מיכאל הסורי

מיכאל הסורי, הידוע גם כמיכאל הגדול (בסורית: ܡܝܟܐܝܠ ܪܒܐ, מיכאל רבא; 1126 – 7 בנובמבר 1199), היה הפטריארך הסורי-אורתודוקסי של אנטיוכיה  משנת 1166 ועד מותו. הוא נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בהיסטוריה של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, וידוע הן כקדוש נוצרי והן כהיסטוריון.

הכרוניקה המונומנטלית שלו היא החיבור ההיסטורי הסורי הגדול ביותר ששרד, המכסה את ההיסטוריה העולמית מהבריאה ועד זמנו של מיכאל. חוקרים מודרניים מתארים את הכרוניקה כאבן יסוד בהיסטוריוגרפיה של ימי הביניים. מיכאל חיבר גם כתבים קאנוניים, ליטורגיים ותאולוגיים, והותיר חותם מתמשך על החיים האינטלקטואליים של המסורת הסורית. הוא נערץ בקהילה הנוצרית האורתודוקסית המזרחית ויום חגו בכנסייה הסורית-אורתודוקסית הוא ב-7 בנובמבר, תאריך מותו.

 חייו 
חייו של מיכאל מתועדים על ידי בר הבראוס. מיכאל הגדול נולד במליטנה  (כיום מלטיה שבטורקיה) למשפחת כמרים סורית אורתודוקסית. אביו, הכומר אליה (אליאס) אל-קינדסי (קינדיסי), היה כומר, ודודו אתנאסיוס זכאי (או זכא) היה נזיר שהפך מאוחר יותר לבישוף של אנזרבוס  שבקיליקיה בשנת 1136. לפיכך, הוא השתייך למשפחת קינדסי המכובדת. בזמן לידתו, מליטנה הייתה חלק מתחום שלטונה של השושלת הדנישמנדית הטורקמנית, ולאחר חלוקתו בשנת 1142, היא הפכה לבירתה של נסיכות. בשנת 1178 עברה העיר לשטונה של סולטנות רום.

כנער, הצטרף מיכאל למנזר מר ברסומא  ליד מליטנה, ששימשה כמושב הפטריארכלי של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית מאז המאה ה-11. לאחר שסיים את לימודי התאולוגיה שלו, הוא הוסמך כנזיר . לפני שהגיע לגיל 30, הוא מונה לארכימנדריט (אב מנזר) של המנזר, תפקיד אותו מילא כמעט עשור. במהלך כהונה זו, הרחיב את ספריית המנזר, הוסיף מבנים חדשים ובנה מחדש את מערכת אספקת המים, כדי להבטיח שהיא תוכל להכיל את אלפי הצליינים שהתאספו מדי שנה לחגוג את חגו של הקדוש ברסומא . הוא גם נקט צעדים לשיפור הגנות המנזר מפני שודדים.

מיכאל צבר עד מהרה מוניטין כהיסטוריון וכתאולוג כאחד. בשנת 1165, הפטריארך אתנאסיוס השביעי  (1139–1166) ביקש להסמיכו לבישוף של אמיד  (כיום דיארבקיר), אך מיכאל דחה את ההצעה, כדי שיוכל להקדיש את עצמו ללימודים. לאחר מותו של הפטריארך בשנת 1166, התכנס הסינוד הקדוש בדיר פסקין (או פשקין) ליד מליטנה כדי לבחור את יורשו. לאחר דיונים רבים, הוצע מיכאל כאחד משלושה מועמדים. למרות שבתחילה היסס, הוא קיבל את ההצעה בתנאי שהסינוד יסכים לאכוף קאנונים מסוימים שמטרתם לחזק את הכנסייה בתקופה של סערה. דיוניסיוס יעקב בר סליבי , הבישוף של מרש ומבוג, נשא דרשה לטובתו, ומיכאל נבחר פה אחד והוקדש לפטריארך אנטיוכיה ב-18 באוקטובר 1166, בנוכחות 28 בישופים.

 פטריארכיה 
מיכאל היה הפטריארך הסורי-אורתודוקסי הראשון שפעל בתוך העיר אנטיוכיה עצמה מאז גירושו של הפטריארך סוורוס  על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס במאה ה-6, והוא קידש שם מספר בישופים. הוא קבע את מקום מגוריו הפטריארכלי העיקרי במנזר דיירואלזפרן  במרדין , ובמקביל בילה זמן רב במנזר מר ברסומא. מיד לאחר בחירתו, הוא יצר קשר עם האפיפיור הקופטי יוחנן הראשון מאלכסנדריה , בהתאם לקשרים המסורתיים בין הפטריארכיות הסוריות והקופטיות . מיכאל גם נסע רבות ברחבי הלבנט. בשנת 1168 הוא עלה לרגל לירושלים, שהה במנזר מרים המגדלית ליד שער שכם, ולאחר מכן התגורר במשך שנה באנטיוכיה, שהייתה תחת שלטון צלבני. באנטיוכיה ובירושלים הוא התקבל בכבוד רב על ידי הפטריארכים הלטיניים והאצולה, וטיפח יחסים לבביים עם אישים כמו אמורי דה נסלה , הפטריארך הלטיני של ירושלים.

בשנת 1178 הוזמן מיכאל להשתתף במועצה הלטרנית השלישית  ברומא על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי, אך הוא סירב, אם כי שלח חיבור תאולוגי במקומו. כמו כן, הוא סירב לפתיחות של הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס, שניסה לנהל משא ומתן על איחוד כנסייתי. בשלוש הזדמנויות (1170, 1172 ומאז) סירב מיכאל לנסוע לקונסטנטינופול או לפגוש שליחים קיסריים, ובמקום זאת שלח נציגים והגיב באישורים ברורים של האמונה הסורית האורתודוקסית המיאפיזיטית .

כפטריארך, מינה מיכאל 25 בישופים, תיקן מנהגים רשמיים ונלחם בסימוניה. הרפורמות שלו עוררו התנגדות, והוא התמודד עם מספר מרידות מצד בישופים ואנשי דת. בשנת 1171 ושוב בשנת 1176, מרדו בו נזירים ממר ברסומא. בשנת 1174 הוא הדיח את יוחנא אל-קלוניקי, הבישוף של מרדין, אשר הגיב בהסתה של אמיר מוסול ושליט מרדין נגד מיכאל. התנגדות נוספת הגיעה מצד בר מסיח והגיעה לשיאה בהקדשתו של תאודור בר ואהבון  כאנטי-פטריארך בקיליקיה בסביבות שנת 1180. בתמיכתם של אנשי דת ממורמרים, המלך הארמני, הקתוליקוס של ארמניה , ואפילו לעיתים הצלבנים - שכולם טענו לסמכות שיפוט על הסורים של קיליקיה - תאודור פנה לשווא לסלאח א-דין בבקשה להכרה. מיכאל נידה אותו, ולאחר בריחתו ממאסרו במר ברסומא, חיפש תאודור מקלט אצל הקתולים הארמנים גרגוריוס הרביעי  והנסיך לאון השני  מארמניה הקיליקית, שהכירו בו רשמית. הפילוג נמשך 13 שנים עד מותו של תאודור בשנת 1193, כאשר הסינוד הסורי האורתודוקסי אשרר מחדש את נאמנותו למיכאל.

למרות אתגרים אלה, מיכאל שמר על יוקרה רבה. הוא טיפח יחסים דיפלומטיים עם שליטים מוסלמים ונוצרים כאחד, כולל הסולטן קיליג' ארסלאן השני  מסולטנות רום, אותו פגש בלבביות במליטנה בשנת 1182. הוא תמך באפיפיור מרקוס השלישי מאלכסנדריה  בנידוי מרקוס בן קונבר  במהלך המחלוקת המצרית על הווידוי. בכרוניקה שלו, מיכאל התאבל על סבלם של הנוצרים במזרח התיכון  תחת הכיבוש הלטיני, ובמיוחד בירושלים.

בשלב מאוחר בחייו, בתוך המחלוקות עם תאודור בר ואהבון ועול התפקיד, ניסה מיכאל להתפטר בשנת 1193, אך הסינוד סירב לוותר עליו. הוא המשיך בכהונת הפטריארכיה שלו עד מותו ב-7 בנובמבר 1199 במנזר מר ברסומא, בגיל 72, לאחר שכיהן 33 שנים כפטריארך. במהלך תקופת כהונתו, מיכאל הסמיך מפריאן  אחד ו-54 בישופים. הוא נקבר בקבר שבנה מראש, הממוקם מצפון למזבח כנסיית המנזר. יורשו היה אתנאסיוס התשיעי (1199–1207), גם הוא אב המנזר של מר ברסומא; מיכאל השני הצעיר התמודד מולו ומאוחר יותר הפך לאנטי-פטריארך במקום אתנאסיוס.

 הכרוניקה 
 יצירה ומבנה 
מיכאל ידוע בעיקר בזכות הכרוניקה העולמית שחיבר, הארוכה והעשירה ביותר ששרדה בשפה הסורית. זה החיבור ההיסטורי הנרחב ביותר שנכתב אי פעם בשפה זו , הכוללת 21 ספרים מבריאת העולם ועד תקופתו של מיכאל בשנת 1194. היא חוברה בפורמט ייחודי בן שלושה טורים: הטור הראשון להיסטוריה חילונית ופוליטית, השני לעניינים כנסייתיים, והשלישי לתופעות טבע כגון רעידות אדמה, נחילי ארבה ואירועים שמימיים. בין הפרקים, הכניס מיכאל טבלאות כרונולוגיות שסנכרנו מערכות תיארוך שונות - התקופה הסלאוקית, המולד, האולימפיאדות וההיג'רה (המשמשת אך ורק בהתייחס לח'ליפים מוסלמים). טעות חישוב קטנה ביישור תאריכי הסלאוקים והלידה עוברת לאורך כל היצירה. שיטה זו, המבוססת על טבלאותיו של אוסביוס מקיסריה, הורחבה על ידי יעקב מאדסה , ופותחה מאוחר יותר על ידי מיכאל עצמו.

בפורמט החדש הזה של טורים נפרדים, המקיפים חתכים היסטוריים שונים, נעשה שימוש קודם על ידי בעלי תפקידים בכנסייה הסורית-אורתודוקסית כגון יוחנן מאפסוס , יעקב מאדסה ודיוניסיוס מתל מאהרה , ומאוחר יותר על ידי בר הבראוס.

מיכאל הקדיש מדי פעם את שלושת הטורים לנושא יחיד כאשר נדרשו פרטים נוספים. לאחר שהכרוניקה מסתיימת בפתאומיות, מופיעים שישה נספחים. הנספח הראשון מסכם את המלכים והפטריארכים הנזכרים בטקסט.

 כתבי יד ותרגומים 
כתב היד האוטוגרפי של הכרוניקה של מיכאל הסורי אבד. מה ששרד הוא עותק מאוחר בהרבה של עותק: הוא תועתק בשנת 1598 על ידי הבישוף מיכאל מאורביש (Urbish), ארבע מאות שנים לאחר מותו של המחבר, והוא עצמו התבסס על עותק קודם שיצר מושא ממרדין . הסופר שמר על סגנונו של מיכאל, תוך תיקון שגיאות בשוליים - לפעמים עם הערות כגון "זה היה בשנת 1909 של היוונים הבוגדניים והמושחתים", שהדהדו את עוינותו של מיכאל עצמו כלפי רדיפות ביזנטיות נגד היעקוביטים. הקודקס ששרד, שנכתב בכתב אלגנטי על כ-800 דפים  גדולים, נשמר בספריית אדסה, אם כי 19 דפים חסרים. כתב יד זה מאדסה נותר באורפה עד 1924, כאשר האוכלוסייה הנוצרית של העיר גורשה בעקבות הסיפא; לאחר מכן הוא הועבר לכנסייה האורתודוקסית הסורית של סנט ג'ורג' בחלב. מוזיאון היל וספריית כתבי היד  עשו לו דיגיטציה בשנת 2008.

 מסורת כתב היד הסורי 
העותק של אורביש משנת 1598 נותר עד הנוסח הסורי היחיד שקיים לטקסט, שנכתב בכתב סרטא, אם כי קיימים תעתיקים אחרים המבוססים עליו. כתב היד התגלה באדסה והועתק לאחר מכן עבור חוקרים מודרניים. עותק אחד כזה נוצר עבור הפטריארך הקתולי הסורי איגנטיוס אפרם רחמני  בשנת 1887, ואחר עבור האוריינטליסט הצרפתי ז'אן-בפטיסט שאבו  בשנת 1899. המקור של עותקים מאוחרים יותר אלה נשמר כיום על ידי קהילת האדסים בחלב. בטקסט יש פערים, התואמים בדיוק את הפערים בגרסאות הערביות שנוצרו ממנו. למרות פגמים אלה, הקודקס משנת 1598 נחשב לעד הנוסח הטוב ביותר ששרד לעיצוב ולהצגה המקוריים של הכרוניקה.

 תרגום ארמני 
ממוזער|תרגום ארמני מהמאה ה-13 של הכרוניקה, כתב יד משנת 1432.
תרגום ארמני מקוצר הופק בשנת 1248 על ידי הכומר ישו בן שמאס יעקוב אל-תומה אל-שרקי, יליד חישן כיפא , לבקשתו של הקתוליקוס קונסטנטינוס הראשון מקיליקיה . החיבור לא היה תרגום מילולי אלא עיבוד מקוצר, שלעיתים קרובות שינה את החומר במידה ניכרת. מאוחר יותר הוא תוקן על ידי הנזיר ורדן (Vardan). שתי מהדורות ירושלמיות הופיעו בשנת 1870 ו-1871, כאשר האחרונה נחשבת אמינה יותר.

גרסה ארמנית זו הייתה הגרסה הראשונה של הכרוניקה של מיכאל שהגיעה לאירופה. היא שימשה כבסיס לתרגום הצרפתי שפורסם בשנת 1868 על ידי ויקטור לנגלואה , שהניח בטעות שמדובר בתרגום מלא של המקור הסורי.

 תרגום ערבי (גרשוני) 
הכרוניקה תורגמה גם לגרשוני  (ערבית בכתב סורי) על ידי יוחנן שוקאיר (חנא אל-סדאדי), ארכיבישוף מטרופוליטני של דמשק, בשנת 1759. לפחות חמישה כתבי יד של תרגום זה שרדו. עם זאת, מכיוון ששוקאיר עבד ישירות מהעותק של אורביש משנת 1598, הגרסה הערבית משמרת את אותן לקונות כמו המקור הסורי.

קיימים תרגומים ערביים נוספים, כולל תרגום עדכני יותר שסופק על ידי הארכיבישוף סליבה שמעון (1932–2025) ונערך על ידי גרגוריוס יוחנא אבראהים .

 מחקר ומהדורות מערביות 
הידע על הכרוניקה של מיכאל באירופה החל רק במאה ה-18, וגם אז היא זכתה להתעלמות רבה - ג'יוזפה אסמאני  לא הזכיר אותה, למרות גישתו למקורות סוריים. העיבוד הארמני הטעה בתחילה את החוקרים, שכן נחשב לתרגום נאמן. מחקר רציני החל רק באמצע המאה ה-19, כאשר כתבי יד של הטקסט הארמני הגיעו לאירופה.

בשנים 1899–1910, פרסם ג'. ב. שאבו תרגום צרפתי בארבעה כרכים ( Chronique de Michel le Syrien, Patriarche Jacobite d'Antioche, 1166–1199), המבוסס על כתב היד הסורי באדסה. עבודתו כללה מהדורת פקסימיליה של הטקסט הסורי שהוכנה בין השנים 1897 ו-1899, אם כי נפלו כמה שגיאות כתיבה בתהליך ההעתקה.

בשנת 2014 פרסם מתי מוסא את התרגום המלא הראשון לאנגלית של הכרוניקה, תחת הכותרת "The Syriac Chronicle of Michael Rabo (the Great)".

 תוכן ונושאים 

 עניינים חילוניים ופוליטיים 
הטור הראשון של הכרוניקה מתעד מלחמות וסכסוכים בין ערבים, טורקים, ביזנטים, לטינים (צלבנים) וארמנים.

מיכאל הקדיש תשומת לב מיוחדת לצלבנים. הוא הקדיש קטעים ארוכים לאבירי היכל שלמה, ושיבח את סגפנותם, צייתנותם, אחוותם ונדיבותם בסיוע לרעב. בעוד שנותרו חילוקי דעות תאולוגיים, הוא ראה בלטינים בעלי ברית מועדפים יותר מאשר ביוונים, שרדפו בעקביות את הסורים האורתודוקסים (ראו קיסרופאפיזם).

מיכאל מתאר את המצורים ההרסניים על אדסה במאה ה-12. לכודה בין פרנקים (צלבנים), יוונים, טורקים וערבים והסכסוכים הפנימיים ביניהם, אדסה הייתה נצורה שוב ושוב, ובכל פעם גרמה לרדיפות קשות של אזרחיה חסרי ההגנה: מוות, עינויים, מאסר, השפלה, רעב, עבדות ואונס. מבנים רבים פורקו לחומרי בנייה או שימשו מחדש - לדוגמה, כנסיית סנט תומאס שימשה כאורווה. מיכאל מטיל אשמה רבה על הפרנקים, שלעיתים העדיף על פני טורקים או יוונים, שבזזו את העיר באופן שגרתי ושעבדו את אוכלוסייתה המיאפיזיטית; אפילו כאשר קיווה לניצחונם במהלך הכיבוש הטורקי, הוא מכנה אותם "טיפשים חסרי מוח" על שבזזו חנויות ובתים במקום לתקוף את החיילים הטורקים במצודה, מה שתרם לתבוסתם. לאחר אסון זה, אדסה שקעה בירידה מוסרית ורוחנית, כאשר הנוצרים הצטמצמו למיעוט בעוד שמספר המסגדים התרבה.

לאחר האסון של 1146, העיר הידרדרה מבחינה מוסרית ותושביה הסורים הילידים נשברו מבחינה רוחנית. הנוצרים הפכו למיעוט בעוד שהאוכלוסייה המוסלמית גדלה ומסגדים נוספים נבנו.

 עניינים כנסייתיים 
הטור השני מתמקד בכנסייה, ובמיוחד בעניינים כנסייתיים, המהווים חלק גדול, וזאת בשל האופן שבו באותה תקופה הכנסייה הסורית-אורתודוקסית התפשטה על פני הלבנט, מסופוטמיה, ערב, איראן, הודו וסין, ונשלטה על ידי סיעות עוינות זו לזו. כאן תיעד מיכאל את היחסים עם הקהילות השכנות. הוא גער ב"סינודיטים" (הכלקדונים/ביזנטים ) על רדיפותיהם, בטענה שהם הקדישו יותר אנרגיה לדיכוי הסורים מאשר להתנגדות לטורקים. לעומת זאת, היחסים עם הכנסייה הקופטית היו חמים, ודווח על התכתבות סדירה בין הפטריארכים.

התאולוגיה של מיכאל מתארת את הנצרות ככזו שאינה תלויה בטריטוריה או בשלטון זמני. כמו כרוניקנים סורים קודמים, נעשית השוואה לאמונות מסופוטמיות עתיקות , שם הוא מפרש הצלחות וכישלונות בהיסטוריה כסימנים לחסד או נטישה אלוהיים.

 תופעות טבע 
הטור השלישי מתעד אירועים טבעיים: רעידות אדמה ברחבי אנטיוכיה, דמשק וקונסטנטינופול; ארבה; ושביטים, תוך שמירה על טרמינולוגיה סורית על פני מילים שאולות יווניות. הוא נוזף באסטרולוגים על ניסיונותיהם לחזות אירועים, כולל פעמים בהן הם נכשלו בכך, ומאשר במקום זאת שאסונות נבעו משיפוט אלוהי, ולא מהשפעה פלנטרית.

מיכאל שולט בלשון הסורית, אם כי הוא גם קרא ודיבר ערבית. הכרוניקה שלו כוללת מדי פעם ערביזמים בניב עממי, כמו גם שאילות סוריות מיוונית, ארמנית ולטינית.

 היסטוריוגרפיה ומקורות 
בעבור תקופות מסוימות, מיכאל כמעט ולא מזכיר מקורות, והוא ככל הנראה הסתמך על זיכרון ומסורות בעל פה. אולם הוא כן מציין כמה מקורות: יעקב מאדסה, המקור העיקרי של מיכאל לתקופה שלפני המאה ה-7; דיוניסיוס מתל-מאהרה, שהכרוניקה שלו לא שרדה; בסיליוס בר שמנא , אותו ציטט מיכאל על ההיסטוריה המוקדמת של אדסה; דיוניסיוס בר סליבי, אותו כינה מיכאל סופר יוצא דופן; הפטריארך יוחנן בר שושן , אותו מיכאל אינו מצטט ישירות אך מדווח על חיבורו; יוסף הנזיר, אותו ציטט מיכאל על הפלישה למילטוס בשנת 1050; איגנטיוס בישוף מליטנה, אותו מצטט מיכאל באריכות בנוגע לאמונה האורתודוקסית הסורית  לפני הפטריארך הכלקדוני של קונסטנטינופול; אוונאיוס (Evenaius) מקשום (Keshum), אותו מיכאל מפריך על שטען כי פיתוי פוגע בצדיקים ללא רצון האל, ובכך חותר תחת ההשגחה האלוהית. מיכאל גם ציטט חיבורים שאבדו, כגון הכרוניקה של אזך, מכתבים, חוקים סינודליים וביוגרפיות מקומיות. כמו כן נעשה שימוש בהיסטוריונים יווניים, חוברות כנסייתיות ומקורות ערביים ששמותיהם לא צוינו.

מיכאל הכניס בחופשיות הקבלות מהביבליה לתיאור ההיסטורי שלו. הוא השווה את הסורים האורתודוקסים לבני ישראל, את הנסטוריאנים ליהודה איש קריות ואת הסלג'וקים למלכה איזבל. טורקים במלחמה הפרסית-טורקית (627–629)  הוצגו כגוג ומגוג, בעוד קיליג' ארסלאן, סולטן איקוניון, נתפס כמי שמגשים את נבואתו של ירמיהו. אותות מקראיים נקשרו לרעידות אדמה, ליקויי חמה או שביטים, ונקראו כאזהרות אלוהיות לפני פלישות.

אסטרטגיית משנה מנחמת הייתה להציג את המאמינים האמיתיים כמיעוט צדיק בעולם חוטא. אירועי ועידת כלקדון מושווים לאירועי חטא העגל, ומיכאל קורא להמון בכלקדון סינוד הכופרים. דגש חוזר הוא שהניצולים הם תמיד מיעוט, וכי גודל הכנסייה או יוקרתה אינם חשובים כל עוד היא מקיימת תורת אמת.

השקפתו ההיסטורית הדגישה כי עונש בא בעקבות חטא, אך ניתן להקל אסונות באמצעות חרטה. הוא ציטט את מגפת 745 , אשר שככה רק כאשר הח'ליפה הערבי מרואן השני  חזר בתשובה.

התפיסה הכללית שהתפתחה בהיסטוריוגרפיה הסורית היא שאסונות נגרמים על ידי חטא ונשלחים כדי להעניש על החטא וללמד אנשים לא לחטוא, אך ניתן גם להקל אסונות או למנוע אותם על ידי חזרה בתשובה ובסופו של דבר על ידי התערבות הכנסייה ושרידיה הקדושים. זה כלל את האמונה שאלוהים שולח אותות אזהרה לאסון מתקרב עבור אלו שיש להם את השכל להבין אותם. מאז הפילוג שנגרם על ידי ועידת כלקדון, אלוהים שלח אותות הקשורים לשמש, רעידות אדמה וסימנים דומעניים בשמיים, כדי להצביע על רשעות הכופרים ועל מה שעתיד לבוא על פני האדמה. אך האזהרות לא זכו לתשומת לב, ולכן אלוהים שלח את הברברים.

מיכאל נותן דוגמאות לסימני אזהרה כאלה. הוא מדווח שכאשר שלוש אבנים נפלו מהשמיים באמצע המאה ה-5, אנשים רבים חשבו שהן סימן לשחיתות בכנסיות, לגירוש הווידוי האורתודוקסי, ולהכנסת הכפירה הסוטה של הדיופיזיטים. החושך שכיסה את הארץ כאשר מרקיאנוס עלה לכתר הקיסרות הביזנטית סימן את החושך שיגרום ואת העיוורון לדת. שביט שהופיע בתחילת שלטונו של הקיסר יוסטיניוס הראשון, כמו חנית גדולה ומאיימת המצביעה כלפי מטה, נתפס כסימן לכפירה ולחורבן הכנסייה שעומדים לבוא. כאשר חרב הופיעה בשמיים ונמתחה מדרום לצפון במשך שלושים יום בשנת 634, רבים חשבו שהיא מסמלת את בואם של הערבים. כאשר שלושה עמודי אש הופיעו בשמיים בשנת 745, ובשנת 746 אבק הסתיר את השמיים מתחילת מרץ עד אמצע אפריל, עם מטאורים מתחילת ינואר ועמוד אש גדול בשמיים, כולם אמרו שסימנים אלה מצביעים על מלחמה, שפיכות דמים, מכות ועונשים.
ממוזער|מיכאל היה ממוקם בין פלישות שונות של קבוצות רבות שנאבקו על השלטון במולדתו, במהלך אחת התקופות המורכבות ביותר מבחינה גאופוליטית של ימי הביניים.
מיכאל מתח ביקורת על שליטים ביזנטים כמו הרקליוס על הטלת מומים במתנגדי דת סורים אורתודוקסים. הרקליוס הורה לכרות את האף והאוזניים ולבזוז בתים של כל מי שלא תמך בוועידת כלקדון. רדיפה זו נמשכה תקופה ממושכת, ונזירים רבים - במיוחד אלה מבית מרון, מבוג, חימס והאזורים הדרומיים - תמכו בוועידה ותפסו שליטה בכנסיות ומנזרים רבים. מיכאל כותב כי נוצרים אינם ראויים לשלוט בנוצרים אחרים, ולמרות רדיפות באזורי האימפריה הסאסאנית, הוא ראה בה עדיפה על השלטון הרומי (ביזנטי), אותו הוא מתאר כבעל כוונה להשמיד הן את הכנסייה האורתודוקסית הסורית והן את כנסיית המזרח על ידי טבח מתמשך בנוצרים הסורים. הוא טוען עוד כי הכיבושים האסלאמיים פעלו בו זמנית כעונש עבור הכלקדונים וכהצלה אלוהית עבור המיאפיזיטים, שלטענתו לא היו שורדים בלעדיהם - למרות הקשיים שסבלה הכנסייה מאוחר יותר תחת השלטון המוסלמי. מיכאל מספר גם כי הבישוף האורתודוקסי אפיפניוס נמלט מהכיבוש הערבי של סוריה, רק כדי להיהרג כקדוש מעונה על ידי המצביא הרומי גרגוריוס בקיליקיה. הוא מוסיף שכאשר הרומאים נסוגו מסוריה, הם שדדו, בזזו והחריבו את הארץ יותר מהערבים, והתייחסו אליה כאילו היא שייכת לאויב. מיכאל מעיר לאחר מכן, "אם הערבים לא קיימו את הבטחותיהם, גם הרומאים לא עשו זאת - ולא רק כלפי הערבים אלא גם בינם לבין עצמם."

 זהות וגאוגרפיה 
הכרוניקה של מיכאל מנסחת הן זהויות וידוי והן זהויות אתניות. מעל לכל, הוא הגדיר את ה"מהימנה" (mhaymne, "המאמינים"), כלומר מאמינים סוריים אורתודוקסים - בין אם דוברי סורית או ערבית (במוסול ובתיכרית) - כעמו, בנוסף לקופטים, הארמנים ואחרים שהשתייכו לאותה דת מיאפיזיטית כמוהו.

מיכאל הסורי מציין שהוא שייך לגזע או לאום ("אומתא") של הארמים, אשר נקראו לאחר מכן "סורים" (Suryoye) או "בני סוריה", ושהם צאצאי ארם המקראי. אחד המקרים הבודדים בהם המונחים "גזע" או "לאום" מיושמים במפורש על הסורים מופיע בקטע זה. חוקרים סבורים בדרך כלל שהקטע נכתב על ידי מיכאל עצמו ואינו קשור ליעקב מאדסה. מיכאל כתב עוד כי הארמים נקראו "סורים" על ידי היוונים. הוא ראה בארמית את השפה המקורית והמאחדת של המזרח הקרוב הקדום, אותו חלקו ממלכות בבל, כלדיה, אשור והארמים, והציג את מורשתן של ממלכות אלו כשייכת גם לסורים, בנוסף לכנסייה האורתודוקסית הסורית. לדבריו, "אימפריה של שפתנו וכתבנו" התקיימה עד ימי כורש הפרסי, ושימור שפה זו הוכיח את ההמשכיות ההיסטורית של הסורים.

מלכיתים (סורים אתנים שהלכו בעקבות ועידת כלקדון לאחר דיכוי האימפריה) תויגו בזלזול כ"יוונים" ולא כ"סורים". מבקרים ביזנטים ומוסלמים כאחד לעגו לנוצרים הסורים על כך ש"מעולם לא יצרו ממלכות",ועל כך הגיב מיכאל באזכור ממלכות בבל, אשור וארם כאבותיהם הריבוניים. מיכאל העלה את השאלה האם יש להתייחס לסורים כאשורים או כארמים; עם זאת, בעקבות יעקב מאדסה, גם הוא הסכים עם הדעה שהאשורים היו צאצאי הארמים.

בסורית, המונח "אשור" (Āthor) החל לציין את העיר מוסול. משימוש זה, התואר "אשורי" (āthorāyā) יושם על תושבי מוסול. תוך שימוש במונח במובן זה, התייחס מיכאל הסורי התייחס לעימאד א-דין זנגי, האתאבג  של מוסול, כ"חזיר אשורי".

התיאור ההיסטורי הסורי, המיוחס ליעקב מאדסה (מת בשנת 708), הועבר דרך דיוניסיוס מתל-מאהרה (מת בשנת 945), ואומץ מאוחר יותר על ידי מיכאל, ממסגר מחדש את ההיסטוריה העתיקה כדי לטעון לקשר לממלכות "סוריות" חזקות ממזרח וממערב לפרת. מיכאל השתמש בנרטיב זה כדי לטעון לריבונות ההיסטורית של עמו למרות היעדר מלכים בני זמנו. הוא תיאר את הסלאוקים כמלכים סורים מקומיים, וראה בהם כמחזירי המלוכה המקומית לאחר כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול. למרות היות אלכסנדר יווני, הוא נחשב יליד המקום, ותרם לזהות סורית היברידית המאופיינת בשפה הארמית ובהשפעות תרבותיות יווניות.

 חשיבות 
עד לגילויה מחדש של הכרוניקה שלו, מיכאל הגדול היה ידוע בעיקר במערב כמחבר של כתבים קאנוניים וליטורגיים. פרסום ההיסטוריה האוניברסלית שלו שינה באופן דרמטי את ההערכה המדעית לחשיבותו. עבודתו משתרעת מהבריאה ועד ימיו (סוף המאה ה-12), ומבוססת על מגוון רחב של מקורות, שרבים מהם אבדו כיום.

אלה כוללים כרוניקות סוריות כמו אלו של יעקב מאדסה, יוחנן מליתרב , דיוניסיוס מתל-מאהרה, כמו גם סופרים סורים לא אורתודוקסים כמו אליאס מנציבין  ותאופילוס מאדסה . מיכאל מצטט גם כרוניקות מקומיות, רישומי ועידות, ביוגרפיות, חוברות תאולוגיות והיסטוריונים יווניים, לצד מכתבים ודוחות רשמיים. הוא הסתמך רבות על יוחנן מאסיה  עבור תקופתו של הקיסר הביזנטי טיבריוס השלישי.

חוקרים מימי הביניים ומודרניים כאחד היללו את חיבורו של מיכאל כגדולה ביותר מבין כל הכרוניקות הסוריות. הוא משמר קטעים יקרי ערך מכתבי היסטוריונים סורים, שאחרת היו אובדים, ובהם דיוניסיוס מתל-מאהרה. חוקרים מדגישים ששיטת הכתיבה ההיסטוריוגרפית של מיכאל תואמת לפרקטיקה של ימי הביניים אך מושרשת במסורת החזקה של כתיבה היסטורית נוצרית סורית, שעיצבה את ההיסטוריוגרפיה של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, שהגיעה לשיאה בבר הבראוס (1226–1286), שהסתמך רבות על מיכאל.

למרות שמושא ממרדין שיתף פעולה עם חוקרים אירופים במאה ה-16, הכרוניקה עצמה נותרה בלתי מוכרת באירופה עד שהגרסה הארמנית הופצה במאה ה-19. ג'יוזפה אסמאני התעלם ממנה, ורק דרך מהדורתו של ז'אן בפטיסט שאבו היא נכנסה ללימודי המזרח המרכזיים. כיום, הכרוניקה נותרה מקור מרכזי להיסטוריה של ביזנטיון, האסלאם, מסעי הצלב והמזרח הקרוב של ימי הביניים, בנוסף לתפקידה בשימור הזהות הסורית.

ככל שמיכאל החל לכתוב באופן אישי יותר בחלקים האחרונים של הכרוניקה שלו, חמלה ורגישות הפכו גלויים לעין: עצב על מוות מאלימות ומלחמה ואהדה ליצורים חיים הסובלים היו מרכיבים שכיחים בכתביו המאוחרים יותר.

 חיבורים אחרים 
למרות שמיכאל זכור בעיקר בזכות הכרוניקה המונומנטלית שלו, הוא היה גם תאולוג פעיל, ליטורג ומחוקק כנסייתי. כתביו ששרדו ואלה המיוחסים לו מדגימים את רוחב פעילותו האינטלקטואלית, הדתית וההיסטורית בתוך הכנסייה הסורית-אורתודוקסית.

 כתבים ליטורגיים וקאנוניים 
 אנפורה (Anaphora) - נשמרה בכמה כתבי יד (שישה באוספים אירופיים), כולל אוסף תפילות המסודרות לפי סדר אלפביתי.
 ליטורגיה בת 16 עמודים - מסודרת לפי האלף-בית.
 המבנה הסופי של כהונת הפטריארך והטקסים שלה - תיקון ההיררכיה והטקסים הכנסייתיים (נערך חלקית במאות מאוחרות יותר).
 קאנונים - אוסף של 29 חוקים קאנוניים שנחקקו במנזר מר חנניא  בשנת 1166, ואחריהם 12 נוספים בשנת 1174; כמה מהם צוטטו על ידי בר הבראוס ב"נומוקנון" (Nomocanon) שלו.
 סדרה (Sedra) ובוסקיוס (Busqyos) - כולל שני בוסקיוס (המנונים ליטורגיים), אחד מוקדש לקדוש בר סומא, שניהם נכנסו לליטורגיה של הכנסייה האורתודוקסית הסורית.

 דרשות, שירה והלל 
 דרשות - אוסף גדול לימי ראשון וחגי הכנסייה; הכרוניקן של אדסה מציין שמיכאל תעתק בכתב ידו כמות עצומה של דרשות קיימות והוסיף יצירות משלו.
 דרשות מטריות - שתיים בשירה, אחת על יוחנן ממרדין והשנייה על ברסומא.
 שירים ואודות:
 אודה בת שש הברות  (1159) על אישה צעירה שנרצחה בשל אמונתה בתלעפר.
 אודה בת 12 הברות  (1167) המשבחת את יוחנן, מטרופוליטן מרדין (מת ב-1165).
 אודה בת 12 הברות בשבח הקדוש ברסומא, נשמרה חלקית (28 עמודים שרדו).
 שירים קצרים, כולל אחד על הבישוף של מרדין.
 כתבי הלל - כולל אחד המוקדש לדיוניסיוס בר סליבי.

 כתבים תאולוגיים ופולמוסיים 

 וידוי של אמונה - נכתב באנטיוכיה ומופנה לקיסר מנואל הראשון קומננוס בשנת 1169.
 טיעונים נגד האלביגנזים - נכתבו באנטיוכיה ונשלחו למנואל הראשון בשנת 1178, מיועדים לוועידה הלטרנית, אם כי בסופו של דבר מיכאל סירב להשתתף בה באופן אישי.
 חיבור על וידוי לפני לחם הקודש - תגובה פולמוסית למרקוס אבן קונבר , כומר קופטי מהמאה ה-12 מכנסיית אלכסנדריה .
 חיבור נגד סילופים של מרקוס, בנו של קנבר הקופטי - כנראה נכתב בערבית, אם כי חלק מהייחוס שנוי במחלוקת.
 מכתב על שמעון סטיליטס - מיכאל משמר ומאשר את התנגדותו של שמעון לועידת כלקדון על ידי ציטוט מכתבו לקיסר לאון הראשון, כנגד טענות כלקדוניות.

 חיבורים ביוגרפיים והיסטוריים 
 תיקון לחיי מר עבאי מניקיאה - נערך בשנת 1185, תוך הסתמכות על מקורות סוריים מוקדמים יותר כמו יואנס רופוס .
 שחזור הביוגרפיה של עבאי מניקיאה - נשמר בכתב יד משנת 1196 במוזיאון הבריטי.
 ביוגרפיה לציון מותו של מר ברסומא.
 המלצה לבר והבון (1172) - מכתב המלצה בעת שליחתו לפגישה עם נציג ביזנטי כדי לדון באיחוד אפשרי של הכנסיות לאחר הפילוג הקצר.

 הערצה ומורשת 

מיכאל הגדול הוא אחד הקדושים הנערצים ביותר בקהילה האורתודוקסית המזרחית, במיוחד בכנסייה האורתודוקסית הסורית, שם הוא זכור בזכות למדנותו, קדושתו וחוכמתו. חגו נחגג ב-7 בנובמבר, יום השנה למותו בשנת 1199.

 יום השנה ה-800 (1999) 
במלאת 800 שנה למותו של מיכאל, הכריזה הפטריארכיה הסורית האורתודוקסית של אנטיוכיה על שנת 1999 כ"שנת מיכאל הגדול". ליטורגיה אלוהית נחגגה לכבודו של מר מיכאל רבא במנזר סנט אפרם בסיידנאיא. למרות שתוכנן סימפוזיון של חוקרים ומזרחנים בחלב, הוא כונס בסופו של דבר בסמינר התאולוגי הפטריארכלי במנזר סנט אפרם בסיידנאיה בין ה-1 ל-8 באוקטובר 1999.

 מורשת אקדמית והשפעה מתמשכת 
הכרוניקה של מיכאל נחשבת לחיבור ההיסטורי הרחב ביותר במסורת הסורית האורתודוקסית, ומהווה בסיס להיסטוריוגרפיה מאוחרת יותר. תקופתו זירזה את מה שחוקרים מכנים "הרנסאנס הסורי", תקופה של תחייה תרבותית ותאולוגית בתוך הכנסייה האורתודוקסית הסורית.

מיכאל זכור גם כמשורר, קאנוניסט ומגן האמונה, שדוגמתו ממשיכה לעורר השראה בקרב מאמינים סורים אורתודוקסים לדבוק באמונתם.

בעקבות הסיפא, הכס הפטריארכלי הסורי-אורתודוקסי במרדין, טורקיה, הוקם כמושב פטריארכלי על ידי מיכאל בשנת 1166, ונשאר בה עד שנת 1924, לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית, אז הועבר בכפייה לחומס, שבסוריה ומאוחר יותר לדמשק, שם הוא נשאר כיום כארכידיוקסיה הפטריארכלית הסורי-אורתודוקסית של דמשק .

לקריאה נוספת
 Bar-Abrahem, Abdulmesih (1998). "Patriarch Michael the Great: Beyond his World Chronicle". Journal of Assyrian Academic Studies. 12 (2): 33–45.
 Ginkel, Jan J. van (2006). "Michael the Syrian and his Sources: Reflections on the Methodology of Michael the Great as a Historiographer and its Implications for Modern Historians". Journal of the Canadian Society for Syriac Studies. 6: 53–60.
 Ginkel, Jan J. van (2008). "Aramaic Brothers or Heretics: The Image of the East Syrians in the Chronography of Michael the Great (d. 1199)". The Harp. 23: 359–368.
 Ginkel, Jan J. van (2010). "A Man Is Not an Island: Reflections of the Historiography of the Early Syriac Renaissance in Michael the Great". The Syriac Renaissance. Leuven: Peeters Publishers. pp. 113–121.
 Weltecke, Dorothea (1997). "The World Chronicle by Patriarch Michael the Great (1126-1199): Some Reflections". Journal of Assyrian Academic Studies. 11 (2): 6–29.

 קישורים חיצוניים 
 מיכאל הסורי, באנציקלופדיה איראניקה 
 Weltecke, Dorothea (2011). "Michael I Rabo". Gorgias Encyclopedic Dictionary of the Syriac Heritage. Piscataway, NJ: Gorgias Press. pp. 287–290
 תרגום לצרפתית של הגרסה הארמנית של הכרוניקה
 תרגום לאנגלית של ההקדמה לתרגום הצרפתי של הכרוניקה
 הכרוניקה – תרגום לאנגלית מארמנית קלאסית

הערות שוליים

קטגוריה:ילידי 1126
קטגוריה:נפטרים ב-1199
קטגוריה:פטריארכים של כנסיות אורתודוקסיות
קטגוריה:כרוניקנים
קטגוריה:ארכיבישופים אורתודוקסים
קטגוריה:בישופים אורתודוקסים