ריחן תאילנדי

ריחן תאילנדי (שם מדעי: Ocimum basilicum var. thyrsiflora; בתאית: , "הוֹראפְּהַה"; בווייטנאמית: ) הוא זן של ריחן (בזיליקום) שמקורו בדרום-מזרח אסיה. הזן בוית ליצירת תכונות ייחודיות, ונמצא בשימוש קולינרי נרחב במטבחי האזור. טעמו מתואר כבעל גוונים של אניס ושל שוש קירח (ליקריץ), ומתאפיין בחריפות קלה. בניגוד לזן המתוק הנפוץ במטבח האיטלקי, הריחן התאילנדי שומר על יציבות טעמו גם בבישול בטמפרטורות גבוהות או בבישול ממושך. מבחינה מורפולוגית, לצמח עלים קטנים וצרים, גבעולים סגולים ופרחים בגווני ורוד-סגול.

 מאפיינים בוטניים 
שמאל|ממוזער|ריחן מצוי (משמאל) בעל עלים רחבים ובהירים, לעומת ריחן תאילנדי (מימין) בעל גבעולים סגולים ועלים צרים דמויי רומח.
הריחן התאילנדי הוא צמח רב-שנתי (באזורים טרופיים) המתאפיין בצימוח שיחי וקומפקטי, ומגיע לגובה של עד 45 ס"מ. העלים ירוקים ומבריקים, משוננים קלות וצרים (דמויי רומח). עלי הצמח מפיצים ניחוח מתוק המזכיר אניס עם רמזים לליקריץ, וטעמם חריף יותר מזה של הריחן המצוי.

גבעול הצמח הוא סגול, וכמו בשאר בני משפחת השפתניים, חתך הגבעול הוא מרובע. סידור העלים הוא נגדי (Decussate) – כל זוג עלים צומח בניצב לזוג שמתחתיו. כפי שמרמז שמו המדעי (thyrsiflora), התפרחת היא בצורת מכבד (Thyrse). התפרחת עצמה סגולה, והפרחים הפתוחים הם ורודים.

 טקסונומיה ושמות 
שמאל|ממוזער|פריחה של ריחן תאילנדי
לריחן המצוי (Ocimum basilicum) ישנם זני תרבות רבים. הריחן התאילנדי (O. basilicum var. thyrsiflora) הוא אחד מהם. לעיתים הוא מכונה במערב בשמות העממיים "ריחן אניס" או "ריחן ליקריץ", בהתייחס לפרופיל הטעם שלו, אך יש להבדיל בינו לבין זנים מערביים הנושאים שמות אלו. כמו כן, לעיתים מכנים אותו "ריחן קינמון" (תרגום מילולי של שמו בווייטנאמית), אם כי השם "ריחן קינמון" משמש בדרך כלל לתיאור זן נפרד.

בטאיוואן הריחן התאילנדי נקרא "פגודת תשע הקומות" (, בפין-יין: jiǔcéngtǎ).

 זני ריחן במטבח התאילנדי 
במטבח התאילנדי מקובל להבחין בין שלושה סוגי ריחן עיקריים:
 ריחן תאילנדי (הוראפה – ): הזן הנפוץ ביותר לבישול אסייתי במערב. משמש בקארי ובמטבח הווייטנאמי.
 ריחן קדוש (קפראו – ; O. tenuiflorum): בעל טעם חריף, פלפלי ומעט "ציפורני". מוכר בהודו בשם "טולסי" (Tulsi). זהו הזן המועדף במנות מוקפצות חריפות בתאילנד.
 ריחן לימוני (מנגלאק – ; O. × citriodorum): בעל ניחוח לימוני מובהק. זהו הסוג הפחות נפוץ מבין השלושה.

 שימושים 
הריחן התאילנדי נפוץ מאוד במטבחי דרום-מזרח אסיה, בהם התאילנדי, הווייטנאמי, הלאי והקמבודי.

במטבח התאילנדי, העלים משמשים כמרכיב בסיסי בקארי ירוק וקארי אדום. אף על פי שבתאילנד נהוג להשתמש בריחן קדוש עבור מנת האטריות "פאד קי מאו" (נודלס שיכורים) ומנות "פאד קפאו" (בשר מוקפץ עם ריחן), במערב נהוג להחליפו בריחן תאילנדי בשל זמינותו הגבוהה יותר.

בטאיוואן, הריחן הוא מרכיב מפתח במנה "עוף שלוש הכוסות" (Sanbeiji). בווייטנאם, נהוג להגיש צלחת עשבי תיבול טריים לצד מנות כמו מרק פו ו"באן סאו" (חביתיות), הכוללת עלי ריחן תאילנדי טריים, אותם הסועד מוסיף למנה לפי טעמו.

 גידול 
מבחינה בוטנית, ריחן תאילנדי הוא צמח רב-שנתי רגיש, אך באזורי אקלים ממוזג הוא מגודל לרוב כצמח חד-שנתי. כצמח טרופי, הוא אינו עמיד בפני קרה (מתאים לאזור עמידות 10 ומעלה).

הצמח דורש קרקע פורייה ומנוקזת היטב עם pH נייטרלי (6.5–7.5), וחשיפה לשמש מלאה במשך 6 עד 8 שעות ביום. נהוג לקטום את התפרחות עם הופעתן כדי למנוע מהעלים לפתח מרירות וכדי לעודד צימוח וגטטיבי (של ענפים ועלים) במקום השקעת אנרגיה ביצירת זרעים.

 ראו גם 
 ריחן, ריחן מצוי
 המטבח התאילנדי

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:שפתניים
קטגוריה:תבלינים
קטגוריה:המטבח התאילנדי
קטגוריה:המטבח הווייטנאמי