קרב פורט פילו

קרב פורט פילו (באנגלית: Battle of Fort Pillow), הידוע גם בשם טבח פורט פילו – היה קרב שנערך ב-12 באפריל 1864, בפורט פילו שעל נהר המיסיסיפי בהנינג, טנסי, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הקרב הסתיים כאשר חיילי הקונפדרציה בפיקודו של מייג'ור גנרל נתן בדפורד פורסט טבחו בחיילי האיחוד (רבים מהם חיילים שחורים אמריקאים) בעת ניסיונם להיכנע. ההיסטוריון הצבאי דייוויד ג'יי אייכר סיכם: "פורט פילו סימן את אחד האירועים הקודרים והעצובים ביותר בהיסטוריה הצבאית האמריקאית."

 רקע 
פריסת הכוחות הצבעוניים של ארצות הברית על ידי ארצות הברית, בשילוב עם פרסום הכרזת האמנציפציה על ידי אברהם לינקולן, עוררה זעם עמוק בקונפדרציה, שכינתה אותה "לא מתורבתת". בתגובה, הקונפדרציה העבירה במאי 1863 חוק הקובע כי חיילים אמריקאים שחורים שנלכדו בעת שנלחמו נגד הקונפדרציה יוסגרו למדינה, שם השבויים יישפטו, בהתאם לחוקי המדינה.

פורט פילו נבנה בתחילת 1862 על ידי גדעון ג'ונסון פילו, בריגדיר גנרל של הקונפדרציה, על נהר המיסיסיפי צפונית לממפיס והיה בשימוש שני הצדדים במהלך המלחמה. עם נפילת ניו מדריד ואי מספר 10 לידי כוחות צבא ארצות הברית, כוחות הקונפדרציה פינו את פורט פילו ב-4 ביוני כדי להימנע מניתוק משאר צבא הקונפדרציה. כוחות צבא ארצות הברית כבשו את פורט פילו ב-6 ביוני והשתמשו בו כדי להגן על הגישה לנהר לממפיס.

המצודה ניצבה על צוק גבוה והייתה מוגנת על ידי שלוש שורות של ביצורים המסודרים בחצי מעגל, עם מעקה מגן בן 1.2 מטר עובי ו-1.8 -2.4 מטר גובה מוקף בתעלה. במהלך הקרב, תכנון זה היווה חיסרון למגינים משום שלא יכלו לירות על חיילים מתקרבים מבלי לטפס על ראש המעקה, מה שחשף אותם לאש אויב. בגלל רוחב המעקה, מפעילי ששת תותחי הארטילריה של המבצר התקשו ללחוץ את קניהם מספיק כדי לירות על התוקפים לאחר שהתקרבו. ספינת תותחים של חיל הים האמריקאי, USS New Era, בפיקודו של קפטן ג'יימס מרשל, עמדה גם היא לרשות ההגנה.

ב-16 במרץ 1864, פתח מייג'ור גנרל של הקונפדרציה נתן בדפורד פורסט בפשיטה בת חודש של 7,000 חיילים על מערב טנסי וקנטקי. מטרותיהם היו ללכוד שבויים ואספקה אמריקאים ולהרוס עמדות וביצורים מפדוקה, קנטקי, דרומה ועד ממפיס. חיל הפרשים של פורסט, אותו כינה "מחלקת הפרשים של מערב טנסי וצפון מיסיסיפי", כלל את הדיוויזיות בראשות בריגדיר ג'נרלים ג'יימס ר. צ'אלמרס (חטיבות של בריגדיר גנרל רוברט ו. ריצ'רדסון וקולונל רוברט מ. מק'קולוך) וגנרל אייב ביופורד (חטיבות של קולונלים טיירי ה. בל וא.פ. תומפסון).

הראשון מבין שני הקרבות המשמעותיים היה קרב פדוקה ב-25 במרץ, שם גרמו אנשיו של פורסט נזק ניכר לעיירה ולאספקה הצבאית שלה. פורסט ניסה לשכנע את קולונל האמריקאי סטיבן ג'י. היקס להיכנע, והזהיר: "אם אצטרך להסתער על המבצרים שלכם, אינכם יכולים לצפות לשום רצון טוב". היקס דחה את הדרישה, שכן ידע שלא ניתן לכבוש את המבצר בקלות.

התכתשויות רבות התרחשו ברחבי האזור בסוף מרץ ותחילת אפריל. פורסט, שנזקק לאספקה, תכנן לנוע לעבר פורט פילו עם כ-1,500 איש. (הוא ניתק חלק מפיקודיו תחת ביופורד כדי לתקוף שוב את פדוקה.) הוא כתב ב-4 באפריל, "יש כוח פדרלי של 500 או 600 איש בפורט פילו, שאטפל בו בעוד יום או יומיים, מכיוון שיש להם סוסים ואספקה שאנחנו צריכים."

חיל המצב של צבא ארצות הברית בפורט פילו כלל כ-600 איש, שחולקו כמעט באופן שווה בין חיילים שחורים ולבנים. החיילים השחורים השתייכו לרגימנט השישי של ארטילריה צבעונית כבדה ולחלק מהרגימנט השני של ארטילריה צבעונית קלה (שנודעה בעבר בשם ארטילריה קלה של סוללות ממפיס), תחת פיקודו הכללי של מייג'ור ליונל פ. בות', ששהה במבצר רק שבועיים. בות' קיבל פקודה להעביר את הרגימנט שלו מממפיס לפורט פילו ב-28 במרץ כדי לתגבר את כוח הפרשים, שכבש את המבצר מספר שבועות קודם לכן. רבים מהרגימנט היו עבדים לשעבר שהבינו את המחיר האישי של הפסד לקונפדרציה – במקרה הטוב, חזרה מיידית לעבדות במקום להתייחס אליהם כאל שבויי מלחמה. הם שמעו שכמה מחברי הקונפדרציה איימו להרוג כל חייל שחור של צבא ארצות הברית שיתקלו בו. החיילים הלבנים היו בעיקר מגויסים מגדוד ברדפורד, יחידה של צבא ארצות הברית ממערב טנסי בפיקודו של מייג'ור ויליאם פ. ברדפורד.

 הקרב 
פורסט הגיע לפורט פילו בשעה 10:00 ב-12 באפריל. בשלב זה, צ'אלמרס כבר הקיף את המבצר. כדור תועה פגע בסוסו של פורסט, הפיל את הגנרל שנחבל. זה היה הראשון מבין שלושה סוסים שאיבד באותו יום. הוא פרס צלפים סביב השטח הגבוה שצפה על המבצר, ישירות לקו האש שלהם. כדור של צלף בחזה הרג את מייג'ור בות', וברדפורד קיבל את הפיקוד. עד 11:00, הקונפדרציה כבשה שתי שורות של צריפים (כ - 140 מטר) מהקצה הדרומי של המבצר. חיילי צבא ארצות הברית לא הצליחו להרוס את המבנים הללו לפני שהקונפדרציה כבשה אותם, והם ירו באש קטלנית על חיל המצב.

אש רובים וארטילריה נמשכה עד השעה 3:30, אז שלח פורסט פניה ובה דרישה לכניעה: "התנהגותם של הקצינים והחיילים המשמרים את פורט פילו הייתה כזו שמקנה להם זכות להתייחסות כאל שבויי מלחמה. אני דורש את כניעה ללא תנאי של כל חיל המצב, ומבטיח לכם שנתייחס אליכם כאל שבויי מלחמה. אנשיי קיבלו זה עתה אספקה חדשה של תחמושת, וממיקומם הנוכחי יוכלו בקלות לתקוף ולכבוש את המבצר. אם דרישתי תידחה, לא אוכל להיות אחראי לגורל הפיקוד שלכם."

ברדפורד השיב, בהסתירו את זהותו, מכיוון שלא רצה שהקונפדרציה תדע שבות' נהרג, וביקש שעה לשקול ההצעה. פורסט, שהאמין שכוחות תגבורת יגיעו בקרוב ליד נהר, השיב שיאפשרו רק 20 דקות, וכי "אם בתום זמן זה המבצר לא ייכנע, אתקוף אותו." ברדפורד סירב להזדמנות זו בתשובה סופית: "לא אכנע." פורסט הורה אז לחצוצרה שלו לתקוע את אות ההסתערות.

המתקפה של הקונפדרציה הייתה נחושה. בעוד הצלפים המשיכו לירות אל תוך המבצר, הגל הראשון חדר לתעלה ועצר, בעוד הגל השני השתמש בגבם כאבני דריכה. הגל השני סייעו לאנשי הגל הראשון לטפס על מדף שעל הסוללה. זה התנהל בצורה מושלמת ועם מעט מאוד ירי, למעט הצלפים וסביב האגפים. האש נגד ספינת התותחים אלצה את למלחים לסגור את פתחי התותחים שלהם ולעצור את הירי. כאשר הצלפים קיבלו אות לעצור את האש, האנשים על המדף עלו מעל הסוללה, וירו כעת בפעם הראשונה אל תוך המגינים. חיל המצב נלחם לזמן קצר אך לאחר מכן פרץ ונמלט אל הרחבה למרגלות הצוק, שם נאמר להם שספינת התותחים של חיל הים האמריקאי תחפה את נסיגתם על ידי ירי. מכיוון שפתחי התותחים שלה נותרו אטומים, ספינת התותחים לא ירתה ולו ירייה אחת. החיילים הנמלטים ספגו אש מאחור ומאגף. רבים נורו ונפלו. אחרים הגיעו לנהר רק כדי לטבוע או להיירות במים על ידי צלפים על הצוק.

 הטבח 
שמאל|ממוזער|הדפס צבוע ביד משנת 1892 שכותרתו "טבח פורט פילו" מאת קורץ ואליסון משיקגו, הכלול בסדרת הדפסי זיכרון של קרבות מלחמת האזרחים. הוא מתאר נשים וילדים בין הקורבנות, אם כי עדויות אלו אינן מגובה בכך, שאמרו כי נשים וילדים הוצאו מהמבצר לפני הקרב.
אף על פי שמקורות קונפדרציה טוענים שכוחותיו של פורסט המשיכו לירות מתוך הגנה עצמית, דיווחים רשמיים אמריקאים מדגישים כי התרחש טבח מכוון. ניצולי צבא ארצות הברית אמרו שאף על פי שכל חייליהם נכנעו, אנשיו של פורסט טבחו בהם בדם קר. שורדים מהמוצב אמרו שרוב אנשיהם נכנעו והשליכו את נשקם, רק כדי להיפגע מירי או כידון על ידי התוקפים, שצעקו שוב ושוב, "אין רחמים! אין רחמים!"

דווח כי נשים וילדים נהרגו, אך ד"ר סי. פיץ', שהיה מנתח בחיל המצב של פורט פילו, טען כי הדבר לא היה נכון: "מוקדם בבוקר כל הנשים וכל הלא-לוחמים נצטוו לעלות על דוברות, ונגררו על ידי סירת תותחים במעלה הנהר כדי שאף אחד לא יפגע." עדותו של קפטן מרשל תומכת בכך. הוא הצהיר שכל הנשים, הילדים והחיילים החולים הועברו לאי לפני תחילת הקרב. העדות החזקה ביותר לכך שהקונפדרציה לא הרגה את הנשים והילדים היא שאף אחד לא דיווח שראה גופות של נשים וילדים בין ההרוגים.

הוועדה המשותפת לניהול המלחמה חקרה את התקרית, שזכתה לפרסום נרחב בעיתונות האמריקאית. כתבות הופיעו ב-16 באפריל בניו יורק טיימס, ניו יורק הראלד, ניו-יורק טריביון, שיקגו טריביון, סינסינטי גאזט וסיינט לואיס מיזורי דמוקרט, בהתבסס על דיווחי טלגרף מקהיר, אילינוי, לשם התקשרה ספינת הקיטור פלאט ואלי, שנשאה ניצולים, כדי שיוכלו להילקח לבית חולים במאונד סיטי הסמוכה. ואת אלו שמתו על הספינה להביא לקבורה.:47–50 בדו"ח שלהם, שממנו נלקחו הציטוטים הקודמים, הם הסיקו כי הקונפדרציה ירו ברוב חיל המצב לאחר שנכנע.

מכתב שכתב אחד הסמלים של פורסט, אכילס ו. קלארק, לאחיותיו ב-14 באפריל, מתאר:

"אנשינו היו כל כך מתוסכלים מאיומי הינקים שלא ירחמו עליהם, עד שהם לא ריחמו עליהם כלל. הטבח היה נורא. אין מילים לתאר את המראה. העבדים המסכנים והמתועבים רצו אל אנשינו, נפלו על ברכיהם, הרימו את ידיהם והתחננו לרחמים, אך הם נצטוו לקום על רגליהם ואז נורו. גורל הגברים הלבנים לא היה טוב בהרבה. המצודה הפכה לזירת טבח גדולה. דם, דם אנושי, נקווה בשלוליות, וניתן היה לאסוף מוחות בכמויות גדולות. אני וכמה אחרים ניסינו לעצור את הטבח, ובשלב מסוים הצלחנו חלקית, אך הגנרל פורסט הורה לירות בהם כמו בכלבים, והטבח נמשך. לבסוף, אנשינו נגעלו מהדם והירי פסק".[24]:44

מחקר שנערך בשנת 2002 על ידי אלברט קסטל הגיע למסקנה כי חייליו של פורסט הרגו מספר רב של אנשי חיל המצב "לאחר שהם הפסיקו להתנגד או לא היו מסוגלים להתנגד". ההיסטוריון אנדרו וורד הגיע למסקנה בשנת 2005 כי אירעה זוועה במובן המודרני בפורט פילו, אך האירוע לא תוכנן מראש ולא אושר רשמית על ידי מפקדי הקונפדרציה.

היסטוריונים עדכניים מסכימים כי התרחש טבח. ההיסטוריון ריצ'רד פוקס, מחבר הספר "אש בלתי נלאית", מסכם: "הפרשה בפורט פילו הייתה פשוט אורגיה של מוות, לינץ' המוני כדי לספק את ההתנהגות הנבזית ביותר – רצח מכוון – מהסיבות הנבזיות ביותר – גזענות ועוינות אישית." וורד קובע: "האם הטבח היה מתוכנן מראש או ספונטני אינו עונה על השאלה הבסיסית יותר האם התרחש טבח."... זה בהחלט קרה, בכל מובן המילוני של המילה." ג'ון קימפריץ' קובע, "הפרדיגמה החדשה בגישות חברתיות והשימוש המלא יותר בראיות הזמינות העדיפו פרשנות של טבח.... הוויכוח על זיכרון האירוע הזה היווה חלק מסכסוכים גזעיים וסכסוכי חלוקה במשך שנים רבות לאחר המלחמה, אך הפרשנות המחודשת של האירוע במהלך שלושים השנים האחרונות מציעה תקווה מסוימת שהחברה תוכל להתגבר על חוסר הסובלנות מהעבר."

סגן דניאל ואן הורן מהרגימנט הכבד השישי של ארצות הברית (צבעוני) הצהיר בדו"ח הרשמי שלו, "מעולם לא הייתה כניעה של המבצר, הן קצינים והן חיילים הצהירו שלעולם לא ייכנעו או יבקשו רחמים". עם זאת, קצין אחר ביחידה, והקצין היחיד שנותר בחיים מגדוד ברדפורד, אישר את התיאור לפיו חיילים לא חמושים נהרגו בעת כניעתם.

אנשיו של פורסט התעקשו כי החיילים האמריקאים, אף על פי שנמלטו, שמרו על נשקם ולעיתים קרובות פנו לירות, מה שאילץ את חיילי הקונפדרציה להמשיך לירות מתוך הגנה עצמית. טענתם עולה בקנה אחד עם מציאת רובים רבים של צבא ארצות הברית על הצוקים ליד הנהר. דגל ארצות הברית עדיין התנופף מעל המבצר, מה שהעיד על כך שהכוח לא נכנע רשמית. דיווח עיתון בן התקופה מג'קסון, טנסי, קובע כי "הגנרל פורסט התחנן בפניהם להיכנע", אך "לא ניתן הסימן הראשון לכניעה". דיווחים דומים דווחו הן בעיתונים הדרומיים והן בעיתונים הצפוניים באותה תקופה.

ההיסטוריון אלן נווינס כתב כי אף על פי שפרשנות העובדות "עוררה מחלוקת מסוימת".

הגנרל יוליסס ס. גרנט ציטט את דבריו של פורסט בזיכרונותיו האישיים והעיר: "לאחר מכן, פורסט כתב דו"ח שבו השמיט את החלק שמזעזע את האנושות לקריאה."

בזמן הטבח, גנרל גרנט כבר לא היה בטנסי, לאחר שעבר מזרחה כדי לפקד על כל חיילי צבא ארצות הברית. מייג'ור גנרל ויליאם טקומסה שרמן, מפקד הדיוויזיה הצבאית של המיסיסיפי, שכללה את טנסי, כתב:

"הטבח בפורט פילו התרחש ב-12 באפריל 1864, והיה נושא לחקירת הקונגרס. אין ספק שאנשי פורסט התנהגו כברברים, כשהם ירו בחיילים השחורים חסרי הישע לאחר שהמבצר נפל לידיהם; אך נאמר לי שפורסט עצמו מכחיש כל מעורבות פעילה בהתקפה, ושהוא הפסיק את הירי ברגע שיכל. אני גם מניח כמובן מאליו שפורסט לא הוביל את ההתקפה בעצמו, ולכן הוא היה מאחור, מחוץ לטווח הראייה, אם לא מחוץ לטווח השמיעה באותו זמן, ומאות מאנשינו, שהיו בשלב זה או אחר שבויים בידי פורסט, סיפרו לי שהוא היה בדרך כלל מאוד אדיב כלפיהם. תחת פיקודו היו אנשים נואשים, ובאותה עת אין ספק שהרגש של תושבי הדרום היה אכזרי ביותר בנוגע לעובדה שהפכנו את עבדיהם לשעבר לחיילים, וייתכן שפורסט שותף לרגש זה."

ג'ון פישר, בספרו "הם רכבו עם פורסט ווילר", כתב, "גרנט מתייחס כאן לשני דיווחים של פורסט למפקדו, ליאונידס פולק: (1) דיווח חפוז ושופע מיום אפריל 15, 1864, נשלח שלושה ימים לאחר ההתקפה על פורט פילו, ותיאר את הצלחת פעולותיו האחרונות של פורסט במערב טנסי, ו-(2) דו"ח מוגדר היטב, מפורט ומקיף של הפעולה בפורט פילו מתאריך 26 באפריל בלבד."

 השלכות צבאיות 
מספר האבדות בקרב הקונפדרציה היה נמוך יחסית (14 הרוגים ו-86 פצועים), ומספר האבדות בקרב חיילי הצפון היה גבוה. מתוך 585 עד 605 גברים אמריקאים שנכחו, דווח על 277 עד 297 הרוגים. ג'ורדן, באמצע המאה ה-20, טען כי מקרי המוות של האמריקאים היו מוגזמים. היסטוריונים מסכימים כי מספר האבדות בקרב המגינים השתנה במידה ניכרת בהתאם לגזע. רק 58 (כ-20%) חיילים שחורים נלכדו, בעוד ש-168 (כ-60%) חיילים לבנים נלכדו. לא כל האסירים שנורו היו שחורים; ככל הנראה, מייג'ור ברדפורד היה בין אלה שנורו לאחר כניעתם.

חיילי הקונפדרציה פינו את פורט פילו באותו ערב ולא הרוויחו הרבה מהקרב מלבד גרימת שיבוש זמני בפעולות צבא ארצות הברית. כוחות ארצות הברית השתמשו ב"טבח פורט פילו" כקריאת התאחדות בחודשים שלאחר מכן. עבור רבים, הדבר חיזק את נחישותם להביא את המלחמה לסיומה.

ב-17 באפריל 1864, בעקבות פורט פילו, הורה גנרל גרנט לגנרל בנג'מין פ. באטלר, שניהל משא ומתן על חילופי אסירים עם הקונפדרציה, לדרוש כי חיילים שחורים יטופלו באופן זהה ללבנים בחילופי אסירים וביחס אליהם. הוא הורה כי אי-ביצוע פעולה זו "יחשב כסירוב מצדם להסכים לחילופי אסירים נוספים, ו"יטופלו" כך על ידינו".Chernow, 2017, p. 373

דרישה זו נדחתה; מזכיר המלחמה של הקונפדרציה, ג'יימס סדון, כתב ביוני 1864:

"אני בספק, עם זאת, אם חילופי כושים תמורת חיילינו ייתקבלו. באשר לקצינים הלבנים המשרתים עם חיילים כושים, אסור לנו להטריח את עצמנו עם אסירים כאלה."

ארצות הברית כבר קבעה מדיניות להרתעת הרג ושעבוד שבויי מלחמה. ב-30 ביולי 1863, לפני הטבח, כתב הנשיא אברהם לינקולן את צו התגמול שלו:

"לפיכך, נקבע כי על כל חייל של ארצות הברית שנהרג בניגוד לחוקי המלחמה, יוצא להורג חייל מורד; ועל כל אדם שנשבה על ידי האויב או נמכר לעבדות, יוטל על חייל מורד עונש של עבודות פרך בעבודות ציבוריות, והוא ימשיך בעבודות אלה עד שהאחר ישוחרר ויקבל את היחס המגיע לשבוי מלחמה."

מדיניות זו לא הובילה לפעולה כלשהי, אך האיום בפעולה הוביל את צבא הקונפדרציה להתייחס באופן מרומז לחיילי צבא ארצות הברית השחורים כחיילים לגיטימיים, ולא כאנשים משועבדים לשעבר, למשך שארית המלחמה. אף על פי כן, אותה התנהגות חסרת רחמים הפגינו כוחות הדרום לאחר קרב המכתש ביולי 1864, שם נורו חיילים אמריקאים שחורים שנכנעו במקום להילקח בשבי.

 השלכות פוליטיות 
ב-3 במאי 1864 ביקש לינקולן מחברי הקבינט שלו לחוות דעתם על האופן שבו על ארצות הברית להגיב לטבח. שר האוצר סלמון פ. צ'ייס המליץ ללינקולן לאכוף את צו התגמול שלו מ-30 ביולי 1863. שר הצי גדעון וולס רצה להמתין עד שהוועדה הקונגרסית תשיג מידע נוסף. וולס הביע את חששותיו ביומנו: "בטח יש משהו בדיווחים הנוראיים האלה, אבל אני לא סומך על ועדות הקונגרס. הן מגזימות". שר המלחמה אדווין מ. סטנטון ושר המשפטים אדוארד בייטס רצו לנקום. שר הפנים ג'ון פ. אשר כתב כי "אין זה נבון לנקוט בצעדים קיצוניים" ורצה שהקצינים בפיקודו של פורסט יישאו באחריות. שר הדואר מונטגומרי בלייר רצה שה"עבריינים בפועל" יקבלו "עונש מיידי עם תפיסתם". בלייר ציטט את עמוד 445 בספר "המשפט הבינלאומי, או כללים המסדירים את היחסים בין מדינות בזמן שלום ובזמן מלחמה", שנכתב על ידי הנרי וו. האלק (רמטכ"ל צבא ארצות הברית), כהצדקה לנקמה. שר החוץ ויליאם ה. סוורד רצה שהמפקד הכללי של צבא ארצות הברית יתעמת עם המפקד הכללי של צבא הקונפדרציה בנוגע להאשמות.

לינקולן החל להגיב לסטנטון, אך לא נקט בשום צעד נוסף משום שהיה "מוסח" בעניינים אחרים. בסופו של דבר, לינקולן בחר שלא לנקוט בשום צעד בעניין, כפי שציין בעצב בפני פרדריק דוגלס: "אם נתחיל, אין לדעת היכן [התגמול] יסתיים". לינקולן הוסיף ואמר שרק ניצחון יביא צדק אמיתי, שכן ניתן "להגיע אל העבריינים ביעילות רק באמצעות ניהול מוצלח של המלחמה".

 הנצחה 
פורט פילו, שנשמר כפארק ההיסטורי הממלכתי פורט פילו, הוכרז כאתר היסטורי לאומי בשנת 1974.

בית הקברות הלאומי של ממפיס

שרידי ההרוגים הועברו לבית הקברות הלאומי של ממפיס בשנת 1867. 109 קברים זוהו. מכיוון שהשלטים באתר פורט פילו כמעט ואינם מזכירים את החיילים השחורים שנהרגו, נערך ב-12 באפריל 2017 טקס הנחת זרים, עם משמר כבוד ו-21 יריות כבוד, בבית הקברות כדי להנציח את זכרם.

ג'יימס לוקט השווה את מדיניות הקונפדרציה כלפי חיילים שחורים בצבא ארצות הברית – "ללא רחמים" – עם לינצ'ים ואלימות אחרת כלפי שחורים לאחר המלחמה. לדעתו של סופר זה, בתפיסתם של תושבי הדרום, כשם שבעבר עבדים לא יכלו להיות מצביעים או בעלי משרות ציבוריות, כך הם גם לא יכלו להיות חיילים, ולכן לא טופלו, בפורט פילו ובמקומות אחרים, כחיילים שנכנעו.
ממוזער|שלט הנצחה לחיילים האפרו-אמריקאים שנהרגו בפורט פילו

 לקריאה נוספת 
 ביילי, רונלד ה., ועורכי הוצאת Time-Life. "קרבות על אטלנטה: שרמן עובר מזרחה". אלכסנדריה, וירג'יניה: הוצאת Time-Life, 1985. .
 קסטל, אלברט. "טבח פורט פילו: בחינה מחודשת של הראיות", "היסטוריה של מלחמת האזרחים" 4 (מרץ 1958).
 צימפריך, ג'ון, ורוברט סי. מיינפורט ג'וניור, עורכים. "ביקור מחודש בפורט פילו: ראיות חדשות על מחלוקת ישנה", "היסטוריה של מלחמת האזרחים" 4 (חורף, 1982). [שימו לב לספר משנת 2005 מאת צימפריך, למטה.]
 קלארק, אכילס ו'. "מכתב חשבונאות". בעריכת דן א. פומרוי. "Civil War Times Illustrated" 24(4) (יוני 1985).
 אייכר, דייוויד ג'. "הלילה הארוך ביותר: היסטוריה צבאית של מלחמת האזרחים". ניו יורק: סיימון ושוסטר, 2001. .
 פישר, ג'ון א. "הם רכבו עם פורסט ווילר: כרוניקה של שירותם של חמשת האחים מטנסי בחיל הפרשים המערבי של הקונפדרציה." ג'פרסון, צפון קרוליינה: מקפרלנד ושות', 1995. .
 פוט, שלבי. "מלחמת האזרחים: נרטיב". כרך 3, "מרד ריבר לאפומטוקס". ניו יורק: רנדום האוס, 1974. .
 פוקס, ריצ'רד ל. "אש בלתי פוסקת: הטבח בפורט פילו". מכניקסבורג, פנסילבניה: הוצאת סטאקפול ספרים, 2002. .
 גרנט, יוליסס ס. "זיכרונותיו האישיים של יו אס גרנט". 2 כרכים. צ'ארלס ל. וובסטר ושות', 1885–1886. .
 גרנט, יוליסס ס., "יוליסס ס. גרנט: זיכרונות ומכתבים נבחרים." ספריית אמריקה, 1990. .
 ג'ורדן, ג'ון ל. "האם היה טבח בפורט פילו?" "רבעון ההיסטוריה של טנסי" VI (יוני 1947): עמ'. 99–133.
 נווינס, אלן. "המלחמה למען האיחוד". כרך 4, "המלחמה המאורגנת לניצחון 1864–1865". ניו יורק: בניו של צ'ארלס סקריבנר, 1971. .
 שרמן, ויליאם ט., "זיכרונותיו של הגנרל וו. ט. שרמן." ספריית אמריקה, 1990. .
 הוועדה המשותפת של הקונגרס האמריקאי לניהול המלחמה, "טבח פורט פילו". "דו"ח בית הנבחרים מס' 65", הקונגרס ה-38, מושב ראשון.
 וורד, אנדרו. "ריבר ראן רד: טבח פורט פילו במלחמת האזרחים האמריקאית". ניו יורק: הוצאת ויקינגים למבוגרים, 2005. .
 תיאור הקרב של שירות הפארקים הלאומיים
 עדכון דוח CWSAC
 בורקהארדט, ג'ורג' ס. "אין רבע". "צפון ודרום – המגזין הרשמי של אגודת מלחמת האזרחים", כרך 10, מס' 1.
 פריסט, ויליאם הריסון ג'וניור. "קרב מספר משמעות: טבח פורט פילו במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית", תזה מס' 20318, אוניברסיטת פרינסטון, 2006.
 ג'ורדן, תומאס, גנרל * פריור, קפטן ג'יי.פי., מסעותיו של הגנרל נתן בדפורד פורסט וחיל הפרשים של פורסט, 1868, הדפסה מחודשת 1996, הוצאת דה קאפו.
 לופקין, צ'ארלס ל. "'לא שמעתי מאז 12 באפריל 1864:' רגימנט הפרשים השלושה עשר של טנסי, ארצות הברית" "Tennessee Historical Quarterly", כרך 45, מס' 2, 1986, עמ' 133–51. "JSTOR", http://www.jstor.org/stable/42626589.
 סילקנט, דייוויד. "הנפת הדגל הלבן: כיצד כניעה הגדירה את מלחמת האזרחים האמריקאית". צ'אפל היל: הוצאת אוניברסיטת צפון קרוליינה, 2019. .
 ווילס, בריאן סטיל. "הפרשים הגדול ביותר של הקונפדרציה: נתן בדפורד פורסט". לורנס: הוצאת אוניברסיטת קנזס, 1992. .

 קישורים חיצוניים 

 דיווחים רשמיים של ארה"ב ושל ה-CSA בנוגע לפורט פילו, אתר האינטרנט של מלחמת האזרחים
 איור של הטבח בפורט פילו, אתר ספרות מלחמת האזרחים
 רשימת נפגעים של הקונפדרציה בפורט פילו, אתר קאסטרמן
 רשימת אסירים: 590 שמות של אסירים ונפגעים מהאיחוד של פורט פילו, אתר קאסטרמן
 מצגת מאת אנדרו וורד (מחבר הספר "נהר רד ראן. טבח פורט פילו במלחמת האזרחים האמריקאית)."
 מצגת מאת יולנדה ברג'ס, צאצאית של פורט פילו
 "הקרב הנשכח של פורט פילו", IMDb

הערות שוליים

קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו