חמש ההוכחות (אקווינס)

חמש ההוכחות (בלטינית: Quinque viæ) המכונים לעיתים גם חמש הדרכים הם חמישה טיעונים לוגיים לקיומו של אלוהים, אשר סוכמו על ידי הפילוסוף והתאולוג הקתולי מהמאה ה-13 תומאס אקווינס בספרו מכלול התאולוגיה. החמישה הם:

 הטיעון הקוסמולוגי או טיעון הסיבה הראשונית
 הטיעון של סיבתיות אוניברסלית
 טיעון הזמן והמקרה
 טיעון דרגות השלמות
 הטיעון הטלאולוגי

אקווינס מרחיב את הטיעון הראשון מביניהם בספרו .

 רקע 
אקווינס חשב שהמוח האנושי הסופי אינו יכול לדעת מהו אלוהים באופן ישיר, ולכן קיומו של אלוהים אינו מובן מאליו עבורנו, אף שהוא מובן מאליו בפני עצמו. מצד שני, הוא גם דחה את הרעיון שאי אפשר להוכיח את קיומו של אלוהים, משום שאף על פי שאי אפשר לתת הדגמה ישירה של התהליך המוביל מסיבה לתוצאה, בכל זאת, ניתן "להוכיח" את הטענה שאלוהים קיים מהשפעותיו של אלוהים, הידועות לנו יותר. עם זאת, אקווינס לא טען שמה שניתן להוכיח פילוסופית בהכרח יספק את כל הפרטים הספציפיים שטוענת הנצרות הקתולית.

 סיווג 
שלוש ההוכחות הראשונות נחשבות בדרך כלל לטיעונים קוסמולוגיים. אקווינס השמיט טיעונים שונים שלדעתו אינם מספקים או לא מתאימים, כמו הטיעון האונטולוגי שהעלה אנסלם מקנטרברי.

 מקורות 
גרסה מסכמת של חמש ההוכחות ניתנת בספרו של אקווינס, מכלול התאולוגיה. הרחבה ופירוט יתר מופיעים בספרו Summa contra gnotiles. אקווינס גם הרחיב על כל אחת מחמש הדרכים בפירוט רב יותר בכתביו.

 שרשראות סיבתיות 
שתי הדרכים הראשונות מתייחסות לסיבתיות. אקווינס טוען ששרשרת סיבתית לא יכולה להיות אינסופית באורך. לטענתו, שרשרת של השפעות מקבילות או סימולטניות חייבת להיות מושרשת בסופו של דבר בסיבה המסוגלת לייצר את ההשפעות הללו, ולכן לסיבה שהיא ראשונה במובן ההיררכי, ולאו דווקא במובן של תהליכים בזמן.

אקווינס עוקב אחר ההבחנה שנמצאת בספר , שפותחה על ידי סימפליקיוס, הרמב"ם ואבן סינא, ולפיה שרשרת סיבתית יכולה להיות מקרית (למשל: אביו של סוקרטס גרם לסוקרטס, סבו של סוקרטס גרם לאביו, אך סבו של סוקרטס גרם רק באופן מקרי ולא מכוון לסוקרטס) או מהותית (למשל: מקל מזיז אבן, כי היד מזיזה את המקל, וממילא היד מזיזה את האבן). לכן אקווינס נמנע מהוכחה על בסיס השתלשלות בזמן, משום שהיקום תאורטי יכול להיות נצחי. את תזמון הבריאה על פי התנ"ך מקבל אקווינס מסיבות של אמונה ולא על בסיס הוכחה הגיונית.

 חמש ההוכחות 
 הוכחה ראשונה: טיעון המניע הבלתי זז 
בעולם, אפשר לראות שלפחות חלק מהדברים משתנים. מה שמשתנה משתנה בהכרח על ידי משהו אחר. אם מה שבאמצעותו הוא משתנה, משתנה גם הוא בעצמו, אז גם הוא משתנה על ידי משהו אחר. אבל השרשרת הזו לא יכולה להיות אינסופית. כך, חייב להיות משהו שמשנה אחרים מבלי שהוא עצמו ישתנה. זה אלוהים.

פרנסיסקו סוארס ערער על העיקרון האריסטוטלי, לפיו כל מה שנע מונע על ידי משהו אחר, וציין שיצורים חיים מסוגלים לנוע בעצמם ואינם מונעים על ידי דבר אחר, ושהשמיים יכולים להיות מונעים על ידי צורה פנימית שיש בהם. לאחר מכן הוא ניסח מחדש את העיקרון ל-omne quod fit ab alio fit (כל מה שנוצר, נעשה על ידי משהו אחר), ויצר את הטיעון הזהה על בסיס יצירה (ולא שינוי). כלומר, כל דבר נוצר על ידי משהו אחר, ובסופו של דבר צריך להיות מישהו שיוצר אבל לא נוצר.

 הוכחה שנייה: טיעון הסיבה הראשונה 
בעולם, אפשר לראות שחלק מהדברים נגרמים. אבל אי אפשר שמשהו יהיה הסיבה לעצמו כי זה אומר שהוא קיים לפני עצמו, וזה סתירה. אם מה שגורם לו הוא עצמו נגרם, אז גם לו חייבת להיות סיבה. אבל זו לא יכולה להיות שרשרת אינסופית, ולכן חייבת להיות סיבה שאינה נגרמת בעצמה על ידי שום דבר נוסף. זה אלוהים.

כמו בהוכחה הראשונה, ה'סיבות' שאקווינס מתכוון אליהן אינן אירועים עוקבים, אלא יחסי תלות קיימים בו-זמנית. לדוגמה, צמיחת הצמחים תלויה באור שמש ובמים, שתלויים ב"פעילויות אטמוספיריות אידיאליות", ש"נשלטות על ידי סיבות יסודיות יותר", וכן הלאה. אקווינס אינו טוען בעד סיבה שהיא ראשונה ברצף, אלא ראשונה בהיררכיה: סיבה עיקרית, ולא סיבה נגזרת.

 הוכחה שלישית: טיעון הזמן והמקרה 
בעולם אנחנו רואים דברים שהן קיומם אפשרי והן היעדרותם אפשרית. אבל אם הכול היה כזה, אז, בסופו של דבר, הכול ייכחד ושום דבר לא יתקיים. מכיוון שברור שדברים קיימים ויתקיימו. לכן, חייבים להיות דברים שאינם ניתנים להיעלמות, והם מקבלים את חיוניותם וקיומם הקבוע ממשהו אחר, שבסופו של דבר, צריך להישען על ישות הכרחית בפני עצמה, והיא אלוהים.

טיעון זה נראה כסיכום של טיעון ארוך נוסף בשם "הוכחת האמת", שניתן על ידי התאולוג האסלאמי אבן סינא, אבל אקווינס לא הסתפק רק במציאת 'ישות הכרחית', בעיקר משום שהוא האמין שנשמות אנושיות ומלאכים הם יצורים הכרחיים גם. לכן, הוא הוסיף למחצית השנייה של הטיעון כמו בשתי ההוכחות הראשונות, את אי-האפשרות של רגרסיה אינסופית בסיבתיות.

 הוכחה רביעית: טיעון דרגות השלמות 
אנחנו רואים דברים בעולם שמשתנים במידות של טוב, אמת וכדומה. לדוגמה, עיגולים מצוירים היטב טובים יותר ממעגלים המצוירים בצורה גרועה, ובעלי חיים בריאים טובים יותר מבעלי חיים חולים. יתרה מזאת, יש חומרים שהם טובים יותר מאחרים. לשפוט משהו כ"יותר" או "פחות" מרמז על סטנדרט כלשהו שעל פיו הוא נשפט. לדוגמה, בחדר מלא אנשים בגבהים שונים, לפחות אחד חייב להיות הגבוה ביותר. לכן, יש משהו שהוא הטוב והאמיתי ביותר. ממילא, טוען אקווינס כי מה שהכי חשוב בסוג הוא הסיבה לקיום כל השאר באותו סוג. מכך הוא מסיק שקיימת ישות טובה במיוחד שגורמת לטוב בכל השאר, וזה אלוהים.

שורשי הטיעון נמצאים כבר ברעיונות האידיאה של אפלטון, אך צורתו המפותחת נמצאת מופיעה בספר מונולוגיון של אנסלם מקנטרברי. אקווינס לא היה אפלטוניסט ולא האמין בתורת האידיאות. במקום זאת, הוא טוען שדברים שיש להם קיום חלקי או פגום בלבד, מצביעים על כך שהם אינם מקורות הקיום שלהם, ולכן הם חייבים להסתמך על משהו אחר כמקור קיומם. לפיכך, חייב להיות משהו שהוא מייצג של השלמות המלאה.

 הוכחה חמישית: הטיעון הטלאולוגי 
חפצים חסרי אינטליגנציה מתנהגים באופן רגיל. זה לא יכול להיות מזל או מקרה, שכן אז הם לא היו מתנהגים באופן צפוי. לכן ההתנהגות שלהם חייבת להיות קבועה. אבל הם לא יכולים להגדיר אותה באופן עצמאי כי הם לא אינטליגנטיים ואין להם מושג איך להגדיר התנהגות. לכן, ההתנהגות שלהם חייבת להיות מוגדרת על ידי משהו אחר, ובמרומז משהו שחייב להיות אינטליגנטי. זה אלוהים. הטיעון הזה מכונה הטיעון הטלאולוגי, עם זאת, הוא שונה מהגרסה המקובלת של טיעון זה (המכונה גם 'טיעון השען').

הטיעון משתמש ב'סיבה הסופית' של אריסטו. אריסטו טען שהסבר מלא של אובייקט יכלול ידע כיצד הוא נוצר (סיבה יעילה), מאיזה חומר הוא מורכב (סיבה חומרית), מה הופך אותו למה שהוא (סיבה פורמלית), והדבר שהוא פועל לקראתו (סיבה סופית). מושג הסיבה הסופית כולל את מושג הנטיות או ה"מטרות": מטרה מסוימת שאליה הדבר שואף. לדוגמה, בלוטים מתפתחים לעיתים קרובות לעצי אלון אך לעולם לא לאריות ים. עץ האלון הוא ה"קצה" שאליו הבלוט "מכוון", לשם הנטייה שלו, גם אם הוא לא מגיע לבגרות. המשמעות היא שאם למשהו יש מטרה אליה הוא שואף, זה או כי הוא אינטליגנטי או כי משהו אינטליגנטי מנחה אותו.

טיעון זה שונה מטיעון השען הקשור לוויליאם פיילי ולהשערת התכנון התבוני. האחרונים טוענים במפורש שלחפצים בעולם אין נטייה או מטרות מובנות, אך, כמו השעון, לא יכולה להיות להם מטרה אלא אם כן היא תוכוון באמצעות גורם חיצוני. טיעון השעון מתמקד גם במורכבות ובחלקים המשתלבים כתוצאה שדורשת הסבר, בעוד ההוכחה החמישית לוקחת כנקודת התחלה כל תופעה סדירה, גם אם היא לא מכוונת למטרה ספציפית.

 ביקורת 
ביקורת על הטיעון הקוסמולוגי, ומכאן על שלוש ההוכחות הראשונות, הופיעה במאה ה-18 אצל הפילוסופים דייוויד יום ועמנואל קאנט.

קאנט טען שמוחותינו מעניקים תמונה מסוימת לחומרי הגלם של המציאות, ולכן העולם מחולק לעולם הפנומנלי (העולם שאנו חווים ויודעים), והעולם הנומנלי (העולם כפי שהוא "בעצמו", כפי שלעולם לא נוכל לדעת). מכיוון שהטיעונים הקוסמולוגיים נובעים ממה שאנו חווים, דהיינו העולם הפנומנלי, אך העולם הנומנלי נמצא מעבר לידיעתנו, ולכן לעולם לא נוכל לדעת מה יש שם ולהשתמש בזה כהוכחה. קאנט טען גם שמושג הישות ההכרחית הוא לא קוהרנטי, ושהטיעון הקוסמולוגי מניח מראש את קוהרנטיותו, ולכן הטיעונים נכשלים.

הטיעון של יום היה שאי אפשר להסיק בהכרח את הסיבתיות של דברים, וממילא הטיעון נכשל.

הביולוג ריצ'רד דוקינס, בספרו יש אלוהים? תוקף את אקווינס וטוען כי "חמש ה'הוכחות' שטען תומאס אקווינס במאה השלוש-עשרה אינן מוכיחות דבר". עם זאת, הפילוסוף  בספרו "למה כמעט בוודאות יש אלוהים", טוען שדוקינס טעה בהבנת ההוכחות, ולכן הוא מגיב להן בטיעוני איש קש. כך למשל דוקינס מתייחס להוכחה החמישית כאל הוכחת השען, מבלי להבחין בהבדלים בין השניים.

 הערות שוליים 

קטגוריה:טיעונים לקיום אלוהים
קטגוריה:הוכחות