דוקסה

דוקסה (δόξα, ובתעתיק לטיני dóxa, מהפועל ביוונית עתיקה δοκεῖν, ובתעתיק לטיני dokein, פועל שמשמעו "להופיע", "להיראות כ...", "לחשוב", "לקבל") היא אמונה או דעה רווחת. ברטוריקה קלאסית, דוקסה מוצגת בניגוד לאפיסטמה ('ידע') ומייצג אמונה קולקטיבית או רעיונות מקובלים. במשמעותו היוונית העתיקה, בהקשר דתי, במיוחד בברית החדשה ובמסורת היוונית-אורתודוקסית, הוא מסמל פולחן ואמונה.

 אטימולוגיה 

בין המאות ה-3 וה-1 לפני הספירה, המונח קיבל משמעות נוספת כאשר תרגום השבעים השתמש במילה דוקסה כדי לתרגם את המילה העברית המקראית ל"תהילה" (כבוד). תרגום יווני זה של כתבי הקודש העבריים, כפי ששימש את הכנסייה הקדומה, הוביל לשימוש תכוף במונח בברית החדשה. המילה משמשת גם בטקסי הפולחן של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, שם האדרת האל בפולחן נתפסת גם כאמונה. בהקשר זה, דוקסה משקפת התנהגות או נוהג בפולחן, ואת אמונת הכנסייה כולה ולא דעה אישית. איחוד המשמעויות המרובות הללו של דוקסה עולה במונחים המודרניים אורתודוקסיה  והטרודוקסיה.   מיזוג סמנטי זה במילה doxa נראה גם במילה הרוסית slava (ובמקור הקירילי слава), שפירושה "תהילה", אך היא משמשת במשמעות של שבח או פולחן במילים כמו pravoslavie (ובמקור הקירילי православие), שפירושה "אורתודוקסיה" (או, מילולית, "אמונה אמיתית", "דרך אמיתית של פולחן") הקשור לפועל 'славить' - (בתתעיק לטיני slavit) "לשבח", אך נגזר מהמילה היוונית ὀρθοδοξία (אורתודוקסיה).

 בפילוסופיה 
 אפלטון 
בדיאלוג גורגיאס, אפלטון מציג את הסופיסטים כנפחי מילים אשר לכדו והשתמשו בפרשנות הגמישה של הדוקסה (אמונה) של ההמון לטובתם ללא בושה. בכתב זה ובכתבים אחרים, אפלטון תיאר את הדוקסה כאמונה, שאינה קשורה להיגיון, השוכנת בחלקים הנמוכים והלא-הגיוניים של הנפש.

נקודת מבט זו התרחבה אל תוך מושג הדוקססטה בתורת הצורות של אפלטון, הקובעת כי עצמים פיזיים הם ביטויים של דוקסה ולכן אינם בצורתם האמיתית.  הגדרתו של אפלטון את הדוקסה כמתנגדת לידע הובילה להנגדה הקלאסית בין שגיאה, או טעות, לבין אמת, אשר מאז הפכה לנושא מרכזי בפילוסופיה המערבית. (עם זאת, ב"תאיטטוס" וב"מנון", אפלטון טוען בפני סוקרטס שידע הוא אורתוס דוקסה (ראו קודם, אורתודוקסיה) שעבורו ניתן לספק לוגוס, ובכך מתחילה ההגדרה המסורתית של ידע כ"אמונה אמיתית מוצדקת"). לפיכך, הטעות נחשבת כשלילית טהורה, והיא יכולה ללבוש צורות שונות, ביניהן צורת אשליה.

בעוד שדוקסה משמשת ככלי ליצירת טיעונים, היא גם נוצרת על ידי טיעונים. דרך לתאר זא סיפק ג'יימס א. הריק בספרו "ההיסטוריה והתאוריה של הרטוריקה: מבוא": הסופיסטים בגורגיאס טוענים שרטוריקה יוצרת אמת שימושית לרגע מתוך הדוקסה, או דעות העם, באמצעות תהליך של ויכוח וטיעון נגדי. לסוקרטס לא יהיה חלק כזה ב"אמת", אשר בכל זאת חיונית לדמוקרטיה.דמוקרטיה, אשר מעצם הגדרתה היא ביטוי של דעת הקהל, תלויה באותן מגבלות המוטלות על הפרטים האחראים להקמתה, ולכן גם מוגבלת על ידם. עקב דעות פגומות בחברה, כמו גם דעות שאינן מושמעות ואינן נחשבות, עקב חוסר נגישות ואדישות, דוקסה אינה הומוגנית, וגם אינה נוצרת על ידי הסכמה. במקום זאת, היא גמישה וחסרת מושלמות - תוצאה של מאבק כוחות מתמשך בין "אמיתות" מתנגשות.

 אריסטו 
אריסטו, תלמידו של אפלטון, התנגד לתורת הדוקסה של אפלטון. אריסטו תפס את ערכה של הדוקסה באופן מעשי ובשימוש נפוץ, בניגוד לטוהר הפילוסופי של אפלטון שהגדיר אותה כמעין הטעיה. יתר על כן, אריסטו טען שדוקסה היא הצעד הראשון במציאת ידע ( אפיסטמה), שכן דוקסה מצאה יישומים בעולם הפיזי: אלו שהאמינו בה בדקו רבות כדי להוכיח אותה וכך הייתה סיבה להאמין בה.  אריסטו מבהיר זאת על ידי סיווג האמיתות המקובלות של העולם הפיזי שעוברות מדור לדור כאנדוקסה.  אנדוקסה היא אמונה יציבה יותר מדוקסה, משום שהיא "נבחנה" במאבקי ויכוח בפוליס על ידי בני שיח קודמים. המונח אנדוקסה משמש בחיבורים אורגנון, נושאים ורטוריקה מאת אריסטו.

אריסטו תופס את הדוקסה כסוג של הופולפסיס (ὑπόληψις, מונח פילוסופי יווני עתיק המתייחס לסוג של אמונה או השערה, קטגוריה הכוללת סוגים שונים של הסכמה, חלקם מדויקים וחלקם לא. המונח ממלא תפקיד בהבחנה בין צורות שונות של מצבים נפשיים ובהבנת טבע הידע והאמונה). ידע נופל גם הוא תחת קטגוריה זו.  סיווג הדוקסה, או דעה, עם ידע, מרמז שדוקסה היא רציונלית. 

 אפיקורוס 
הדוקטרינות העיקריות - קיריאי דוקסאי (Kyriai Doxai) - הן האמונות העיקריות של האסכולה האפיקוראית בפילוסופיה ההלניסטית, והן מהוות את האורתודוקסיה האפיקוראית. הן נחשבות למסקנות הסמכותיות אליהן הגיעו אפיקורוס, מטרודורוס וחבריהם בשנים הראשונות לקיומה של האסכולה, והן נאספו לתמצית לטובת תלמידיהם.

 פרשנויות עכשוויות 
 בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה - בורדייה 
פייר בורדייה, בספרו "מתווה של תיאוריה של מעשה" (1972), השתמש במונח "דוקסה" כדי לציין אמיתות מובנות מאליהן של חברה, שאינן מוטלות בספק. לשם השוואה, דעה היא התחום של מה שניתן לערער עליו ולדון בו בגלוי. בורדייה מאמין שדוקסה נובעת מסוציאליזציה, שכן סוציאליזציה עוסקת גם באמונות הנובעות מהחברה; ככל שאנו גדלים בסביבה, אנו נוטים להאמין שמה שהחברה אומרת לנו הוא הנכון.

בורדייה טוען שזו תפיסה מוטעית, גם אם היא מקובלת חברתית, שאם אתה לא מקבל ציון גבוה כמו מישהו אחר, אתה לא חכם כמוהו. ציונים אינם מוכיחים שאדם חכם יותר, מכיוון שישנם גורמים רבים שמשפיעים על הציון. אנשים עשויים להצטיין בנושא מסוים ולהיכשל בנושא אחר.

זו תפיסה מוטעית אך אנשים נוטים להשתתף בפרקטיקות נפוצות (בדוגמה שלפנינו - הערכת אנשים לפי ציוניהם) כדי לגרום לעצמם להרגיש טוב יותר.

במקרה של אמונות נפוצות בבית הספר, תלמידים שמרגישים נחותים עקב אמונה רווחת שהם אינם חכמים כמו התלמידים שמקבלים ציונים גבוהים מהם, עשויים למצוא פיצוי כדי להקל על חוסר הביטחון שהם מתמודדים איתו (שימוש בסמים, הצטיינות בספורט וכו').

בורדייה מאמין שדוקסה היא יותר מאמונה נפוצה: יש לה פוטנציאל להוליד פעולה משותפת. התפיסה של סדר חברתי כמתרחש באופן טבעי היא שגויה, כי זו התעלמות מהעובדה שהיא נוצרת על ידי ויכוח פוליטי. דוקסה, אם כן, יכולה להיות מובנת ככזו שנוצרת על ידי ויכוח וגם ככזו המשמשת בעיצוב ויכוח, שהוא חיוני לכינון מדיניות דמוקרטית.

 ראו גם 
 אפיסטמה
 הגיון
 דוגמה
 איידולה טריבוס
 דוקסה של פרמנידס
 דעת הקהל
 קול המון כקול שדי
 הוי פולואי (Hoi polloi)

 הערות שוליים 

קטגוריה:פילוסופיה של המדע
קטגוריה:רוחניות ואמונה
קטגוריה:אנתרופולוגיה
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו