תראמנס

תֵּרָמֵנֶס (ביוונית עתיקה: Θηραμένης; ) היה מנהיג צבאי ומדינאי אתונאי, דמות בולטת בעשור האחרון של המלחמה הפלופונסית. הוא היה פעיל במהלך שתי התקופות של שלטון אוליגרכי באתונה, "מועצת הארבע מאות" ומאוחר יותר "שלושים הטיראנים", וכן במשפט המצביאים שפיקדו בקרב ארגינוסאי בשנת 406 לפנה"ס.

כאוליגרך מתון, הוא מצא את עצמו לעיתים קרובות לכוד בין דמוקרטים מצד אחד לבין האוליגרכים הקיצוניים מצד שני. הוא הצליח להחליף אוליגרכיה צרה באחת רחבה יותר בשנת 411 לפנה"ס, אך נכשל בניסיונו להשיג מטרה דומה בשנת 404 לפנה"ס, והוצא להורג על ידי הקיצונים שהתנגד למדיניותם.

תיעוד היסטורי
שמאל|ממוזער|250px|ה עם במת נואמים באתונה, עליה עמדו תרמאנס ופוליטיקאים אחרים בזמן שדיברו.
לא ידוע על ביוגרפיות עתיקות של תראמנס, אך חייו ופעולותיו מתועדים היטב יחסית, בשל הטיפול הנרחב שניתן לו במספר יצירות ששרדו. הנואם האטי  עוסק בו בהרחבה בכמה מנאומיו, אם כי באופן עוין מאוד. תראמנס מופיע גם בכמה ספרי היסטוריה עתיקים: תיאורו של תוקידידס כולל את ראשית הקריירה של תראמנס, וקסנופון, הממשיך מהנקודה שבה הפסיק תוקידידס, מספק תיאור מפורט של מספר פרקים מחייו המאוחרים של תראמנס, כולל תיאור אוהד וחי של פעולותיו ומילותיו האחרונות. דיודורוס סיקולוס, שכנראה ביסס את תיאורו בעיקר על אפורוס, מספק תיאור אחר השונה באופן מהותי מזה של קסנופון בכמה נקודות. תראמנס מופיע גם בכמה מקורות אחרים, שאף שאינם מספקים פרטים נרטיביים רבים, שימשו כדי לשפוך אור על המחלוקות הפוליטיות שהקיפו את חייו וזכרו של תראמנס.

משפחה
רק קווי מתאר כלליים מחייו של תראמנס מחוץ לזירה הציבורית נשתמרו בתיעוד ההיסטורי. אביו, , מילא תפקיד משמעותי בחיים הציבוריים של אתונה בעשורים שקדמו להופעתו של תראמנס על הבמה. הוא פיקד על קבוצת המתיישבים היוונים שייסדה את אמפיפוליס בשנים 437–436 לפנה"ס, שירת כמצביא במספר הזדמנויות לפני ובמהלך המלחמה הפלופונסית, והיה אחד החותמים על שלום ניקיאס. הקריירה של הגנון חפפה לזו של בנו כאשר שירת כאחד מעשרת הנציבים שמונו על ידי ממשלת מועצת הארבע מאות לנסח חוקה חדשה בשנת 411 לפנה"ס.

המהפכה של 411 לפנה"ס
הפלת הדמוקרטיה
שמאל|ממוזער|250px|אלקיביאדס, המוצג כאן בפירוט זה של ציור משנת 1776 מאת , הסית להפיכה האוליגרכית בכך שהבטיח תמיכה פרסית באתונה אם הדמוקרטיה תופל.
הופעתו הראשונה של תראמנס בתיעוד ההיסטורי היא במעורבותו בהפיכה האוליגרכית של שנת 411 לפנה"ס. בעקבות תבוסתה של אתונה בסיציליה, החלו לפרוץ מרידות במדינות שהיו כפופות לאתונה בים האגאי, ושלום ניקיאס התפורר; המלחמה הפלופונסית התחדשה במלואה בשנת 412 לפנה"ס. בהקשר זה, מספר אריסטוקרטים אתונאים, בהנהגתו של פייסנדרוס ותראמנס דמות בולטת בשורותיהם, החלו לקשור קשר להפיל את הממשל הדמוקרטי של העיר.

תככים אלו החלו ביוזמתו של האציל הגולה אלקיביאדס, ששימש באותה עת כעוזרו של האחשדרפן הפרסי טיספרנס. אלקיביאדס טען שיש לו השפעה רבה על טיספרנס והבטיח לחזור לאתונה, ולהביא עמו תמיכה פרסית, אם הדמוקרטיה שהגלתה אותו תוחלף באוליגרכיה. בהתאם לכך, מספר  ומנהיגים אחרים של הצבא האתונאי בסאמוס החלו לתכנן את הפלת הדמוקרטיה. לבסוף הם שלחו את פייסנדרוס לאתונה, שם, באמצעות הבטחה ששובו של אלקיביאדס וברית עם פרס יתרחשו אם האתונאים יחליפו את הדמוקרטיה שלהם באוליגרכיה, הוא שכנע את האקלסיה האתונאית לשלוח אותו כשליח לאלקיביאדס, כשהוא מוסמך לערוך כל הסדר שיידרש.

עם זאת, אלקיביאדס לא הצליח לשכנע את האחשדרפן לכרות ברית עם האתונאים, וכדי להסתיר עובדה זו, דרש מהם (בטענה שהוא מדבר בשם טיספרנס) ויתורים גדולים יותר ויותר, עד שלבסוף הם סירבו להיענות. מאוכזבים מאלקיביאדס אך עדיין נחושים להפיל את הדמוקרטיה, חזרו פייסנדרוס וחבריו לסאמוס, שם פעלו הקושרים להבטיח את שליטתם בצבא ועודדו קבוצה של אוליגרכים מקומיים מסאמוס להתחיל לתכנן את הפלת הדמוקרטיה בעירם. בינתיים באתונה, הצליחה קבוצה של מהפכנים אוליגרכים צעירים להשיג שליטה דה פקטו בממשלה באמצעות התנקשויות והפחדה.

לאחר שערכו סידורים לשביעות רצונם בסאמוס, הפליגו מנהיגי הקשר לאתונה. ביניהם היה תראמנס; תוקידידס מתייחס אליו כאל "אחד ממנהיגי הסיעה שהפילה את הדמוקרטיה – נואם מוכשר ואיש בעל רעיונות". הקושרים כינסו את אספת העם והציעו סדרת צעדים שבאמצעותם הוחלפה הדמוקרטיה באופן רשמי בממשלה של 400 איש נבחרים (מועצת הארבע מאות), שהיו אמורים לבחור ולכנס גוף גדול יותר של 5,000 איש בהמשך הדרך. זמן קצר לאחר מכן, ניגשו הקושרים, כשהם חמושים, ללשכת המועצה, שם הורו לחברי המועצה הדמוקרטית להתפזר לאחר שיקבלו את שכרם; המועצה צייתה, ומנקודה זו ואילך היה מנגנון הממשל נתון במלואו לשליטתם של הקושרים האוליגרכים; הם שינו במהירות את החוקים כדי שישקפו את צורת הממשל החדשה שכפו.

סכסוך בתוך התנועה
שמאל|ממוזער|250px|הופליט יווני, בשנת 411 לפנה"ס טען תראמנס למען ממשלה שבה כל הגברים במעמד הופליטים ומעלה יהיו בעלי זכות בחירה.
בנקודה זו, החלו להתפתח מספר סכסוכים שאיימו על עתידה של הממשלה החדשה באתונה. ראשית, ההפיכה המתוכננת בסאמוס סוכלה במאמציהם של דמוקרטים מקומיים וקבוצת אתונאים שהם הפקידו בידיהם את המשימה לסייע להם. כאשר שמע הצבא בסאמוס את החדשות על ההפיכה באתונה, שהגיעו יחד עם דיווחים מוגזמים על זוועות שבוצעו לכאורה על ידי הממשלה החדשה, הכריזו החיילים על נאמנותם לדמוקרטיה ועל עוינותם לממשלה החדשה.

בינתיים באתונה, התפתח פילוג בין האוליגרכים המתונים והרדיקלים, כאשר תראמנס הגיח, לצד אריסטוקרטס בן סקליאס, כמנהיג הסיעה המתונה. הסיעה הקיצונית, בהנהגתו של , שכללה מנהיגים בולטים של ההפיכה כמו פייסנדרוס ו, והייתה דומיננטית בקרב מועצת ה-400, התנגדה להרחבת בסיס האוליגרכיה והייתה מוכנה לבקש שלום עם ספרטה כמעט בכל מחיר. המתונים, לעומת זאת, אף שהיו מוכנים לבקש שלום עם ספרטה בתנאים שישמרו על כוחה של אתונה, לא היו מוכנים להקריב את האימפריה והצי, ורצו להרחיב את האוליגרכיה כך שתכלול 5,000 אזרחים, כנראה כל הגברים בעלי מעמד של הופליט ומעלה.

זמן קצר לאחר שתפסו את השלטון, החלו מנהיגי המהפכה הקיצוניים בבניית ביצורים ב"", נקודה שולטת בכניסה לנמל פיראוס, לכאורה כדי להגן על הנמל מפני התקפה של הצי מסאמוס. עם התגברות ההתנגדות הפנימית, הם חיברו את הביצורים החדשים לחומות קיימות כדי ליצור מצודה שניתן להגן עליה מפני התקפות מהיבשה או מהים, ואשר הכילה מחסן גדול שאליו העבירו הקיצונים את רוב אספקת התבואה של העיר. תראמנס מחה בתוקף נגד בניית הביצורים, בטענה שמטרתם אינה למנוע את כניסת הדמוקרטים, אלא להימסר לידי הספרטנים; תוקידידס מעיד כי להאשמותיו היה בסיס, שכן הקיצונים אכן שקלו לבצע פעולה כזו.

בתחילה, תראמנס ואנשיו נהגו בזהירות (שכן אויבי המשטר הוצאו להורג בעבר), אך מספר אירועים עודדו אותם ודחפו אותם לפעולה. ראשית, צי הליגה הפלופונסית, שנשלח לכאורה לסייע לכוחות האנטי-אתונאים באוויה, נע באיטיות במעלה חופי הפלופונסוס; תראמנס האשים כי צי זה מתכנן לתפוס את הביצורים באאטיוניאה, בשיתוף פעולה עם הקיצונים. שנית, איש מיליציה אתונאי, שפעל ככל הנראה על פי פקודות מקושרים בדרגים גבוהים בממשל, התנקש בפריניכוס, מנהיג הסיעה הקיצונית. הוא נמלט, אך שותפו, בן העיר ארגוס, נתפס; האסיר, תחת עינויים, סירב למסור את שם שולחו. כאשר הקיצונים לא היו מסוגלים לנקוט פעולה יעילה במקרה זה, ובעוד הצי הפלופונסי פשט על אגינה (נקודת עצירה הגיונית בדרך לפיראוס), החליטו תראמנס ואנשיו לפעול.

אריסטוקרטס, שפיקד על גדוד הופליטים בפיראוס, עצר את הגנרל הקיצוני אלכסיקלס; מנהיגי הקיצונים מקרב "הארבע מאות" זעמו, דרשו פעולה והשמיעו מספר איומים נגד תראמנס ואנשיו. להפתעתם, תראמנס התנדב להוביל כוח לחילוץ אלכסיקלס; מנהיגי הקיצונים הסכימו, ותראמנס יצא לפיראוס, כשהוא חולק את הפיקוד עם מתון נוסף ועם קיצוני אחד, אריסטרכוס. כאשר תראמנס וכוחו הגיעו לפיראוס, אריסטרכוס, בזעם, דחק באנשים לתקוף את ההופליטים שתפסו את אלכסיקלס. גם תראמנס העמיד פני זועם, אך כשנשאל על ידי ההופליטים אם הוא סבור שהביצור באאטיוניאה הוא רעיון טוב, הוא השיב שאם ברצונם להרוס אותו, הוא חושב שזה יהיה רעיון טוב. ההופליטים קראו לכל מי שרוצה ש"החמשת אלפים" ישלטו במקום "הארבע מאות" וניגשו למלאכה. ההיסטוריון דונלד קגן טען כי קריאה זו הייתה כנראה יוזמה של אנשיו של תראמנס, שרצו ש"החמשת אלפים" ישלטו; ההופליטים שהרסו את הביצורים היו עשויים בהחלט להעדיף חזרה לדמוקרטיה. מספר ימים לאחר מכן, התקרב הצי הפלופונסי לפיראוס, אך משהבחין כי הביצורים נהרסו והנמל מוגן היטב, הפליג לכיוון אוויה. מספר ימים לאחר מכן, הודחה "מועצת הארבע מאות" רשמית והוחלפה בממשלת "החמשת אלפים"; הקיצוניים שבאוליגרכים נמלטו מהעיר.

בפיקוד
שמאל|ממוזער|250px|האסטרטגיה הימית האתונאית בקרב קיזיקוס: כוח הפיתיון של אלקיביאדס מושך את הצי הספרטני אל המים הפתוחים, ואז פונה אליהם כדי לתקוף אותם. פלגות בפיקודם של תרסיבולוס ותרמאנס נעות מאחורי הספינות הספרטניות, כדי לנתק את קו הנסיגה שלהם, ולוכדות את הספרטנים בין שלוש קבוצות של ספינות מלחמה אתונאיות; כוח גדול בהרבה ממה שציפו בתחילה לתקוף.
תחת ממשלת "החמשת אלפים" ותחת הדמוקרטיה שהחליפה אותה בשנת 410 לפנה"ס, שירת תראמנס כסטרטגוס (מצביא) במשך מספר שנים, ופיקד על ציים בים האגאי ובהלספונטוס. זמן קצר לאחר עליית ממשלת "החמשת אלפים", הפליג תראמנס להלספונטוס כדי להצטרף ל ולמצביאים שנבחרו על ידי הצבא בסאמוס. לאחר הניצחון האתונאי בקרב אבידוס, הוא לקח שלושים טרירמות כדי לתקוף את המורדים באוויה, שבנו סוללה לכיוון בויוטיה כדי לספק גישה יבשתית לאי שלהם. משלא הצליח לעצור את הבנייה, הוא בזז את שטחיהן של מספר ערים מורדות, ולאחר מכן שט ברחבי הים האגאי, דיכא אוליגרכיות ואסף כספים מערים שונות באימפריה האתונאית. לאחר מכן הוא לקח את ציו למוקדון, שם סייע למלך המוקדוני ארכלאוס במצור על , אך כשהמצור התארך, הפליג כדי להצטרף לתרסיבולוס בתראקיה.

הצי המשיך משם כדי להתעמת עם ציו של , שתפס את העיר קיזיקוס. תראמנס פיקד על אגף אחד של הצי האתונאי בקרב קיזיקוס שהתפתח בעקבות זאת, שהסתיים בניצחון אתונאי מכריע. בקרב זה, אלקיביאדס (שנקרא לחזור מגלותו על ידי הצי בסאמוס זמן קצר לאחר ההפיכה) הוביל כוח פיתיון שמשך את הצי הספרטני למים הפתוחים, בעוד תרסיבולוס ותראמנס, כל אחד בפיקוד על שייטת עצמאית, ניתקו את נסיגת הספרטנים. מינדרוס נאלץ להימלט לחוף סמוך, וקרב יבשתי עז התפתח כאשר האתונאים ניסו לגרור את הספינות הספרטניות. תרסיבולוס ואלקיביאדס ריתקו את הספרטנים בעוד תראמנס הצטרף לכוחות היבשה האתונאים הסמוכים ומיהר לעזרה; הגעתו הובילה לניצחון אתונאי מוחלט, שבו נתפסו כל הספינות הספרטניות.

בעקבות ניצחון זה, כבשו האתונאים את קיזיקוס ובנו מבצר בכריסופוליס, שממנו גבו מכס בשיעור של עשירית מכל הספינות שעברו בבוספורוס. תראמנס וגנרל נוסף נשארו במבצר זה עם חיל מצב של שלושים ספינות כדי לפקח על גביית המכס. בינתיים באתונה, חודשים ספורים לאחר קרב זה, הוחלפה ממשלת "החמשת אלפים" בדמוקרטיה משוקמת; דונלד קגן טען כי היעדרותו של תראמנס, "הדובר הטוב ביותר של המתונים", סללה את הדרך לשינוי זה.

על פי דיודורוס ופלוטרכוס, תראמנס השתתף תחת פיקודו של אלקיביאדס במצור על ביזנטיון (408 לפנה"ס), וניצח בקרב נגד הצבא הפלופונסי שהופקד על הגנת העיר: אלקיביאדס פיקד על האגף הימני, בעוד תראמנס היה אחראי על האגף השמאלי.

ארגינוסאי
תראמנס נותר מצביא עד שנת 407 לפנה"ס, אך בשנה זו, כאשר התבוסה האתונאית בקרב נוטיון הובילה לנפילתו של אלקיביאדס ובני בריתו הפוליטיים, תראמנס לא נבחר מחדש. בשנה שלאחר מכן, לעומת זאת, הוא הפליג כטרירארך בצי החילוץ המאולתר של אתונה, שנשלח לסייע לקונון, אשר 40 טרירמות בפיקודו היו נתונות תחת מצור במיטילנה על ידי קליקרטידס. כוח חילוץ זה נחל ניצחון מפתיע על הכוח הספרטני המנוסה יותר בקרב ארגינוסאי, אך בעקבות הקרב מצא עצמו תראמנס במרכזה של מחלוקת גדולה.

בסיום הקרב, התייעצו המצביאים שפיקדו על הצי כדי להחליט על צעדיהם הבאים. בפניהם עמדו מספר משימות דחופות; 50 ספינות פלופונסיות בפיקודו של אתאוניקוס נותרו במיטילנה והטילו מצור על קונון, ופעולה החלטית של האתונאים יכלה להוביל להשמדת כוח זה, אך במקביל, היה צורך לשלוח ספינות כדי לחלץ את המלחים מעשרים וחמש הטרירמות האתונאיות שטובעו או הושבתו בקרב. בהתאם לכך, כל שמונת המצביאים, יחד עם החלק הגדול יותר של הצי, יצאו לכיוון מיטילנה, בעוד כוח חילוץ בפיקודם של תרסיבולוס ותראמנס (ששניהם היו טרירארכים בקרב זה אך שירתו כמצביאים במערכות קודמות) נשאר מאחור כדי לאסוף את הניצולים ואת הגופות לקבורה. בנקודה זו, עם זאת, פרצה סערה עזה, ושני הכוחות נהדפו בחזרה לחוף. אתאוניקוס נמלט, ומספר גדול של מלחים אתונאים – שהערכות לגבי מספרם המדויק נעות בין 1,000 ל-5,000 איש – טבעו.

שמאל|ממוזער|250px|טרירמה יוונית עתיקה. 25 טרירמות אתונאיות הושבתו או הוטבעו בארגינוסאי, ותראמנס נשלח כדי לחלץ את הניצולים.
זמן קצר לאחר שהחדשות על האסון הציבורי הגיעו לאתונה, פרצה מחלוקת עצומה סביב קביעת האשמים בחילוץ הכושל. הציבור זעם על אובדן המלחים הרבים ועל הכישלון באיסוף גופות המתים לקבורה, והסטרטגוס חשדו כי תרסיבולוס ותראמנס, שכבר חזרו לאתונה, היו אחראים להסתת אספת העם נגדם, וכתבו מכתבים לעם שבהם הוקיעו את שני הטרירארכים כאחראים לחילוץ הכושל.

תרסיבולוס ותראמנס זומנו בפני אספת העם כדי להגן על התנהלותם; להגנתם, תראמנס הציג מכתב מהסטרטגוס שבו הם האשימו רק את הסערה באסון; הטרירארכים זוכו מאשמה, וזעם הציבור הופנה כעת כלפי הסטרטגוס. כל שמונת הסטרטגוס הודחו מתפקידם וזומנו חזרה לאתונה למשפט. שניים מהם נמלטו, אך שישה חזרו כמצווה כדי לעמוד בפני ההאשמות נגדם.

דיודורוס מציין שהסטרטגוס עשו טעות קריטית בניסיונם להטיל את האשמה על תראמנס. "שכן," הוא קובע, "אף שיכלו להיעזר בתראמנס ובמקורביו במשפט, אנשים שהיו גם נואמים מוכשרים וגם בעלי חברים רבים, והחשוב מכל, היו שותפים לאירועים הקשורים לקרב, הם הפכו אותם, בניגוד לכך, ליריבים מרים ומאשימים".

כשהגיע המשפט, בני בריתו הפוליטיים הרבים של תראמנס היו בין מנהיגי הסיעה שדרשה את הרשעת הסטרטגוס. סדרה מרה של דיונים ותמרונים משפטיים התפתחה כאשר אספת העם התלבטה מה לעשות עם הסטרטגוס. בתחילה, נראה היה שהם יזכו ליחס סלחני, אך בסופו של דבר, גילויי אבל פומביים של משפחות הנספים ותביעה אגרסיבית מצד פוליטיקאי בשם קליקסנוס היטו את דעת הקהל באספה; ששת הסטרטגוס נשפטו כקבוצה והוצאו להורג. הציבור האתונאי, ככל שהיגון והזעם שעורר האסון שככו, התחרט על מעשיו, ובמשך אלפי שנים היסטוריונים ופרשנים הצביעו על התקרית כעל עיוות הדין הגדול ביותר שאולי ביצע אי פעם הממשל בעיר.

משא ומתן על שלום
בשנת 405 לפנה"ס, הובס הצי האתונאי והושמד על ידי הצי הפלופונסי בפיקודו של ליסנדרוס בקרב אייגוספוטמוי בהלספונטוס. ללא מספיק כספים לבניית צי חדש, יכלו האתונאים רק להמתין בעוד ליסנדרוס מפליג מערבה דרך הים האגאי לכיוון עירם. כשהם נתונים תחת מצור יבשתי וימי ואספקת המזון שלהם הולכת ואוזלת, שלחו האתונאים שגרירים אל המלך הספרטני אגיס השני, שצבאו חנה מחוץ לחומותיהם, והציעו להצטרף לברית הספרטנית אם יורשה להם לשמור על חומותיהם ועל הנמל. בטענה שאין לו סמכות לנהל משא ומתן, שלח אגיס את השגרירים לספרטה, אך שם נאמר להם שאם הם באמת רוצים שלום, עליהם להביא לספרטנים הצעות טובות יותר.

האתונאים היו בתחילה בלתי מתפשרים, עד כדי כך שאסרו אדם שהציע להרוס קטע מהחומות הארוכות כפי שדרשו הספרטנים, אך מציאות מצבם אילצה אותם במהרה לשקול פשרות. במצב זה, ביקש תראמנס, בנאום בפני אספת העם, להישלח כשגריר אל ליסנדרוס (שצר באותה עת על סאמוס) כדי לברר את כוונותיהם של הספרטנים כלפי אתונה; הוא גם הצהיר שגילה משהו שעשוי לשפר את מצבם של האתונאים, אך סירב לחלוק זאת עם האזרחים. בקשתו התקבלה, ותראמנס הפליג לסאמוס כדי להיפגש עם ליסנדרוס; משם, הוא נשלח לספרטה, ואולי עצר בדרכו באתונה. בספרטה, בנוכחות נציגים של כל בעלות בריתה של ספרטה, ניהלו תראמנס ועמיתיו משא ומתן על תנאי השלום שסיים את המלחמה הפלופונסית; החומות הארוכות וחומות פיראוס נהרסו, גודל הצי האתונאי הוגבל מאוד, ומדיניות החוץ של אתונה הוכפפה לזו של ספרטה; ההסכם גם קבע שהאתונאים ישתמשו ב"חוקת אבותיהם".

תראמנס חזר לאתונה והציג את תוצאות המשא ומתן בפני האספה; אף שחלקם עדיין תמכו בהמשך ההתנגדות, הרוב הצביע בעד קבלת התנאים; המלחמה הפלופונסית הגיעה לסיומה לאחר 28 שנים.

שלושים הטיראנים

בעקבות כניעתה של אתונה, החומות הארוכות נהרסו והכוחות שצרו על העיר חזרו לבתיהם; חיל מצב ספרטני נשאר כנראה באתונה כדי לפקח על פירוק החומות; ליסנדרוס הפליג לסאמוס כדי להשלים את המצור על עיר זו. סעיף נוסף בהסכם שסיים את המלחמה התיר לכל הגולים לשוב לאתונה, ואנשים אלו, שרבים מהם היו מסיתים אוליגרכים שגורשו על ידי הדמוקרטיה, עמלו קשות בחודשים שלאחר חתימת ההסכם. חמישה "משגיחים" מונו על ידי חברי המועדונים החברתיים האוליגרכיים כדי לתכנן את המעבר לאוליגרכיה.

ביולי 404 לפנה"ס, הם זימנו את ליסנדרוס חזרה לאתונה, שם פיקח על חילופי השלטון; פוליטיקאי אוליגרכי, דרקונטידס, הציע במועצה להפקיד את הממשל בידי שלושים איש נבחרים; תראמנס תמך בהצעה זו, ועם איומו של ליסנדרוס להעניש את האתונאים על כך שלא פירקו את החומות במהירות מספקת אלא אם יסכימו, ההצעה עברה באספה. נבחרו שלושים איש: עשרה מונו על ידי ה"משגיחים", עשרה נבחרו על ידי תראמנס (כולל הוא עצמו), ועשרה נבחרו על ידי ליסנדרוס.

ממשל זה, שעד מהרה נודע בכינוי "שלושים הטיראנים" בשל מעשי הזוועה שלו, החל לבסס במהירות את שליטתו בעיר. האוליגרכים, בהנהגתו של קריטיאס, אחד ה"משגיחים" וגולה לשעבר, זימנו חיל מצב ספרטני כדי להבטיח את שלומם ולאחר מכן פתחו בשלטון טרור, והוציאו להורג כל אדם שחשבו כי הוא עשוי להיות בעל יוזמה מספקת או קהל תומכים גדול מספיק כדי לקרוא עליהם תיגר באופן יעיל.

מסע טרור זה הוא שתקע לראשונה טריז בין תראמנס למנהיגי השלושים; בתחילה תמך בקריטיאס, אך כעת טען תראמנס שאין צורך להוציא להורג אנשים שלא הראו כל סימן לרצון להרע לאוליגרכיה, רק משום שהיו פופולריים תחת הדמוקרטיה. מחאה זו, עם זאת, לא הצליחה להאט את קצב ההוצאות להורג, ולכן טען תראמנס בשלב הבא שאם האוליגרכיה מתכוונת למשול בכוח, עליה לפחות להרחיב את בסיס התמיכה שלה. קריטיאס ומנהיגי השלושים, שחששו כי תראמנס עלול להוביל תנועה עממית נגדם, פרסמו רשימה של 3,000 איש שיהיו שותפים בממשל החדש. כאשר תראמנס התנגד שוב בטענה שמספר זה עדיין קטן מדי, ארגנו המנהיגים מסדר צבאי שלאחריו הצטוו האזרחים לערום את נשקם; בעזרת חיל המצב הספרטני, החרימו האוליגרכים את כל כלי הנשק פרט לאלו שהיו שייכים ל-3,000.

מהלך זה, בתורו, סימן את תחילתן של מעשי זוועה חמורים יותר; כדי לשלם את שכרם של חיילי חיל המצב הספרטני, הורו קריטיאס והמנהיגים לכל אחד מהשלושים לעצור ולהוציא להורג מטויקים, או תושבים זרים, ולהחרים את רכושם. תראמנס סירב לציית לפקודה במחאה על כך שפעולה זו גרועה ממעשי דיכוי הקיצוניים ביותר של הדמוקרטיה.

לאור אירועים אלו, החליטו קריטיאס ושותפיו, כי תראמנס הפך לאיום בלתי נסבל על שלטונם; בהתאם לכך, בנאום בפני אספת ה-3,000, הוקיע קריטיאס את תראמנס כבוגד מלידה, המוכן תמיד להחליף את נאמנויותיו הפוליטיות בהתאם לצורכי הרגע. הוא הדביק לו את הכינוי המפורסם "קותורנוס", שמו של מגף תיאטרון שיכול להתאים לכל אחת מהרגליים; תראמנס, כך הכריז, מוכן לשרת הן את המטרה הדמוקרטית והן את המטרה האוליגרכית, ומבקש רק לקדם את האינטרס האישי שלו.

בתגובה נלהבת, הכחיש תראמנס שהמדיניות שלו הייתה אי פעם חסרת עקביות. הוא תמיד, כך התעקש, תמך במדיניות מתונה, לא דמוקרטיה קיצונית ולא אוליגרכיה קיצונית, ודבק באידיאל של ממשל המורכב מאנשים בעלי מעמד של הופליט ומעלה, שיוכלו לשרת את המדינה ביעילות. לנאום זה הייתה השפעה ניכרת על הקהל, וקריטיאס הבין שאם המקרה יובא להצבעה, תראמנס יזוכה. בהתאם לכך, לאחר התייעצות עם השלושים, הורה קריטיאס לאנשים חמושים בפגיונות לעמוד בשורה על הבמה מול הקהל, ולאחר מכן מחק את שמו של תראמנס מרשימת ה-3,000, ובכך שלל ממנו את זכותו למשפט.

תראמנס זינק למזבח סמוך כדי לבקש מקלט, והפציר בנוכחים שלא יתירו את רציחתו, אך ללא הועיל; "האחד-עשר", שומרי הכלא, נכנסו, גררו אותו משם, ואילצו אותו לשתות כוס של רוש. כשהוא מחקה משחק שתייה פופולרי שבו השותה היה מרים כוסית לחיי אדם אהוב בסיום משקהו, רוקן תראמנס את כוס הרעל, הטיח את המשקע לרצפה וקרא: "לחיי אהובי קריטיאס!".

היסטוריוגרפיה
שמאל|ממוזער|250px|ההיסטוריון קסנופון כתב תיאור חריף של מעשיו של תרמנס לאחר ארגינוסאי, אך תיאר את התנגדותו לשלושים הטיראנים בצורה חיובית.
חייו של תראמנס היו שנויים במחלוקת, ומותו לא שם קץ למאבק על פרשנות מעשיו.

המאבק על המורשת
בשנים שלאחר מותו, המוניטין שלו הפך לנושא למחלוקת כאשר מקורביו לשעבר הגנו על עצמם מפני תובעים תחת הדמוקרטיה המשוקמת. (שלטון השלושים נמשך רק עד 403 לפנה"ס). נראה כי בעודם מגנים על עצמם בפני מושבעים אתונאים אוהדי הדמוקרטיה, ניסו חבריו לשעבר של תראמנס מהאוליגרכיה לנקות את עצמם מאשמה על ידי קשירת מעשיהם לאלו של תראמנס ותיאורו כמגן איתן של הדמוקרטיה האתונאית; דוגמאות לתיאורים כאלה ניתן למצוא ב"היסטוריות" של דיודורוס סיקולוס וב"פפירוס תראמנס", יצירה מקוטעת שנתגלתה בשנות ה-60 של המאה ה-20.

תיאורים עוינים
דוגמה לסוג ההתקפה שתיאור זה נועד להגן מפניה ניתן למצוא בשני נאומים של הנואם האטי , "נגד ארטוסתנס" ו"נגד אגורטוס"; שם, תראמנס מתואר כאדם בוגדני ובעל אינטרסים אישיים, שגרם נזק עצום למטרה האתונאית באמצעות תחבולותיו. קסנופון מאמץ גישה עוינת דומה בחלקים המוקדמים של עבודתו, אך נראה ששינה את דעתו במהלך ההפסקה הכרונולוגית בכתיבה שמפרידה את הספר השני של ההלניקה; תיאורו את תראמנס בתקופת שלטון שלושים הטיראנים חיובי לחלוטין מזה של שנותיו המוקדמות.

תיאורים אוהדים
תיאור אחרון מוצע על ידי אריסטו, שבספרו "מדינת האתונאים", מתאר את תראמנס כאזרח מתון וכאיש מופת; היסטוריונים חלוקים בדעתם לגבי מקורו של תיאור זה, כאשר חלקם רואים בו תוצר של תעמולה מהמאה ה-4 לפנה"ס על ידי מפלגה "תראמנית" מתונה, בעוד אחרים, כמו פיליפ הרדינג, אינם רואים עדות למסורת כזו וטוענים שהתיאור של אריסטו הוא כולו תוצר של הערכתו המחודשת של האיש. דיודורוס סיקולוס, היסטוריון שפעל בתקופתו של יוליוס קיסר, מציג תיאור חיובי בדרך כלל של תראמנס, שנראה כי נשאב מההיסטוריון הנודע אפורוס, שלמד באתונה תחת איסוקרטס, שהיה תלמידו של תראמנס.

היחס המודרני לתראמנס
המוניטין של תראמנס עבר תפנית דרמטית מאז המאה ה-19, תקופה שבה תיאוריהם הלא מחמיאים של קסנופון וליסיאס התקבלו באופן נרחב, ותראמנס גונה כבוגד והואשם בהסתה להוצאתם להורג של המצביאים לאחר ארגינוסאי. גילויו של הספר "מדינת האתונאים" מאת אריסטו בשנת 1890 הפך מגמה זו בכל הנוגע להערכה הכוללת של דמותו של תראמנס, ותיאורו של דיודורוס את משפט ארגינוסאי מקובל על ידי חוקרים מאז שההיסטוריון האנגלי  ערער את אמינות תיאורו של קסנופון בשנות ה-70 של המאה ה-20; הקטעים המלודרמטיים יותר של דיודורוס, כמו הצגתו המפורטת של רגעיו האחרונים של תראמנס, עדיין אינם מקובלים, אך כיום מקבלים את דעתו במספר סוגיות, ובפרט בנוגע למשפט ארגינוסאי.

אריסטופאנס, בקומדיה "הצפרדעים", לועג ליכולתו של תראמנס להיחלץ ממצבים קשים, אך אינו משמיע אף אחת מהנזיפות החריפות שהיה ניתן לצפות להן כלפי פוליטיקאי שתפקידו באירועים המזעזעים שלאחר ארגינוסאי נחשב ראוי לגינוי במיוחד, וחוקרים מודרניים רואים בכך תיאור מדויק יותר של האופן שבו נתפס תראמנס בתקופתו; ליסיאס, שמשתלח בתראמנס בחריפות בסעיפים רבים, אינו תוקף את תראמנס על השלכות קרב ארגינוסאי.

מחקרים מהעת האחרונה קיבלו בדרך כלל את דמותו של תראמנס כאיש מתון, המחויב לאידיאל של אוליגרכיה רחבה המבוססת על מעמד ההופליטים. דונלד קגן אמר עליו כי "...הקריירה כולה שלו חושפת אותו כפטריוט ואיש מתון אמיתי, המחויב בכנות לחוקה המעניקה כוח למעמד ההופליטים, בין אם בצורת דמוקרטיה מוגבלת ובין אם כאוליגרכיה רחבת בסיס", בעוד שג'ון פיין ציין כי "כמו רבים ההולכים בדרך האמצע, הוא היה שנוא על שני הקצוות הפוליטיים". חוקת "החמשת אלפים" מוכרת כיצירת המופת הפוליטית שלו; ניסיונו להביא לתפנית דומה לכיוון המתינות בשנת 404 לפנה"ס הוביל ישירות למותו.

מותו, בינתיים, התפרסם בזכות הדרמטיות שלו, וסיפור רגעיו האחרונים של תראמנס סופר שוב ושוב לאורך ההיסטוריוגרפיה הקלאסית. "מכיוון שפגש את מותו כשהוא מתנגד לעריץ", מציין ג'ון פיין, "קל לעשות אידיאליזציה לתראמנס". באלפי השנים שחלפו מאז מותו, תראמנס עבר אידיאליזציה והשמצות גם יחד; הקריירה הקצרה שלו, שבע שנים באור הזרקורים, שנגעה בכל נקודות המחלוקת המרכזיות בשנותיה האחרונות של המלחמה הפלופונסית, הייתה נתונה לאינספור פרשנויות שונות. מתוך היצירות הפולמוסיות בנות זמנו המתארות את הקריירה שלו, צמחו קווי מתאר של דמות מורכבת, המתווה מסלול מסוכן דרך הכאוס של הזירה הפוליטית האתונאית בסוף המאה ה-5 לפנה"ס; אף שהיסטוריונים מימי קדם ועד ימינו הציעו דיוקנאות ספציפיים הרבה יותר, בצורה כלשהי, ייתכן שדבר מלבד קווי מתאר אלה לעולם לא יהיה ידוע בוודאות.

לקריאה נוספת
 Andrewes, A. "The Arginousai Trial", Phoenix, Vol. 28 No. 1 (Spring 1974) pp. 112–122
 Fine, John V.A. The Ancient Greeks: A critical history (Harvard University Press, 1983) 
 Harding, Phillip. "The Theramenes Myth", Phoenix, Vol. 28, No. 1 (Spring 1974), pp. 101–111
 Hornblower, Simon. The Greek World 479–323 BC (Routledge, 1991) 
 Kagan, Donald. The Peloponnesian War (Penguin Books, 2003). 
 Keaney, John J. "A Source/Model of Aristotle's Portrait of Theramenes". The Classical Journal, Vol. 75, No. 1 (Oct.–Nov. 1979) pp. 40–41

 Perrin, Bernadotte, "The Rehabilitation of Theramenes", The American Historical Review, Vol. 9 No. 4 (July 1904) pp. 649–669

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:יוונים בתקופה ההלנית
קטגוריה:המלחמה הפלופונסית
קטגוריה:פוליטיקאים אתונאים
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-5 לפנה"ס