלו לא זכו לתפוצה רחבה, בין היתר בשל מורכבות מבנית גבוהה יותר, חלוקת עומסים פחות אופטימלית או פגיעה בנוחות השימוש. הבחירה בתצורת הפתיחה אינה משנה את עקרון הפעולה הבסיסי של מנגנון השבירה, אך יש לה השפעה ישירה על ארגונומיה, אמינות ותהליך הייצור.

אף שמנגנון השבירה מזוהה בראש ובראשונה עם כלי ירייה קלאסיים, ייחודו נעוץ ביכולתו לשמש כפתרון מכני רחב החורג מעבר לקטגוריית הנשק החם המסורתי. כפי שניכר משימושו ברובי אוויר, אקדחי זיקוקים, ומטולי רימונים ייעודיים, מדובר במנגנון פעולה גמיש, שניתן להתאמה לקטרים שונים, סוגי תחמושת מגוונים ורמות לחץ משתנות. במקרים רבים, דווקא היעדר הצורך במנגנון מורכב הפך את מנגנון השבירה לבחירה מועדפת בכלים שאינם מיועדים לירי מהיר. בהקשר זה, מנגנון השבירה אינו רק שלב בהתפתחות ההיסטורית של כלי הירייה, אלא פתרון הנדסי בעל ערך מתמשך. יכולתו להשתלב במגוון תחומים מדגישה את אופיו כמנגנון יסודי, המבוסס על עקרונות פשוטים וברורים, אשר ממשיכים להוכיח את עצמם גם לנוכח טכנולוגיות מתקדמות יותר. איכות מנגנון הנעילה משפיעה ישירות על דיוק הכלי, על עמידותו לאורך זמן ועל בטיחותו. שחיקה בנקודות הנעילה עלולה לגרום לרפיון בין הקנה לגוף הכלי, תופעה המכונה לעיתים " פנים רופפות" (אנגלית: loose on the face), אשר פוגעת באטימה ועלולה להוביל לבעיות בטיחות. משום כך, ייצור כלי נשק בעלי מנגון שבירה איכותיים דרש עיבוד מדויק, חומרים מתאימים והתאמה ידנית, במיוחד בתקופות שבהן תהליכי ייצור אוטומטיים טרם היו נפוצים. מגבלות אלו מסבירות מדוע כלי שבירה זולים נטו להיות מוגבלים בעוצמת התחמושת שבה ניתן להשתמש, ומדוע כלים איכותיים יותר זכו למוניטין של עמידות ואמינות יוצאות דופן. בין מנגנוני הנעילה הנפוצים ניתן למנות תופסנים עליונים, כדוגמת מנגנון המנוף העליון הנפוץ ברובי ציד דו־קניים, אשר באמצעות תנועה סיבובית מפעיל בריחים הנכנסים לחריצים ייעודיים בגוף הקנים. מנגנונים אחרים עושים שימוש בפיני נעילה רוחביים, החודרים דרך הקנה או הבלוק האחורי שלו וננעלים בתוך גוף הכלי. בנוסף קיימים מנגנוני נעילה תחתונים וצידיים, וכן מערכות משולבות הכוללות יותר מנקודת נעילה אחת, במטרה לפזר את העומס המכני הנוצר בעת הירי. בחלק מהכלים, במיוחד ברובים איכותיים ובאקדחי תופי מבוססי שבירה, שולבו מנגנוני נעילה כפולים או משולשים, אשר חיזקו את בית הבליעה ואיפשרו שימוש בטוח בתחמושת בעלת לחץ גבוה יותר.

מנגנון השבירה באקדחים
מנגנון השבירה יושם לא רק ברובים אלא גם באקדחי תופי, במחצית השנייה של המאה התשע עשרה. באקדחים אלו, פתיחת הכלי באמצעות שבירה אינה כוללת רק את הקנה, אלא את מכלול הקנה והתוף יחד, אשר נעים כיחידה אחת ביחס למסגרת האחורית של האקדח. אחד הדגמים הידועים הראשונים מסוג זה הוא סמית אנד ווסון מודל 1, שהוצג בשנות ה־1850, ואשר יישם מנגנון שבירה עליונה שאיפשר טעינה מהירה יחסית בהשוואה לאקדחי תופי נטעני לוע שקדמו לו. פתיחת האקדח חשפה את אחורי התוף ואיפשרה גישה ישירה לכל בתי הבליעה, דבר שפישט משמעותית את פעולת הטעינה והפריקה. בהמשך התפתחו מנגנוני שבירה מתקדמים יותר באקדחי תופי, ובראשם דגמי וובלי (Webley) הבריטיים, אשר יושמו הן בשוק האזרחי והן בשירות צבאי. באקדחים אלו שולב לרוב מנגנון פליטה אוטומטי, אשר בעת שבירת הכלי הפעיל כוכב חליצה מרכזי שדחף בו־זמנית את כל התרמילים הריקים מתוך התוף. שילוב זה הפך את אקדחי התופי מבוססי השבירה לכלים מהירים במיוחד לטעינה מחדש ביחס לתקופתם, יתרון משמעותי בהקשרים צבאיים ומשטרתיים. עם זאת, מנגנון השבירה באקדחים דרש מסגרת חזקה ומנגנון נעילה אמין, שכן נקודת השבירה היוותה חולשה מבנית פוטנציאלית ביחס למסגרות סגורות. מגבלה זו השפיעה על סוגי התחמושת שניתן היה להשתמש בהם בבטחה, ועל תרמה לכך שעם הופעת אקדחים בעלי מסגרת קשיחה ותוף נפתח הצידה, וכן עם התפשטות אקדחים חצי־אוטומטיים, נדחק מנגנון השבירה באקדחי תופי לשוליים. אף על פי כן, בתקופה שבה שלטה תחמושת בעלת לחץ נמוך יחסית, היו אקדחי תופי מבוססי שבירה פתרון מתקדם, אמין ונפוץ, והם ממלאים תפקיד חשוב בהתפתחות ההיסטורית של אקדח התוף המודרני. בתחום הציד והירי הספורטיבי, גם בעידן שבו הופיעו מנגנונים מתקדמים יותר.

באקדחים המשתמשים במנגנון שבירה ניתן להבחין בין שתי תצורות עיקריות: מנגנון שבירה עליון (Top-break) ומנגנון שבירה תחתון (Bottom-break או Tip-down). ההבחנה מתייחסת לכיוון פתיחת הקנה או מכלול הקנים ביחס לגוף האקדח, והיא בעלת משמעות מכנית והיסטורית כאחד. אף ששתי התצורות מבוססות על אותו עיקרון של פתיחת הכלי על ציר לצורך טעינה ופריקה, יישומן המעשי שונה באופן ניכר. במנגנון שבירה עליון הקנה, או מכלול הקנה והתוף, נפתחים כלפי מטה ומתרחקים מן החלק האחורי של האקדח, בעוד גוף האקדח והידית נותרים במקומם. תצורה זו הייתה נפוצה במיוחד באקדחי תופי מן המחצית השנייה של המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים, ובהם דגמי סמית' אנד ווסון ואקדחי וובלי הבריטיים. אחד ממאפייניה הבולטים של השבירה העליונה הוא שילוב של מנגנון חילוץ אוטומטי, הפועל עם פתיחת האקדח ומחלץ את כל התרמילים מן התוף בבת אחת. יתרון זה תרם למהירות טעינה גבוהה יחסית לתקופה, אך חייב שימוש בצירי פתיחה ונעילות המסוגלים לעמוד בעומסי הירי, דבר שהציב מגבלות על עוצמת התחמושת האפשרית. לעומת זאת, במנגנון שבירה תחתון הקנה נפתח כלפי מעלה או קדימה, בדרך כלל ביחס לציר המצוי בחלקו הקדמי או התחתון של האקדח. תצורה זו אפיינה דגמים מוקדמים של אקדחים נטעני־אחור, ובהם סמית' אנד וסון מודל 3, וכן אקדחי דרינגר שונים בתצורה חד־קנית או דו־קנית. בשבירה תחתונה מנגנון החילוץ פשוט יותר ולעיתים ידני בלבד, והדגש מושם על מבנה קומפקטי ופשטות מכנית. תצורה זו התאימה במיוחד לאקדחים קטנים, שבהם לא נדרש קצב אש גבוה או טעינה מהירה במיוחד. עם התקדמות הטכנולוגיה והופעת אקדחים חצי-אוטומטיים ואקדחי תופי בהם התוף נפתח הצידה, פחת השימוש בשתי התצורות, אך הן נותרו אבני דרך בהתפתחות האקדח המודרני.

קטגוריה נוספת של כלי ירייה המשתמשים במנגנון שבירה היא אקדחי דרינגר, אקדחים קומפקטיים קצרי־קנה שנועדו לנשיאה סמויה ולירי בטווחים קצרים. כבר מראשית התפתחותם במחצית השנייה של המאה התשע עשרה, אומצו באקדחי דרינגר תצורות שונות של טעינה אחורית, ובכללן מנגנון שבירה, אשר התאים במיוחד למבנה הקטן, למספר הקנים המוגבל ולדרישה לפשטות מכנית. מנגנון השבירה איפשר טעינה ופריקה ישירה של התרמילים, ללא צורך במחסנית, בתוף או במערכת הזנה מורכבת, ובכך סיפק פתרון אמין לכלי ירייה זעירים. אקדחי דרינגר יוצרו לרוב בתצורות חד־קניות או דו־קניות, כאשר הקנים מסודרים זה לצד זה או זה מעל זה, ונפתחים באמצעות שבירה כלפי מטה או מעלה לצורך טעינה. במבנים אלו נחשף בית הבליעה של כל קנה ישירות, והתרמילים נשלפים ידנית או באמצעות מנגנון חילוץ פשוט. השימוש במנגנון שבירה תרם לעמידות הכלי ולפשטות תפעולו, אך גם הגביל את קיבולת התחמושת למספר יריות מצומצם, מאפיין שהתקבל כפשרה סבירה בהקשר של ייעוד הכלי. במהלך המאה התשע עשרה והעשרים יוצרו אקדחי דרינגר במגוון קליברים, החל בקליברים קטנים יחסית ועד קליברים רבי־עוצמה ביחס לממדיהם, כאשר מנגנון השבירה אפשר התאמה קלה לשינויים אלו ללא שינוי מהותי במבנה הכללי. גם בדגמים מודרניים, המיוצרים עד ימינו בהיקף מוגבל, ממשיך מנגנון השבירה לשמש פתרון נפוץ באקדחי דרינגר, בעיקר בשל אמינותו, פשטותו והיכולת לשלב מספר קנים במבנה קומפקטי. בהקשר הרחב של מנגנון השבירה, אקדחי דרינגר מדגימים יישום נוסף של המנגנון מחוץ לעולם רובי הציד והרובים הארוכים. הם ממחישים כיצד אותו עיקרון מכני בסיסי שימש הן בכלי ירייה גדולים והן בכלי נשק אישיים זעירים, תוך התאמה לדרישות שונות של גודל, קיבולת וייעוד, ומחזקים את מעמדו של מנגנון השבירה כפתרון טעינה גמיש ורב־שימושי לאורך ההיסטוריה של כלי הירייה.

מגבלות מבניות
לצד יתרונותיו, מנגנון השבירה סובל ממגבלות מבניות מובהקות אשר הגבילו את התאמתו לשימוש צבאי כרובה שירות. המגבלה הבולטת ביותר היא העדר מחסנית ויכולת ירי מהיר הנמוכה, הנובעת מהיות הכלי חד־קני או דו־קני ברוב המקרים. טעינה ידנית לאחר כל ירי או זוג יריות אינה מתיישבת עם הדרישות הצבאיות שהתפתחו במאה התשע עשרה והעשרים, שכללו קצב אש גבוה, טעינה מהירה ויכולת פעולה ממושכת תחת לחץ. בנוסף, מנגנון השבירה מגביל את האפשרות לשילוב מחסניות, מנגנוני טעינה רציפה, שהפכו במהרה לסטנדרט בכלי ירייה צבאיים. מסיבות אלו, אף שמנגנון השבירה מילא תפקיד חשוב בהתפתחות כלי הירייה הנטענים אחורית, הוא לא אומץ כרובה חיל רגלים תקני בצבאות מודרניים. ניסיונות היסטוריים לשימוש בכלים בעלי מנגנון שבירה בצבאות או גופי אכיפת חוק נותרו שוליים, ניסיוניים או מוגבלים לכלי עזר, ולא הבשילו למערכות שירות רחבות היקף.

הדק ומנגנון ירי
ברובה בעל מנגנון שבירה אין מנגנון הדק או ירי ייחודי למנגנון השבירה עצמו שהוא מנגנון המשמש לטעינה של תחמושת בלבד, מנגנון השבירה הוא מנגנון טעינה ונעילה, בעוד שמנגנון ההדק והירי הם מערכות נפרדות, אשר הותאמו לאורך הזמן לתצורה המבנית של רובה שבו הקנה נפתח על ציר. עם זאת, עצם קיומה של שבירה משפיע עמוקות על אופן תכנונם, על בטיחותם ועל סידורם של מנגנוני הירי. ברוב רובים בעלי מנגנון שבירה, מנגנון הירי מבוסס על נוקר המונע על ידי קפיץ ומשוחרר באמצעות פטיש פנימי או חיצוני. בעת לחיצה על ההדק משתחרר הפטיש, פוגע בנוקר, והנוקר מכה בפיקה של התרמיל. מאחר שהקנה והבית נפתחים לצורך טעינה, מנגנון הירי כולו ממוקם בגוף האחורי של הרובה, ולא בחלל מיוחד בגוף הנשק. סידור זה מאפשר פשטות מכנית רבה, אך גם מחייב מנגנוני נעילה מדויקים כדי למנוע פתיחה בזמן ירי. ברובים חד־קניים בעלי שבירה, מנגנון ההדק הוא לרוב חד־שלבי ופשוט במיוחד. לאחר טעינת התרמיל וסגירת הקנה, הפטיש נדרך באופן ידני או אוטומטי עם סגירת הכלי, תלוי בדגם. לחיצה על ההדק משחררת ישירות את הפטיש או את הנוקר הקפיצי. במבנים מוקדמים מן המאה התשע עשרה היה נפוץ פטיש חיצוני גלוי, שאיפשר שליטה ויזואלית במצב הדריכה, ואילו בדגמים מאוחרים יותר עברו לפטישים פנימיים, הן מטעמי בטיחות והן להגנה מפני לכלוך ופגיעות.
ברובי ציד דו־קניים בעלי מנגנון שבירה, מנגנון הירי מורכב יותר. כל קנה מצויד במנגנון ירי עצמאי, הכולל נוקר, קפיץ ופטיש משלו. ברובים מוקדמים הופעלו שני פטישים חיצוניים ושני הדקים נפרדים, כאשר כל הדק שולט על קנה אחד. בהמשך הופיעו רובים עם פטישים פנימיים, ובהם גם תצורות של הדק יחיד סלקטיבי, המאפשר לירות משני הקנים ברצף באמצעות אותו הדק, תוך בחירת סדר הירי.
במרבית הרובים בעלי מנגנון שבירה המודרניים מופעלת דריכת הפטישים באופן אוטומטי עם פתיחת הקנה. כאשר הכלי נשבר, מנגנון מכני ייעודי מותח את קפיצי הפטישים ומעביר את הרובה למצב דרוך עם סגירתו מחדש. פתרון זה משפר את קצב הירי ומפחית תנועות מיותרות, אך מחייב שילוב של מנגנוני בטיחות שימנעו ירי בלתי מכוון. מנגנוני הבטיחות ברובים בעלי מנגנון שבירה משולבים לרוב ישירות במנגנון ההדק והירי. הנפוץ שבהם הוא נצרה אוטומטית, הנכנסת לפעולה עם שבירת הקנה ומונעת את שחרור הפטיש עד לביטול יזום של הנצרה על ידי היורה. הנצרה אינה חלק אינטגרלי של מנגנון השבירה עצמו, אלא מאפיין תכנוני שנוסף לרובים רבים, בעיקר ברובי ציד, מטעמי בטיחות ונוחות שימוש. מאפיין מבני נוסף הוא שילוב של מנגנון חסימה המונע ירי כאשר הקנה אינו נעול במלואו. ברובים בעלי מנגנון שבירה איכותיים, מנגנון ההדק מנותק פיזית ממנגנון הירי כל עוד הנעילה אינה שלמה. כך נמנע מצב שבו פגיעה בנוקר מתרחשת כאשר הקנה פתוח או סגור חלקית.

שימוש אזרחי בעידן המודרני
על אף דעיכתו הכמעט מוחלטת בשימוש הצבאי והמשטרתי, מנגנון השבירה שמר על רלוונטיות גבוהה בשוק האזרחי, והוא מוסיף להיות מיוצר ונפוץ גם בעידן המודרני. עיקר השימוש במנגנון זה מתרכז ברובי ציד, כלי ירי ספורטיביים ואקדחים ייעודיים, שבהם יתרונות הפשטות, האמינות והבטיחות עולים על חסרונות הקיבולת וקצב האש. בקרב ציידים, מנגנון השבירה מוערך בזכות אמינותו בתנאי שטח משתנים, קלות התחזוקה שלו והיכולת לפרוק את הכלי באופן גלוי וברור. בייחוד ברובי ציד דו־קניים, מנגנון זה ממשיך להוות סטנדרט מקובל, בין היתר בשל איזון הכלי, פיזור הירי וההתאמה למסורות ציד מושרשות.
בהקשר של ירי ספורטיבי והדרכתי, מנגנון השבירה נתפס כמנגנון בטיחותי במיוחד. פתיחת הכלי חושפת את בית הבליעה ומאפשרת בקרה חזותית מיידית על מצבו, תכונה שהפכה אותו לפופולרי במסגרות חינוכיות, קליעה תחרותית בסיסית ושימושים שבהם הדגש מושם על שליטה ואחריות. בנוסף, מבנהו הפשוט מאפשר התאמה לתחמושות שונות ולכללי רגולציה מגוונים, דבר התורם להמשך השימוש בו במדינות שבהן קיימות מגבלות מחמירות על קיבולת וירי מהיר. בעידן שבו טכנולוגיות ירי מתקדמות מציעות קצב אש גבוה ויכולת אוטומטית, מנגנון השבירה ממשיך למלא נישה ייחודית, המבוססת על מסורת, אמינות ושימוש מבוקר. שילוב זה מבטיח את מקומו המתמשך של מנגנון השבירה ככלי רלוונטי ומשמעותי גם במאה העשרים ואחת.

כלי נשק משולב

קטגוריה ייחודית של כלי ירייה המבוססים על מנגנון שבירה היא נשק משולב (אנגלית: Combination gun), כלומר כלי ירייה הכולל יותר מקנה אחד מסוגים שונים, לרוב שילוב של קנה רובה מחורק וקנה חלק (רובה ציד), במסגרת אחת הנשברת לצורך טעינה. תצורה זו התפתחה בעיקר בשלהי המאה התשע עשרה ובמהלך המאה העשרים, ונועדה לספק למשתמש כלי רב־תכליתי המאפשר שימוש בסוגי תחמושת שונים בהתאם לצורך, כגון ציד בעלי חיים קטנים וגדולים באותה יציאה לשטח. מנגנון השבירה התאים במיוחד לכלים אלו, שכן הוא מאפשר גישה ישירה ונוחה לבית הבליעה של כל קנה, גם כאשר מדובר בקליברים שונים ובתחמושת שאינה אחידה.
במהלך המאה העשרים יוצרו כלי נשק משולבים במגוון רחב של תצורות, החל מקנים בקליברים קטנים כגון 0.22 לונג רייפל בשילוב קנה חלק בקליבר ציד, ועד שילובים של קנה רובה בקליברים מלאים דוגמת .30-30 או .30-06 עם קנה שוטגאן. דגמים אלו היו נפוצים במיוחד בצפון אמריקה ובאירופה, ושימשו לציד, לפעילות שטח, ולעיתים גם ככלי רב־שימושי באזורים כפריים ומבודדים. מנגנון השבירה סיפק פשטות מכנית, אמינות ויכולת תחזוקה קלה, תכונות שנחשבו חשובות במיוחד בהקשרים אלו.
בין הדגמים הבולטים בקטגוריה זו ניתן לציין את הרובה סוואג' מודל 24 , שיוצר במשך עשרות שנים עד ראשית המאה ה־21 והוצע במגוון רחב של שילובי קליברים; דגמים של יצרנים מזרח־אירופיים כדוגמת Baikal, וכן כלי נשק מודרניים יותר שיועדו לשוק האזרחי, למחנאות ולשימושי הישרדות. אף שייצורם הסדרתי של כלי נשק משולבים הצטמצם בעשורים האחרונים, כלים אלו עדיין מצויים בשימוש אזרחי, בעיקר בשוק היד השנייה, ונשמרת להם נוכחות מסוימת גם בייצור מוגבל של דגמים ייעודיים.
חשיבותם של כלי נשק משולבים בהקשר של מנגנון השבירה אינה רק היסטורית, אלא גם טכנולוגית: הם מדגימים את הגמישות המבנית של המנגנון, ואת יכולתו לתמוך בקנים מרובים, בקליברים שונים ובייעודים מגוונים, מבלי להזדקק למערכות הזנה מורכבות או למכלולים חוזרים. בכך מהווים כלי הנשק המשולבים דוגמה מובהקת לשימושים החורגים מן הדימוי המצומצם של מנגנון השבירה ככלי ציד פשוט בלבד, וממחישים את מקומו כמנגנון טעינה בעל תחום יישום רחב יותר.

רובי אוויר מבוססי מנגנון שבירה
מנגנון השבירה נפוץ במיוחד ברובי אוויר, ומהווה אחד המאפיינים המזוהים ביותר עם כלי ירי מסוג זה מאז סוף המאה התשע עשרה. ברובי אוויר שבירה, פעולת פתיחת הקנה משמשת לא רק לטעינת הקליע אלא גם לדריכת מנגנון הדחף, לרוב קפיץ ובוכנה או מערכת גז. שבירת הקנה כלפי מטה מותחת את הקפיץ או דוחסת את הגז, ולאחר הכנסת הקליע וסגירת הקנה הכלי מוכן לירי. שילוב זה של טעינה ודריכה בפעולה אחת העניק לרובי אוויר שבירה יתרון משמעותי בפשטות, אמינות ועלות ייצור נמוכה. תכונות אלו תרמו להפצתם הרחבה ככלי אימון, ירי ספורטיבי בסיסי, ציד קטן ובמסגרות חינוכיות. אף שבעשורים האחרונים הופיעו רובי אוויר מתקדמים יותר, כגון רובי אוויר דחוס (PCP), מנגנון השבירה מוסיף להיות רלוונטי בזכות עצמאותו ממכלי לחץ חיצוניים, תחזוקתו הפשוטה ותפיסתו ככלי בטיחותי ונגיש.
אקדחי זיקוקים
מנגנון השבירה יושם גם באקדח נורים ובכלי ירי פירוטכניים, המשמשים לשיגור זיקוקין די-נור,, נורים, אותות מצוקה ואמצעי סימון. בכלים אלו, פתיחת הקנה מאפשרת טעינה ידנית של זיקוק או נור, וסגירה מחודשת יוצרת מערכת פשוטה ואמינה להפעלה. הבחירה במנגנון שבירה בהקשר זה נובעת משיקולי בטיחות, שכן פתיחת הכלי חושפת בבירור את בית הבליעה ומקטינה את הסיכון לטעינה שגויה או להפעלה לא מכוונת. בנוסף, מאחר שכלי ירי פירוטכניים אינם נדרשים לקצב אש גבוה או לקיבולת מרובה, מגבלותיו של מנגנון השבירה אינן מהוות חיסרון משמעותי. כתוצאה מכך, אקדחי זיקוקים מבוססי שבירה נפוצים בשימוש אזרחי, ימי וארגוני, ומשמשים הן לצרכים חגיגיים והן להתרעה, חילוץ וסימון, תוך עמידה בדרישות רגולציה מחמירות יחסית.

מטולי רימונים
מנגנון השבירה יושם גם במטולי רימונים וכלי שיגור ייעודיים, בעיקר בתצורות חד־קניות ובקוטר גדול. במטולים אלו, פתיחת הקנה מאפשרת טעינה של רימון יחיד בקוטר גדול יחסית, וסגירתו יוצרת מערכת קשיחה המסוגלת להתמודד עם הלחצים הנוצרים בעת השיגור. יתרונו של מנגנון השבירה בהקשר זה טמון ביכולתו להתמודד עם תחמושת מגוונת, כולל רימוני נפץ, רימוני עשן ואמצעי סימון, ללא צורך במנגנון מחזור מורכב. מסיבה זו נעשה בו שימוש הן במערכות צבאיות והן בכלי שיגור משטרתיים ואזרחיים, במיוחד כאשר נדרשת אמינות גבוהה ופשטות תפעולית. עם זאת, בדומה לשימושים צבאיים אחרים, מגבלות הקיבולת וקצב האש הובילו לכך שמנגנון השבירה נותר בעיקר כפתרון ייעודי או משלים, ולא כסטנדרט בלעדי בתחום מטולי הרימונים.

בטיחות בשימוש
מנגנון השבירה נחשב לאחד ממנגנוני הפעולה הבטיחותיים ביותר בכלי ירייה, בעיקר בשל האופן שבו פעולת הפתיחה יוצרת הפרדה פיזית וברורה בין הקנה לבין מערכת הירי. כאשר הכלי שבור ופתוח, אין אפשרות מעשית לירי, ובית הבליעה חשוף לעין, דבר המאפשר בקרה חזותית מיידית על מצבו. תכונה זו תרמה לכך שכלי ירייה מבוססי שבירה אומצו באופן נרחב במסגרות שבהן בטיחות קודמת לשיקולים טקטיים, כגון ציד, הדרכה וירי ספורטיבי. עם זאת, עצם היות הכלי מבוסס על מנגנון שבירה אינו מחליף בהכרח מערכות נצרה ייעודיות, אלא פועל לצידן או, לעיתים, מפחית את הצורך בהן.
ברובי ציד רבים, ובעיקר בדגמים מסורתיים חד־קניים או דו־קניים מוקדמים, לא הותקנה נצרה מכנית נפרדת, והבטיחות הושגה באמצעות פריקה מלאה של הכלי או השארתו במצב פתוח עד לרגע השימוש. היעדר נצרה אינו מאפיין מחייב של מנגנון השבירה עצמו, אלא תוצאה של תפיסה היסטורית ועיצובית שראתה בפתיחת הכלי אמצעי בטיחות מספק. בדגמים מודרניים יותר, במיוחד ברובים דו־קניים מתקדמים, נפוצה התקנת נצרות אוטומטיות או ידניות, הנדרכות בעת שבירת הכלי או מופעלות באמצעות מתג ייעודי. לפיכך, ניתן לקבוע כי קיומה או היעדרה של נצרה ברובי ציד אינו נגזר ישירות ממנגנון השבירה, אלא מהחלטות תכנוניות, תקנים רגולטוריים ותרבות שימוש משתנה.
יתרון בטיחותי נוסף של מנגנון השבירה הוא פשטותו המכנית, המקטינה את הסיכון לתקלות פנימיות העלולות לגרום לירי בלתי רצוני. בהשוואה למנגנונים חוזרים או חצי־אוטומטיים, שבהם תחמושת עשויה להימצא בבית הבליעה גם כאשר המחסנית מנותקת, במנגנון שבירה מצב הכלי ברור וחד־משמעי. מסיבות אלו, גם בעידן המודרני, ממשיכים מנגנוני שבירה להיחשב כבחירה בטיחותית מועדפת בתחומים שבהם שליטה, שקיפות והפחתת סיכון עומדים בראש סדר העדיפויות.

קישורים חיצוניים

לקריאה נוספת
 Ian V. Hogg, The Encyclopedia of Weaponry. Greenwich Editions 2005
 W.W. Greener, The Gun and Its Development. Lyons Pr 2002 

הערות שוליים

קטגוריה:כלי ירייה
קטגוריה:כלי ירייה - מבנה ופעולה