תולדות המחשבה הכלכלית

ההיסטוריה של המחשבה הכלכלית היא תיאור היסטורי של המחקר הפילוסופי והתיאוריות השונות שהתפתחו לאורך השנים, בנושאים שהפכו מאוחר יותר לתחום הכלכלה הפוליטית וכלכלה בכלל, מהעת העתיקה ועד ימינו. חשוב להדגיש כי המונח אינו עוסק בהתפתחות של הכלכלה עצמה ובתהליכים כלכליים עצמם, אלא בהתפתחות של המחשבה הכלכלית, כלומר התפתחותם של התאוריות והרעיונות שעוסקים בכלכלה, במסחר, בכספים וכדומה.

תחום זה מקיף אסכולות כלכליות רבות ושונות. הדוגמאות ההיסטוריות מתחילות כבר אצל אריסטו, שבחן את נושא צבירת העושר, ועסק בשאלות של מתן עדיפות לרכוש פרטי או ציבורי, עבור בימי הביניים, אצל הוגים כמו תומאס אקווינס שטען שזו חובה מוסרית למכור סחורות במחיר הוגן, וכלה בהשפעותיה של המהפכה התעשייתית שהובילה להתפתחותה של דיסציפלינה מסודרת בתחום הכלכלה ולהתפתחותם בהמשך של תחומים משניים נרחבים. למעשה, בעת העתיקה התבססה המחשבה הכלכלית בעיקר על רעיונות מוסריים או דתיים, ולא על רעיונות של תועלת כלכלית. רק החל מהמאה ה-16 בערך החלה מחשבה כלכלית שהתמקדה בכלכלה כשלעצמה, לאמור, חשיבה שאינה נשענת על נימוקים דתיים או חיצוניים, אלא על נימוקים של תועלת כלכלית, לאדם פרטי, למדינה או באופן כללי.

סקירה של ההיסטוריה של המחשבה הכלכלית, עוברת בהכרח דרך דמויות בולטות, רעיונות מובהקים וספרים מפורסמים שהשפיעו על המחשבה הכלכלית. מטבע הדברים, קיים ביניהם קשר, רופף לעיתים, כאשר רעיון אחד משפיע על רעיון שני וכן הלאה.

כאמור, בערך במאה ה-16 החלה המחשבה הכלכלית לקבל צורה של ממש, במקביל להתפתחותו של הסחר הבין-לאומי, תהליך שהתרחב משמעותית עם בואה של המהפכה התעשייתית והיווצרותם של מעמדות כלכליים מובחנים. תורות כלכליות מרכזיות שהתפתחו במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 סחפו את העולם לכיוונים שונים, ולאורך רוב המאה ה-20 היו הקפיטליזם והקומוניזם למאפיינים המרכזיים של שני צדדיו של מסך הברזל במהלך המלחמה הקרה. בתוך כך, התפתחו גם תחומי משנה נרחבים בתוך המחשבה הכלכלית, עם התמחות ייעודית בנושאים כמו הון, אינפלציה, תורת המשחקים, גביית מיסים, מקרו-כלכלה, מיקרו-כלכלה ועוד.

 מחשבה כלכלית בעת העתיקה 
כאמור, בעת העתיקה לא התקיימה מחשבה כלכלית למטרות כלכליות. ככל והייתה מחשבה כזו, היא נועדה בדרך כלל להשיג מטרות 'נעלות' יותר, ובעיקר הושפעה משיקולים דתיים או מוסריים. עם זאת, הייתה בחינה ראשונית של התמודדות עם שאלות כלכליות בסיסיות כמו מחסור במשאבים כתוצאה מהיצע וביקוש, התייחסות ראשונית לטיבו של הכסף ולמושג האשראי, ורעיונות של קניין פרטי מול רכוש הציבור.

מרבית ההגות הראשונית הזו הייתה אצל הפילוסופים של יוון ורומא, התייחסויות מסוימות נמצאו גם בקרב הוגים קדמוניים במזרח הרחוק, וגם היהדות הציעה משנה כלכלית משלה, שעסקה בעיקר בהיבטים של צדק ועשיית טוב מוסרי.

 העולם היווני-רומי 
ממוזער|אריסטו ואפלטון
הסיודוס פעל בין השנים 750 ל-650 לפנה"ס בבויוטיה, שם כתב את היצירה המוקדמת ביותר הידועה בנוגע ליסודות מקורות המחשבה הכלכלית, בת זמנו של הומרוס. מתוך 828 הבתים בשירו מעשים וימים, 383 הבתים הראשונים התמקדו בבעיה הכלכלית הבסיסית: נדירותם של משאבים לעומת הרדיפה אחרי מימושן של מטרות ותשוקות אנושיות.

על ניהול משק הבית של קסנופון (430-354 לפנה"ס) הוא דיאלוג על ניהול משק בית וחקלאות.

הדיאלוג של אפלטון, המדינה (380-360 לפנה"ס) שתיאר עיר-מדינה אידיאלית המנוהלת על ידי מלכים-פילוסופים, הכיל התייחסות ראשונה לסוגיות של חלוקת עבודה ותפוקה. לפי ג'וזף שומפטר, אפלטון היה התומך הידוע הראשון של תאוריית האשראי של כסף, כלומר התייחסות לכסף כיחידת חשבון לחוב. אפלטון גם טען שבעלות קולקטיבית על הרכוש נחוצה כדי לקדם את השגתו של האינטרס המשותף, וכדי למנוע את הפילוג החברתי שיתרחש "כאשר יש המתאבלים מאוד ואחרים שמחים על אותם אירועים", ובכך נגע כבר ביסודות הקומוניזם.

בספר פוליטיקה של אריסטו (בערך 350 לפנה"ס) הוא ניתח צורות שונות של המדינה כביקורת על מודל שלטון המלך הפילוסוף של אפלטון. בעוד אפלטון הציע חברה המבוססת על בעלות משותפת על משאבים, אריסטו ראה במודל כזה קללה אוליגרכית. אף על פי שגם אריסטו תמך בקיומם של דברים משותפים רבים, הוא טען שלא הכול יכול להיות משותף, פשוט בגלל "רשעותו של הטבע האנושי". "ברור שעדיף שהרכוש יהיה פרטי, אך השימוש בו משותף", כתב אריסטו, "תפקידו המיוחד של המחוקק הוא ליצור בבני האדם את הטבע הנדיב הזה".

בספר הראשון של הפוליטיקה, בחלקים 10–11, אריסטו דן גם בטבע הכללי של משקי הבית ובסחר החליפין בשוק. מבחינתו יש "אמנות רכישה" או "השגת עושר" מסוימת, שהיא הכרחית ומכובדת למשק בית, בעוד שמסחר קמעונאי למטרות צבירה פשוט "זוכה לביקורת מוצדקת, כי היא לא מכובדת". אריסטו גם מסתייג מגביית ריבית ומזלזל בעשיית כסף באמצעות מונופול.

אריסטו זנח את תאוריית האשראי של אפלטון על כסף לטובת מטאליזם, התיאוריה הקובעת כי הכסף שואב את ערכו מכוח הקנייה של סחורה, והוא מסביר בחלק 9: "רבים מניחים שעושר הוא רק כמות של מטבע, מכיוון שאומנויות השגת העושר והסחר הקמעונאי עוסקות במטבעות. אחרים טוענים שמטבע הוא רק זיוף, דבר שאינו טבעי, אלא קונבנציונלי בלבד, מכיוון שאם המשתמשים מחליפים אותו בסחורה אחרת, הוא חסר ערך, ומכיוון שהוא אינו שימושי כאמצעי לאף אחד מצרכי החיים, ואכן, מי שעשיר במטבעות עלול לעיתים קרובות להזדקק למזון הכרחי - אבל איך זה יכול להיות עושר שלאדם יש שפע רב ממנו ובכל זאת הוא ימות ברעב, כמו מידאס במשל, שתפילתו שאינה יודעת שובע הפכה את כל מה שהונח לפניו לזהב?"

 העולם היהודי 
היהדות לא גיבשה תורה כלכלית סדורה, אך כאחת הדתות הראשונות שהציגו קודקס חוקים סדור, היא עסקה רבות בהסדרת היחסים הכלכליים בין בני אדם, בהכרה בחשיבותם של העושר ושל היושרה בעסקים ובהיבטים פילנתרופיים חברתיים. ההגות היהודית כוללת עיסוק מורחב בזכות הקניין ובהיבטים שונים שלה, כמו דיני ממונות, ובמסחר והיבטים שלו כמו הפקעת שערים. ישנן גם מצוות דתיות בעלות משמעות כלכלית, כמו מצוות שמיטה ויובל שנועדה לשמר את הבעלות על קרקעות לטווח רחוק במסגרת משפחתית או האיסור על הלוואה בריבית.

 סין 
 (הידוע גם בשם טאו ג'ו גונג) (נולד ב-517 לפנה"ס), היה יועצו של המלך  מיואה, והוא כתב על נושאים כלכליים ופיתח מערכת של 'כללי זהב' בעסקים.

 הודו העתיקה 
הטקסטים ההינדיים וודות (1700-1100 לפנה"ס) מכילים רעיונות כלכליים, בפרט באתהרוה ודה (1200 לפנה"ס).

צ'אנקיה (נולד ב-350 לפנה"ס) מהאימפריה המאורית, חיבר יחד עם כמה חכמים הודיים את ה, הכוללת מסה על מדינאות, מדיניות כלכלית ואסטרטגיה צבאית. היא מניחה את התאוריה לפיה ישנם ארבעה תחומי ידע הכרחיים: הוודות, ה, מדע הממשל ומדע הכלכלה. כאשר מארבעת אלה נגזר כל הידע, העושר והשגשוג האנושי האחרים.
 ימי הביניים 
השלב הבא של התפתחות המחשבה הכלכלית התרחש לקראת סופם של ימי הביניים, החל מהמאה ה-13 לערך. עדיין, מרבית המחשבה הכלכלית התבססה על רעיונות דתיים (בעיקר נוצרים) של צדק במסחר. השאלה המרכזית שהעסיקה את הוגי התקופה הייתה כיצד ניתן לקבוע מחירים צודקים, ואיזה שיקולים יש לקחת בחשבון.

בתקופה זו החלה מערכת הבנקאות את צעדיה הראשונים, תוך שהיא מחפשת פתרונות דתיים לשאלת הריבית ומתחילה לייצר מושגים כמו אשראי או גרסאות ראשונות וקדומות של חברות מסחריות. ממילא, החל גם עיסוק ראשוני של הוגי התקופה בטיבו של הכסף והשימושים האפשריים בו.

 מחיר צודק 
ממוזער|תומאס אקווינס

 תומאס אקווינס 
ראשון ההוגים בשאלה זו היה תומאס אקווינס (1225 - 1274), תאולוג וסופר כלכלי איטלקי. בחיבורו מכלול התאולוגיה עסק אקווינס במושג מחיר צודק, שהוא ראה כהכרחי. לפי אקווינס, בדומה במובנים רבים לתפיסה המודרנית של שיווי משקל לטווח ארוך, מחיר צודק אמור להספיק בדיוק כדי לכסות את עלויות הייצור, כולל תחזוקת העובד ומשפחתו. אקווינס טען שזה לא מוסרי להעלות את המחירים, רק משום שלקונים יש צורך דחוף במוצר ונוצר ביקוש גבוה. שאלות 77 ו-78 בספרו נוגעות לסוגיות כלכליות, בעיקר בנושאים כמו מהו מחיר צודק, הלוואה בריבית ומכירת סחורה פגומה.

 ג'ון דנס סקוטוס 
אחד ממבקריו העיקריים של אקווינס היה ג'ון דנס סקוטוס (1265-1308). הוא טען שאפשר לדייק יותר מאקווינס בחישוב של מחיר צודק, תוך הדגשת עלויות העבודה וההוצאות, אם כי הוא הכיר בכך שההוצאות עשויות להיות מנופחות, מכיוון שלקונה ולמוכר יש בדרך כלל גישה שונה לגבי קביעת המחיר הצודק. לדעתו של סקוטוס, אם אנשים לא היו מרוויחים מעסקה, הם לא היו סוחרים. לפיכך, הוא הכיר בכך שסוחרים ממלאים תפקיד חברתי הכרחי ושימושי על ידי הובלת סחורות ממקום למקום והפיכתן לזמינות לציבור, והם ראויים לתגמול על כך, וממילא, הדבר יגולם במחיר התוצרת הסופית.

 ז'אן בורידן 
ז'אן בורידן (1300 לערך - אחרי 1358) היה כומר צרפתי שבחן את הכסף משתי זוויות: ערך המתכת שלו וכוח הקנייה שלו, שהוא הודה בכך שיכול להשתנות. הוא טען כי ביקוש והיצע מצטברים, ולא אינדיבידואליים, הם אלו שקובעים את מחירי השוק. לפיכך, מבחינתו, מחיר צודק היה מה שהחברה באופן קולקטיבי - ולא רק יחיד אחד - מוכנה לשלם.

 אנטונינוס מפירנצה 
 (1389 - 1459) היה נזיר דומיניקני איטלקי, שהפך לארכיבישוף של פירנצה. כתביו עוסקים בפיתוח חברתי וכלכלי, והוא טוען כי על המדינה מוטלת החובה להתערב בענייני המסחר לטובת הכלל, ולעזור לעניים ולנזקקים. בעבודתו העיקרית, "summa theologica", הוא עסק בעיקר במחיר, בצדק ובתורת ההון. הוא מבחין בין הערך ה'טבעי' של סחורה לבין הערך ה'מעשי' שלה, כאשר האחרון נקבע על ידי התאמתו לסיפוק צרכים, נדירותו וערכו הסובייקטיבי. לטענתו, בשל המרכיב הסובייקטיבי הזה, לא יכול להיות רק מחיר אחד צודק, אלא רצועה רחבה יותר של מחירים אפשריים.

 ערך הכסף 
ממוזער|אנדרטה לזכר אבן ח'לדוןכאמור, מלבד העיסוק בשאלת המחיר הצודק, החלו לעסוק בתקופה זו בשאלות על מהותו של הכסף, מהותה של העבודה, ואפילו בלגיטימיות של התערבות ממשלתית בכלכלה. שני הוגים בולטים מייצגים את העיסוק בשאלות הללו, מבלי שהם נחשפו האחד למשנתו של רעהו.

 אבן ח'לדון 
עד פרסום ספרו של  ב-1964 "המחשבה הכלכלית של האסלאם: אבן ח'לדון", אדם סמית נחשב 'אבי הכלכלה' הבלתי מעורער. שפנגלר הדגיש את עבודתו של המלומד הערבי אבן ח'לדון (1332-1406) מתוניסיה, אם כי לא ברור איזו השפעה הייתה לח'לדון ולרעיונותיו במערב. ארנולד טוינבי כינה את אבן ח'לדון "גאון" ש"נראה כי לא קיבל השראה מאף אחד מקודמיו ולא מצא נפשות קרובות בקרב בני דורו... ובכל זאת, באקדמות למדע ההיסטוריה שלו הוא הגה וניסח פילוסופיה של ההיסטוריה שהיא ללא ספק היצירה הגדולה ביותר מסוגה שנוצרה אי פעם על ידי מוח כלשהו".

אבן ח'לדון עסק בתאוריות על מחזור החיים של ציוויליזציות, שאלות של חלוקת עבודה וערך הכסף כאמצעי חליפין ולא רק כמאגר של ערך אינהרנטי. רעיונותיו לגבי גביית מיסים היו דומים לעקומת לאפר של כלכלת צד-היצע, שמניחה שמעבר לנקודה מסוימת, מיסים גבוהים פוגעים בייצור, ולמעשה גורמים לירידה בהכנסות מהמיסוי.

 ניקולא ד'אורסמה 
הפילוסוף והכומר הצרפתי  (1320-1382) כתב ספר על מקורו, טבעו, חוקיו ושינוייו של הכסף. זהו אחד מכתבי היד המוקדמים ביותר על מושג הכסף, העוסק בשאלות כיצד כסף או מטבע שייכים לציבור, וטוען כי לממשלה או לריבון אין זכות לשלוט בערך המטבע רק כדי להרוויח ממנו.

 מרקנטיליזם וסחר בין-לאומי (המאה ה-16 עד המאה ה-18) 

ממוזער|נמל צרפתי ב-1638, בשיא תקופת המרקנטיליזם
המרקנטיליזם שלט באירופה מהמאה ה-16 עד המאה ה-18. דעיכת הפיאודליזם הביאה להתחזקותן של מסגרות כלכליות לאומיות חדשות. לאחר שמסעותיהם של כריסטופר קולומבוס ואחרים פתחו הזדמנויות חדשות לסחר עם העולם החדש ואסיה, המונרכיות השקיעו בחיזוק כלכלתן וצבאן. המרקנטיליזם היה תנועה פוליטית ותיאוריה כלכלית שדגלה בשימוש בכוח הצבאי של המדינה כדי להבטיח הגנה על השווקים המקומיים ועל מקורות האספקה, מה שהוליד מצב של פרוטקציוניזם.

תאורטיקנים תומכי המרקנטיליזם, טענו שסחר בין-לאומי לא יכול להועיל לכל המדינות בו זמנית. בעיניהם, כסף ומתכות יקרות היו המקור היחיד לעושר, ומאחר ומדובר במשאבים מוגבלים קיימת עליהם תחרות של משחק סכום אפס. לכן יש להשתמש במכסים כדי לעודד יצוא, שמכניס כסף למדינה, ולהרתיע יבוא ששולח את הכסף אל מחוץ למדינה. במילים אחרות, יש לשמור על מאזן סחר חיובי באמצעות עודף יצוא, המגובה לעיתים קרובות בעוצמה צבאית. למרות שכיחותו של המודל, המונח מרקנטיליזם נטבע רק ב-1763, על ידי  (1715-1789), והפך לפופולרי ב-1776 בגלל אדם סמית, שהתנגד לו בתוקף.

 אסכולת סלמנקה 

במאות ה-16 וה-17 פיתחה אסכולת סלמנקה בספרד את התאוריה הכלכלית, אחת הצורות המוקדמות ביותר של מחקר בתחום הכלכלה. גם אם הדוקטרינה שלה הושפעה מהפילוסופיה של תומאס אקווינס, היא לפעמים חידשה היבטים שונים שתמכו בשוק חופשי ורכוש פרטי. היא גם הובילה להתפתחות של צורה מוקדמת של מוניטריזם בתגובה לכניסתו בהיקפים גדולים של זהב מהעולם החדש לכלכלה הספרדית. חברי אסכולת סלמנקה עסקו רבות במושג הערך, תוך התבוננות בהשפעה של הגעת הכסף והזהב האמריקאים לספרד, שהובילו להפחתת ערכם ולעליית המחירים. מתוך כך, ביסס  את הרעיון של מחסור בערך, הצורה הראשונה של תורת הכמויות של הכסף.

חברי האסכולה גם חידשו את הרעיון האקווילי של מחיר צודק, עם חופש פעולה מסוים, מכיוון שהוא אינו תוצאה של רצון האל או של עמל, אלא של ההערכה המשותפת של העם. עם זאת, כפי שכתב פרידריך האייק, רק לעיתים רחוקות האסכולה הלכה בעקבות הרעיון הזה באופן שיטתי. חבריה סברו כי הרשויות נדרשות לפעמים להתערב ולפקח על המחירים, במיוחד במקרים של מונופולים או עבור מוצרי יסוד. היו ביניהם שחשבו שהנסיך הדואג לאינטרס הציבורי אמין יותר מסוחרים תאבי בצע, כמו  ו, אחרים, כמו ,  או , סברו שכל התערבות של הרשויות אינה רצויה בשל השחיתות שתיווצר.

 הוגים בולטים 
 סר תומאס מור 
ממוזער|ז'אן בודן
ב-1516 פרסם ההומניסט האנגלי סר תומאס מור (1478–1535) את אוטופיה, ספר המתאר חברה אידיאלית שבה האדמה היא בבעלות משותפת ויש חינוך אוניברסלי וסובלנות דתית. נטען כי הספר היווה השראה לחוקי העניים האנגליים (1587) ולסוציאליזם.

 ניקולאוס קופרניקוס 

בשנת 1517 פרסם האסטרונום הפולני ניקולאוס קופרניקוס (1473–1543) את הטיעון הידוע הראשון לתורת הכמות של הכסף. ב-1519 הוא גם פרסם את הצורה הידועה הראשונה של חוק גרשאם הקובע כי "כסף רע דוחק כסף טוב".

 ז'אן בודן 
ב-1568 פרסם ז'אן בודן (1530–1596) מצרפת את ספרו "הפרדוקס של האדון דה-מאלסטרואה", המכיל את הניתוח הידוע הראשון של אינפלציה, שלטענתו נגרמה על ידי יבוא זהב וכסף מדרום אמריקה, בתאוריה המגבה את תורת הכמות של הכסף.

 ברתולומיי דה לאפמאס 
ב-1598 פרסם הכלכלן המרקנטיליסט הצרפתי  (1545–1612) ספר שהכיל את האזכור הידוע הראשון של , ששוכללה מאוחר יותר על ידי ג'ון מיינרד קיינס.

 לאונרדוס לסיוס 
ב-1605 פרסם התאולוג הישועי הפלמי  (1554–1623) את "על צדק ומשפט", המחקר המוסרי-תאולוגי המעמיק ביותר של הכלכלה מאז אקווינס. לטענתו, גישת המחיר הצודק של אקווינס כבר אינה מעשית. בנוסף, לאחר שהשווה את צמיחת הכסף באמצעות תאוות בצע להתרבות ארנבות, הוא טען לראשונה שמחירה של פרמיית ביטוח מבוסס על סיכון.

 אדוארד מיסלדן וג'רארד מאלינס 
ב-1622 החלו הסוחרים האנגלים  ו בדיון על סחר חופשי ועל התועלת ברגולציה ממשלתית על חברות. מאלינס טען נגד שליטתם של הבנקאים בשערי חליפין ובמטבע חוץ, ומיסלדן טען כי חילופי כספים בין-לאומיים ותנודות בשער החליפין תלויים בסחר הבין-לאומי ולא בבנקאים, וכי המדינה צריכה להסדיר את הסחר כדי להבטיח עודפי יצוא.

 תומאס מון 
הכלכלן האנגלי  (1571–1641) מתאר את המדיניות המרקנטיליסטית המוקדמת בספרו שפורסם לאחר מותו ב-1664, אם כי הוא הופץ באופן נרחב בכתבי יד במהלך חייו. כחבר בחברת הודו המזרחית, הוא כתב ספר נוסף על מסחר בין-לאומי.

 סר ויליאם פטי 
ממוזער|שער ספרו של פון הורניגק
ב-1662 החל הכלכלן האנגלי סר ויליאם פטי (1623–1687) לפרסם עבודות קצרות המיישמות את המסורת המדעית הרציונלית של פרנסיס בייקון גם בתחום הכלכלה. הוא דרש להשתמש רק בתופעות מדידות ולחפש דיוק כמותי, טבע את המונח "אריתמטיקה פוליטית", הציג מתמטיקה סטטיסטית והפך לכלכלן המדעי הראשון.

 פיליפ פון הורניגק 
 (1640 - 1712) נולד בפרנקפורט ועבד במערכת הציבורית האוסטרית. בספרו מ-1684, הוא מנה תשעה עקרונות של כלכלה לאומית בת התקופה:

 לבחון את אדמת הארץ בזהירות רבה, ולא להשאיר אפשרויות חקלאיות לא מנוצלות.
 כל הסחורות הנמצאות במדינה, שלא ניתן להשתמש בהן במצבן הטבעי, צריכות להיות מעובדות בתוך המדינה.
 לשים לב לגודל האוכלוסייה, שתהיה בהיקף שהמדינה יכולה לתמוך בה.
 מהרגע שזהב וכסף הגיעו לארץ - אין להוציא אותם בשום פנים ואופן לשום מטרה.
 התושבים צריכים לעשות כל מאמץ להסתדר עם התוצרת המקומית.
 יש להשיג סחורות זרות לא תמורת זהב או כסף, אלא בתמורה לסחורות מקומיות אחרות.
 ויש לייבא אותן בצורה לא גמורה, ולעבד אותן בתוך המדינה.
 יש לחפש הזדמנויות למכור את הסחורות המיותרות של המדינה לזרים בצורה מיוצרת.
 אין להתיר יבוא בשום נסיבות שבהן יש אספקה מספקת של תוצרת באיכות מתאימה בבית.

 ז'אן-בטיסט קולבר ופייר לה פסאן 
בשנים 1665–1683 היה ז'אן-בטיסט קולבר (1619–1683) שר האוצר תחת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. הוא הקים גילדות לאומיות לפיקוח על תעשיות גדולות. משי, פשתן, שטיחי קיר, ייצור רהיטים ויין היו דוגמאות לתוצרת שצרפת התמחתה בה, וכולן דרשו חברות בגילדה כדי לפעול בתחום עד המהפכה הצרפתית.

ממוזער|פייר לה פסאן
ב-1695 כתב הכלכלן הצרפתי  (1646–1714) מכתב בקשה ללואי הארבעה עשר לשים קץ לתוכנית המרקנטיליסטית של קולבר, מכתב שהכיל את הרעיון הראשון של שוק כלכלי חופשי. פסאן הפך לכלכלן הראשון שהטיל ספק במדיניות הכלכלית המסחרית שהייתה נפוצה אז, והוא בחר להעריך את עושרה של מדינה על ידי ייצור והחלפת סחורות במקום באמצעות ספירה של נכסיה.

 צ'ארלס דווננט 
ב-1696 פרסם חבר הפרלמנט הבריטי  (1656–1714) את 'מאמר על הסחר במזרח הודו', המציג את ההבנה הראשונה של ביקוש צרכני ותחרות מושלמת.

 הקיסר המוגולי אורנגזב 
הקיסר אורנגזב (שלט בשנים 1658–1707), שליט האימפריה המוגולית, חיבר פתווה המבוססת על השריעה יחד עם כמה מלומדים מוסלמים ב, שמדיניותם הובילה בסופו של דבר לתקופת ה.

 סר ג'יימס סטיוארט 
ב-1767 פרסם הכלכלן המרקנטיליסט הסקוטי סר  (1713–1780) את "חקירה בעקרונות הכלכלה הפוליטית", הספר הראשון באנגלית שהמונח "כלכלה פוליטית" הופיע בשמו, והמסה הכלכלית השלמה הראשונה באנגלית.

 התקופה הפרה-קלאסית (עידן הנאורות) 
 הנאורות הבריטית 

במאה ה-17 עברה בריטניה זמנים קשים, היא סבלה מפילוג פוליטי ודתי, ומסדרה של אירועים כמו מלחמת האזרחים האנגלית, הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון והדיקטטורה של אוליבר קרומוול, המגפה הגדולה של לונדון והשרפה הגדולה של לונדון. שיקום המלוכה תחת שלטונו של צ'ארלס השני, שזכה לאהדה קתולית, הוביל למהומות וסכסוכים, ויורשו בעל הנטייה הקתולית ג'יימס השני הודח במהירות. במקומו הוזמנו הפרוטסטנטים ויליאם מאורנז' ומרי, שהסכימו לחוק הזכויות 1689, והבטיחו שהפרלמנט יהיה דומיננטי, במה שנודע כהמהפכה המהוללת. במקביל נרשמה התקדמות מדעית גדולה, כולל גילוי חוק בויל-מריוט על ידי רוברט בויל (1660) ופרסום ספרו של סר אייזק ניוטון עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע (1687), שתיאר את חוקי התנועה של ניוטון ואת חוק הכבידה האוניברסלי.

כל הגורמים הללו דרבנו את התקדמות המחשבה הכלכלית. לדוגמה, רישאר קנטיון (1680–1734) חיקה במודע את כוחות ההתמד והכבידה של ניוטון בעולם הטבע, עם ההיגיון האנושי ותחרות השוק בעולם הכלכלי. ב, הוא טען שאינטרס עצמי רציונלי במערכת של שווקים בעלי התאמה חופשית יוביל לסדר ולמחירים תואמים הדדיים. אך בניגוד להוגים המרקנטיליסטים, העושר לא נמצא במסחר אלא בעבודה אנושית. האדם הראשון שקשר את הרעיונות הללו למסגרת פוליטית היה ג'ון לוק.

 ג'ון לוק 
ממוזער|ג'ון לוק
ג'ון לוק (1632–1704) נולד ליד בריסטול, והתחנך בלונדון ובאוקספורד. הוא נחשב לאחד הפילוסופים החשובים ביותר של תקופתו, בעיקר בשל ביקורתו על הגנתו של תומאס הובס על האבסולוטיזם בספרו, לויתן (1651) ועל תאוריית האמנה החברתית שלו. לוק האמין שאנשים מתכנסים לחברה כדי להגן על זכויות הקניין שלהם. הוא הגדיר רכוש באופן רחב כך שיכלול את חייהם וחירויותיהם של אנשים, כמו גם את עושרם. לטענתו, כאשר אדם משקיע את עבודתו בסביבה, השילוב הזה מייצר לו את זכות הקניין.

לוק טען שלא רק שהממשלה צריכה להפסיק להתערב ברכושם של אנשים, אלא שהיא גם צריכה לפעול באופן אקטיבי כדי להבטיח את הגנתו. השקפותיו על מחיר וכסף הוצגו במכתב לחבר פרלמנט ב-1691 שכותרתו "כמה שיקולים על ההשלכות של הורדת הריבית והעלאת ערך הכסף" (1691), בו טען כי "המחיר של כל סחורה עולה או יורד, לפי היחס של מספר הקונים והמוכרים", כלל ש"תקף באופן אוניברסלי בכל הדברים שיש לקנות ולמכור".

 דאדלי נורת' 
ממוזער|דאדלי נורת'
 (1641–1691) היה סוחר עשיר ובעל אדמות שעבד עבור אוצר הוד מלכותו והתנגד לרוב המדיניות המסחרית. בספר "שיחות על הסחר" (1691), אותו פרסם בעילום שם, טען כנגד הנחת הצורך במאזן סחר חיובי. סחר, הוא טען, מועיל לשני הצדדים, מקדם התמחות, חלוקת עבודה ועושר לכולם, ואילו רגולציה של הסחר מפריעה ליתרונות הללו.

 דייוויד יום 
דייוויד יום (1711–1776) הוקיע את ההנחות המרקנטיליסטיות. בספר  שפרסם ב-1752, בנוסף לטענה כי לא רצוי לחתור למאזן סחר חיובי, יום טען כי בכל מקרה זה בלתי אפשרי. לדבריו, כל עודף של יצוא ישולם על ידי יבוא של זהב וכסף. היבוא הזה בתורו יגדיל את היצע הכסף, ויגרום למחירים לעלות, ובהמשך זה יגרום לירידה ביצוא עד להחזרת האיזון עם היבוא.

 ברנרד מנדוויל 
ברנרד מנדוויל (1670 - 1733) היה פילוסוף, כלכלן פוליטי וסאטיריקן אנגלו-הולנדי. התזה העיקרית שלו היא שלא ניתן לחלק את מעשי האדם לנמוכים ולגבוהים יותר, ומדובר בפיקציה פילוסופית כדי לפשט את הממשל ואת היחסים בחברה. למעשה, המידות הטובות (שאותן הגדיר כ"כל פעולה שבאמצעותה האדם, בניגוד לדחף הטבע, צריך להשתדל להיטיב עם אחרים, או לכבוש את תשוקותיו, מתוך שאיפה רציונלית להיות טוב") מזיקות למדינה בהתקדמותה המסחרית והאינטלקטואלית. הסיבה לכך היא שרק הפעולות 'הרעות' (כלומר, הפעולות המתייחסות לעצמן של בני האדם) באמצעות המצאות ורצון בחיי מותרות, מעוררות את החברה לפעולה ולהתקדמות.

 פרנסיס האצ'סון 
פרנסיס האצ'סון (1694–1746), מורו של אדם סמית מ-1737 עד 1740, נחשב לסופה של מסורת ארוכה של מחשבה על כלכלה כ"ניהול משק בית או משפחה", הנובעת מעבודתו של קסנופון.

 הפיזיוקרטים והזרימה המעגלית 

 (1712 – 1759) הצרפתי, תהה מדוע קשה כל כך לזנוח את המרקנטיליזם ולתמוך ביוזמה חופשית ובסחר חופשי. הוא היה אחד הפיזיוקרטים הראשונים, שראו בחקלאות מקור לעושר. כפי שכתב ההיסטוריון , הפיזיוקרטים "הוקיעו ערים על מלאכותיותן, ושיבחו סגנונות חיים טבעיים יותר. הם חגגו את החקלאות". בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 נרשמה התקדמות משמעותית במדעי הטבע ובאנטומיה, כולל גילוי זרימת הדם על ידי ויליאם הארווי ב-1628. תפיסה זו השתקפה בתיאוריה הכלכלית של הפיזיוקרטים, עם הרעיון של  במערכת הכלכלית כולה.

ממוזער|אן רובר ז'אק טורגו
פרנסואה קנה (1694 - 1774) שימש כרופא החצר של לואי החמישה עשר, מלך צרפת. הוא האמין שמסחר ותעשייה אינם מקורות לעושר, ובמקום זאת טען בספרו הטבלה הכלכלית (1758) שעודפים חקלאיים, על ידי זרימה דרך הכלכלה בצורה של שכר דירה, שכר ורכישות, הם המניעים הכלכליים האמיתיים. ראשית, טען, הרגולציה מעכבת את זרימת ההכנסה בין כל המעמדות החברתיים ולכן את ההתפתחות הכלכלית. שנית, יש להפחית את המיסים על המעמדות היצרניים, כגון החקלאים, לטובת העלאות מס על מעמדות לא יצרניים, כגון בעלי אדמות, מכיוון שלטענתו, אורח חייהם המפואר מעוות את זרימת ההכנסה.

אן רובר ז'אק טורגו (1727–1781) נולד בפריז למשפחה נורמנית ותיקה. עבודתו הידועה ביותר, הרהורים על היווצרות וחלוקת העושר (1766), פיתחה את התיאוריה שלפיה האדמה היא המקור היחיד לעושר. טורגו ראה את החברה במונחים של שלושה מעמדות: המעמד החקלאי היצרני, מעמד בעלי המלאכה השכירים ומעמד בעלי הקרקעות. הוא טען שיש להטיל מס רק על התוצר הנקי של הקרקע ותמך בחופש מוחלט של מסחר ותעשייה.

באוגוסט 1774 מינה המלך לואי השישה עשר את טורגו לשר האוצר, ובתוך שנתיים הוא הציג צעדים כלכליים משמעותיים. העקרונות המנחים שלו היו "לא פשיטת רגל, לא העלאת מיסים, לא הלוואות". שאיפתו האולטימטיבית הייתה להטיל מס אחיד על קרקעות ולבטל את כל המיסים העקיפים האחרים, אך צעדים שהציג לפני כן נתקלו בהתנגדות גורפת מצד בעלי הקרקעות. שני צווים ספציפיים, האחד נגד הקורווה (עבודת כפייה של האיכרים לבעלי האדמות) והשני פוגע בפריבילגיות שניתנו לגילדות, עוררו מאבק נגדו והוא נאלץ לעזוב את תפקידו ב-1776.

 התקופה הקלאסית (המאות ה-18 וה-19) 
 פרדיננדו גליאני ו'על הכסף' 
ב-1751 פרסם הפילוסוף הנפוליטני  מסה בשם 'על הכסף', 25 שנה לפני ספרו של אדם סמית עושר העמים, במה שנחשב לניתוח הכלכלי המודרני האמיתי הראשון. בחמשת חלקיו,  כיסה את כל ההיבטים המודרניים של , כולל ערכו ומקורו של הכסף, רגולציה עליו ואינפלציה. במשך מאות שנים, הטקסט הזה צוטט על ידי כלכלנים רבים, כולל דמויות כמו קרל מרקס וג'וזף שומפטר.

 אדם סמית ו'עושר העמים' 

ממוזער|אדם סמית
אדם סמית (1723 – 1790) נחשב לאבי הכלכלה הפוליטית המודרנית. פרסום הספר שלו משנת 1776 עושר העמים היה לא רק במקביל למהפכה האמריקאית, זמן קצר לפני השלכותיה של המהפכה הצרפתית ברחבי אירופה, אלא גם עם שחר המהפכה התעשייתית החדשה שאפשרה ליצור עושר רב יותר בקנה מידה גדול יותר מאי פעם.

 היד הנעלמה 

סמית טען בעד "מערכת של חירות טבעית" שבה המאמץ האישי הוא היצרן של טוב חברתי. סמית האמין שאפילו האנוכיים בחברה פועלים לטובת הכלל במסגרת שוק תחרותי. ציטוט מפורסם שלו קובע כי "לא מנדיבותם של הקצב, המבשל או האופה אנו מצפים לארוחת הערב שלנו, אלא מהתחשבותם באינטרס האישי שלהם. אנחנו פונים לעצמנו, לא לאנושיות שלהם אלא לאהבה העצמית שלהם, ולעולם לא מדברים איתם על הצרכים שלנו - אלא על היתרונות שלהם".

לדעת סמית, המחירים לרוב אינם מייצגים את הערך האמיתי של סחורות ושירותים. בעקבות ג'ון לוק, סמית חשב שהערך האמיתי של דברים נובע מהעבודה שהושקעה בהם. כאשר הקצבים, המבשלים והאופים פעלו תחת המגבלות של כלכלת השוק הפתוח, המרדף שלהם אחר האינטרס האישי, מניע באופן פרדוקסלי את התהליך לתיקון המחירים בחיים האמיתיים לערכיהם הצודקים. בעושר העמים הוא גם הסביר בפשטות כיצד פועלת תחרות כדי לקבוע את המחיר הנכון עבור השוק.

סמית סבר שהכלכלה הטובה ביותר היא זו הנשענת על שוק חופשי, כאשר הממשלה מבצעת רק "עבודות ציבוריות... שלעולo לא יהיה זה לטובת אדם או מספר קטן של בני אדם להקים ולתחזק". סמית גם היה הראשון לעמוד על הבעייתיות בקיומם של מונופולים בעידוד ממשלתי.

רעיונות כלכליים נוספים שמופיעים לראשונה אצל סמית באופן מפורט הם ייעול העבודה באמצעות חלוקת עבודה והגברת פריון העבודה, והצורך בהקמת תשתיות ציבוריות על ידי הממשלה, כולל הענקת חינוך לכל. בהקשר זה, קבע סמית גם את ארבע עקרונות המיסוי: המס צריך להיות פרופורציונלי לכמות הרכוש, להיגבות על פי תקנים ברורים ולא באופן שרירותי, להיאסף באופן הנוח ביותר והמעיק פחות על הנישום, ולהיות בשיעור שלא יגרום היעלמות, הברחות או בריחה של בעלי "מניות" (בעלי הון) למקומות אחרים.

 ויליאם פיט הבן 
ויליאם פיט הבן (1759-1806), ראש ממשלת הממלכה המאוחדת בשנים 1783–1801, ביסס את הצעות המס שלו על רעיונותיו של סמית, ותמך בסחר חופשי כתלמיד אדוק של 'עושר העמים'. סמית מונה לכהן כנציב המכס ותוך עשרים שנה היו לסמית חסידים מהדור החדש שהיו נחושים לבנות את מדע הכלכלה הפוליטית.

 אדמונד ברק 
אדם סמית כבר התבטא ביחס לדעותיו של חבר הפרלמנט האירי אדמונד ברק (1729–1797): "ברק הוא האיש היחיד שהכרתי אי פעם שחושב על נושאים כלכליים בדיוק כמוני, בלי שום תקשורת קודמת בינינו". ברק היה כלכלן פוליטי בפני עצמו, שנודע בספרו . הוא מתח ביקורת נרחבת על הפוליטיקה הליברלית, וגינה את המהפכה הצרפתית שהחלה ב-1789. כידיד של סמית, הוא היה מתומכי גישת היד הנעלמה בכלכלה. הוא נאבק למען חקיקה שתאפשר שוק חופשי בתבואה וגם ניהל מאבק ארוך בנושא סחר חופשי עם אירלנד, ובין השאר התבטא: "כמה מהעקרונות העיקריים של המסחר, כמו היתרון של יחסי מין חופשיים בין כל חלקי אותה ממלכה... הרעות הנלוות להגבלה ולמונופול... ושהרווח של אחרים אינו בהכרח ההפסד שלנו, אלא להפך, יתרון בכך שהוא גורם לביקוש גדול יותר לסחורות כמו שיש לנו למכירה". מאבקו זה הוביל ב-1780 לאיבוד מושב הבחירה שלו בבריסטול. מאבק אחר שלו התמקד בעבדות, עליה נשענו חלקים גדולים מהכלכלה המערבית באותם ימים.

 ג'רמי בנת'ם 
ג'רמי בנת'ם (1748–1832) היה אולי ההוגה הרדיקלי ביותר בתקופתו, ופיתח את מושג התועלתנות. בין השאר הוא עסק ברפורמות בבתי סוהר, פעל למען זכויות בעלי חיים, האמין בזכות הצבעה אוניברסלית, חופש הביטוי, סחר חופשי וביטוח בריאות. בספרו "מבוא לעקרונות המוסר והחקיקה" (1789) הציג בנת'ם את תאוריית ה שלו. הגותו של בנת'ם כללה תמיכה מובהקת בשוק חופשי והתנגדות לעבדות.

בנת'ם התמקד בהרחבה מוניטרית כאמצעי לסייע ביצירת תעסוקה מלאה. הוא גם היה מודע לרלוונטיות של חיסכון כפוי, הנטייה לצרוך, יחסי חיסכון-השקעה וסוגיות נוספות המהוות חלק מניתוח הכנסה ותעסוקה מודרני. השקפתו המוניטרית הייתה קרובה למושגי היסוד ששימשו במודל קבלת ההחלטות התועלתני שלו. עבודתו נחשבת למבשרת מוקדמת של כלכלת הרווחה המודרנית.

 ז'אן-בטיסט סה 
ז'אן-בטיסט סה (1767 - 1832) היה איש עסקים צרפתי יליד ליון שעזר להפיץ את יצירתו של אדם סמית בצרפת. ספרו "מסה על כלכלה פוליטית" (1803) הכיל קטע קצר, שהפך מאוחר יותר לכלל הידוע כיום כ. סה טען שלעולם לא יכול להיות מחסור כללי בביקוש או עודף כללי של סחורות בכלכלה כולה. אנשים מייצרים דברים כדי למלא את רצונותיהם שלהם ולא את אלה של אחרים, ולכן הייצור אינו שאלה של היצע, אלא אינדיקציה לכך שהיצרנים עצמם יוצרים ביקוש לסחורות וחומרי גלם. סה הסכים שחלק מההכנסה נחסך על ידי משקי הבית, אבל טען כי בטווח הארוך החיסכון מושקע. השקעה וצריכה הם שני מרכיבי הביקוש, כך שהייצור הוא בעצם הביקוש, ולכן זה בלתי אפשרי שהייצור יעלה על הביקוש, או שיהיה "עודף כללי" של היצע. סה גם טען שכסף הוא נייטרלי, מכיוון שתפקידו היחיד הוא להקל על חליפין, לכן אנשים דורשים כסף רק כדי לקנות סחורות.

 דוד ריקארדו 
ממוזער|דוד ריקארדו
דוד ריקארדו (1772–1823) היה סוחר עשיר וכלכלן יהודי-בריטי. עבודתו הידועה ביותר היא  (1817), שם ביקר את החסמים לסחר בין-לאומי ותיאר את האופן שבו ההכנסה מחולקת באוכלוסייה. ריקארדו הבחין בין פועלים, שקיבלו שכר קבוע לרמה שבה יוכלו לשרוד, בעלי האדמות, שמרוויחים שכר דירה, וקפיטליסטים, שמחזיקים בהון ומקבלים רווח, חלק שיורי מההכנסה. לטענת ריקארדו, אם האוכלוסייה גדלה, יש צורך לעבד אדמה נוספת, שפוריותה נמוכה מזו של שדות שכבר מעובדים, בגלל חוק התפוקה השולית הפוחתת. לכן, עלות ייצור החיטה עולה, כמו גם מחיר החיטה. גם דמי השכירות עולים, השכר צמוד לאינפלציה (כי חייבים לאפשר לעובדים לשרוד). ממילא, הרווחים פוחתים, עד שהקפיטליסטים אינם יכולים עוד להשקיע. הכלכלה, סיכם ריקארדו, צפויה לנטות ל.

 ז'אן שארל סיסמונדי 
ז'אן שארל סיסמונדי (1773–1842), היסטוריון וכלכלן פוליטי שווייצרי, היה המחבר הראשון של  המערכתי.

 ג'ון סטיוארט מיל 
ג'ון סטיוארט מיל (1806–1873) היה הדמות הדומיננטית במחשבה הכלכלית הפוליטית של זמנו, כמו גם חבר פרלמנט ופילוסוף פוליטי. הוא הושפע מאוד מדייוויד ריקארדו. ספרו של מיל, שפורסם לראשונה ב-1848 וכותרתו , היה למעשה סיכום של המחשבה הכלכלית של אמצע המאה התשע עשרה. עקרונות הכלכלה הפוליטית שימש כטקסט הסטנדרטי ללימוד ברוב האוניברסיטאות עד תחילת המאה העשרים והוא קישר בין עקרונות כלכליים תאורטיים למצב בעולם האמיתי. בשאלת הצמיחה הכלכלית ניסה מיל למצוא דרך ביניים בין השקפתו של אדם סמית על הזדמנויות הולכות ומתרחבות לסחר וחדשנות טכנולוגית לבין השקפתו של תומאס מלתוס על המגבלות האינהרנטיות של גודל האוכלוסייה.

 כלכלה פוליטית קלאסית 

הכלכלנים הקלאסיים נחשבו לראשונה קבוצה ייחודית כזו על ידי קרל מרקס. חלק מהתיאוריות שלהם היה תאוריית הערך של העבודה, בניגוד לערך שנגזר מ של היצע וביקוש. כלכלנים אלה ראו את השינוי הכלכלי והחברתי הראשון שהביאה המהפכה התעשייתית: דלדול האוכלוסייה הכפרית, חוסר יציבות, עוני והופעת מעמד הפועלים. לכן, הם עסקו רבות בשאלות של גידול האוכלוסייה, מקור הערך, הגורמים לצמיחה כלכלית ותפקידו של הכסף בכלכלה. הם תמכו בכלכלת שוק חופשי, בטענה שזו מערכת טבעית המבוססת על חופש ורכוש.

זרם בולט בכלכלה הקלאסית היה תאוריית , כפי שקודמה על ידי  ותומאס מלתוס בתחילת המאה ה-19. תומכיה טענו בעד פעולה ממשלתית למיתון האבטלה והשפל הכלכלי, ויצרו מצע אינטלקטואלי למה שהפך מאוחר יותר לכלכלה קיינסיאנית בשנות ה-30. אסכולה בולטת נוספת הייתה , שדגלה בסחר חופשי, נגד מדיניות המרקנטיליזם שנהגה עד אז.

 ביקורת מרקסיסטית על הכלכלה הפוליטית 

ממוזער|קרל מרקס
קרל מרקס כתב את יצירת המופת שלו הקפיטל (1867) בספריית המוזיאון הבריטי בלונדון. מרקס מתחיל במושג הסחורות, אותו הוא רואה כתופעה ספציפית מבחינה היסטורית. לכן הוא בוחן את ההיסטוריה וקובע שלפני ההון, הייצור התבסס על עבדות – ברומא העתיקה למשל – ואז על צמיתות בחברות הפיאודליות באירופה של ימי הביניים. מרקס ראה את אופן הייצור הנוכחי ככזה שבסופו של דבר ייצור מצב לא יציב המאפשר את התנאים למהפכה בטווח הארוך.

מרקס משתמש במילה סחורה בדיון מטאפיזי נרחב על טבעו של העושר החומרי, כיצד נתפסים אובייקטים של העושר וכיצד ניתן להשתמש בהם. לשיטתו, כאשר אנשים מערבים את עבודתם עם חפץ הוא הופך לסחורה. בעולם הטבע יש עצים, יהלומים, עפרות ברזל ואנשים. בעולמם של הכלכלנים הם הופכים לכיסאות, טבעות, מפעלים ועובדים. עם זאת, אומר מרקס, לסחורות יש טבע כפול. הוא מבחין בין ערך השימוש של דבר לבין ערך החליפין שלו. אם סחורות נחשבות מבודדות לחלוטין מתכונותיהן השימושיות, הרכוש המשותף הוא עבודה אנושית באופן מופשט. תופעה ייחודית לתצורה היסטורית מסוימת, התלויה בפרקטיקות חברתיות מסוימות, בעיקר עבודה בשכר.

מרקס האמין שמאגר המובטלים יגדל כל העת, ויפעיל לחץ כלפי מטה על השכר, מכיוון שאנשים נואשים יסכימו לעבוד במחיר נמוך יותר. זה ייצור גירעון בביקוש מכיוון שיהיה קיטון בכוח הרכישה הכללי. כתוצאה מכך ייווצר עודף של מוצרים שלא נמכרו, הייצור יקוצץ, והרווחים ירדו עד שצבירת ההון תיעצר בשפל כלכלי. כשהעודף יתפוגג, הכלכלה תתחיל שוב לשגשג לפני תחילת המשבר המחזורי הבא. עם כל שגשוג ושפל, בכל משבר קפיטליסטי, לדעת מרקס, המתח והקונפליקט בין המעמדות המקוטבים יותר של קפיטליסטים ושל עובדים יגברו, בגלל הנטייה של שיעור הרווח לרדת.

 הנרי ג'ורג' וג'ורג'יזם 

ממוזער|הנרי ג'ורג'
הנרי ג'ורג' (1839–1897) מוכר כמקור ההשראה האינטלקטואלי לפילוסופיה הכלכלית הידועה כיום בשם ג'ורג'יזם, ויש המחשיבים אותו לכלכלן הקלאסי האחרון. במהלך חייו, ג'ורג' היה אחד משלושת האמריקאים המפורסמים ביותר, יחד עם הנרי פורד ותומאס אדיסון. ספרו הראשון, קידמה ועוני, היה אחד הספרים המודפסים ביותר באנגלית, ומכר בין 3 ל-6 מיליון עותקים בתחילת המאה ה-20. הוא הצית תנועת רפורמה עולמית ולעיתים מסומן כתחילת העידן הפרוגרסיבי. בתמצית, הג'ורג'יזם מתמקד בקרקע, הן כמשאב משותף שאמור להיות שייך לכלל האנושות באופן שווה, והן כמקור הרצוי ביותר לגבות מס על פיו.

הג'ורג'יזם דעך במחצית השנייה של המאה ה-20, כאשר האסכולות הנאו-קלאסיות המרקסיסטיות, האוסטריות והקיינסיאניות צברו פופולריות. עם זאת, ישנם עדיין ארגונים ג'ורג'יסטים פעילים ותנועות לרפורמה בקרקעות ברחבי העולם. רעיונותיו של ג'ורג' שולבו בפילוסופיות של סוציאליזם, ליברטריאניזם וכלכלה אקולוגית. פול סמואלסון ציין את הנרי ג'ורג' כאחד מששת "הקדושים האמריקאים" בכלכלה הקלאסית.

 בית הספר לכלכלה של לונדון 

ב-1895 נוסד בית הספר לכלכלה של לונדון (LSE) על ידי חברי האגודה הפביאנית: סידני וב (1859-1947), ביאטריס וב (1858-1943) וג'ורג' ברנרד שו (1856–1950). ב-1900 הוא הצטרף לאוניברסיטת לונדון.

בשנות ה-30 של המאה ה-20 חבר ה-LSE סר  (1906–1983) הפך את השימוש במתמטיקה בכלכלה לפופולרי.

 התקופה הנאו-קלאסית (סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20) 

הכלכלה הנאו-קלאסית התפתחה בשנות ה-70 של המאה ה-19. היו בה שלוש אסכולות עצמאיות עיקריות: אסכולת קיימברידג' נוסדה עם פרסום תאוריית הכלכלה הפוליטית של ויליאם סטנלי ג'בונס ב-1871, שפיתחה תאוריות של שיווי משקל חלקי והתמקדה בכשלי שוק. נציגיה העיקריים היו סטנלי ג'בונס, אלפרד מרשל וארתור ססיל פיגו. האסכולה האוסטרית כללה את הכלכלנים האוסטרים קרל מנגר, אויגן פון בהם-באוורק ופרידריך פון ויזר, שפיתחו את תורת ההון וניסו להסביר משברים כלכליים. היא נוסדה עם פרסום עקרונות הכלכלה של מנגר בשנת 1871. , בהנהגת  ווילפרדו פארטו, פיתחה את התיאוריות של שיווי משקל כללי ויעילות פארטו, והיא נוסדה עם פרסום הספר "יסודות הכלכלה הטהורה" של ואלרס ב-1874.

 נאו-קלאסיקה אנגלו-אמריקאית 
ממוזער|ג'ון בייטס קלארק
הכלכלן האמריקני ג'ון בייטס קלארק (1847–1938) קידם את המהפכה השולית, ופרסם את ספרו 'חלוקת העושר' (1899), שהציע את חוק הקפיטליזם של קלארק: "בהינתן תחרות וגורמים הומוגניים של ייצור, עבודה והון, החלוקה מחדש של התוצר החברתי תהיה בהתאם לפרודוקטיביות של התשומה הפיזית האחרונה של יחידות עבודה והון", מבוטא גם כ"מה שמעמד חברתי מקבל הוא, על פי חוק הטבע, מה שהוא תורם לתפוקה הכללית של התעשייה". בשנת 1947 נוסדה לכבודו מדליית ג'ון בייטס קלארק.

 ויליאם סטנלי ג'בונס 
ב-1871 פרסם סטנלי ג'בונס (1835–1882) את "תאוריה של כלכלה פוליטית" (1871), וקבע כי בשוליים שביעות הרצון של סחורות ושירותים יורדת. דוגמה קלאסית לתאוריית תפוקה שולית פוחתת היא שעם כל תפוז שאוכלים נהנים פחות, עד שמפסיקים לאכול תפוזים לחלוטין. על שמו קרוי גם הפרדוקס של ג'בונס.

 אלפרד מרשל 
ממוזער|ויליאם סטנלי ג'בונס
אלפרד מרשל (1842–1924) ניסה להעמיד את הכלכלה על בסיס מתמטי יותר, משום שראה במתמטיקה דרך לפשט את החשיבה הכלכלית. הוא היה הפרופסור הראשון לכלכלה באוניברסיטת קיימברידג', ועבודתו המוכרת התפרסמה בשנת 1890 בכותרת 'עקרונות הכלכלה'.
 הכלכלה המוסדית החדשה 
ב-1972 פרסמו הכלכלנים האמריקאים  (1930-2019) ו (1914-2013) את 'ייצור, עלויות מידע וארגון כלכלי', שנבחר לאחד מ-20 המאמרים החשובים של המאה, וייסדו את  באמצעות עדכון של עבודותיו של רונלד קוז (1910–2013) עם הזרם המרכזי של הכלכלה, ובעיקר שני מאמריו המפורסמים  ו.

 נאו-קלאסיקה קונטיננטלית 
 אסכולת לוזאן 
אסכולת לוזאן נקראת על שם אוניברסיטת לוזאן, שם כיהנו לאון ואלרס ווילפרדו פארטו, שתי הדמויות המרכזיות באסכולה. ב-1874, בעבודה עצמאית, הכלכלן הצרפתי לאון ואלרס (1834–1910) הכליל את המהפכה השולית בעבודתו 'יסודות הכלכלה הטהורה', ולפיה, שינויים קטנים בהעדפות של אנשים, למשל מעבר מבשר בקר לפטריות, יובילו לעליית מחירי הפטריות, ולירידה במחירי הבקר. זה ימריץ את היצרנים לשנות את הייצור, להגדיל את ההשקעה בפטריות, מה שיגדיל את היצע השוק וייצור שיווי משקל חדש במחירי המוצרים, למשל הורדת מחיר הפטריות. בתמצית, הוא טוען כי העדפותיהם של אנשים בשווקים תחרותיים ישפיעו על התמחור, בלי קשר לעלויות הייצור.

וילפרדו פארטו ניסה לשרטט את התיאור המתמטי של הכלכלה באנלוגיה למכניקה. הוא קישר בין כלכלה טהורה (ויישומית) למכניקה טהורה (ויישומית). גישות דומות הוצגו על ידי אירווינג פישר בארצות הברית בעבודת הדוקטורט שלו משנת 1892.

 האסכולה האוסטרית 

ממוזער|פרנסיס איסידרו אדג'וורת'
בעוד שהכלכלה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הושפעה יותר ויותר על ידי כלים של ניתוח מתמטי, חסידיהם של קרל מנגר (1840–1921) ותלמידיו אויגן פון בוהם-באוורק (1851–1914) ופרידריך פון ויזר (1851–1926) הלכו לכיוון אחר, ותמכו בשימוש בלוגיקה דדוקטיבית. קבוצה זו נודעה בשם האסכולה האוסטרית לכלכלה, המשקפת את המוצא האוסטרי של רבים מהחברים הראשונים.

 קארל מנגר 
ב-1871 חזר הכלכלן קרל מנגר (1840–1921) על העקרונות הבסיסיים של תועלת שולית ב: צרכנים פועלים באופן רציונלי בשאיפה למקסם את סיפוק העדפותיהם, אנשים מקצים את ההוצאות שלהם כך שהיחידה האחרונה של סחורה שנקנתה לא יוצרת יותר סיפוק מאשר יחידה אחרונה שנקנתה ממוצר אחר.

 פרנסיס איסידרו אדג'וורת' 
ב-1881 פרסם הכלכלן האירי  (1845–1926) את 'פסיכולוגיה מתמטית: מסה על יישום המתמטיקה למדעי המוסר', שהציג את עקומות האדישות ואת פונקציית התועלת המוכללת, יחד עם  הרחיב את מודל ברטראן כדי להתמודד עם אילוצי קיבולת, והציע את  העוסק באפשרות קיומם של שני מחירי שוק שונים.

ממוזער|פרידריך האייק
 פרידריך האייק 
פרידריך האייק (1899-1992) טען שהשוק הוא 'סדר ספונטני' וזלזל במושג צדק חברתי. לביקורתו הבוטה של לודוויג פון מיזס על הסוציאליזם הייתה השפעה רבה על חשיבתו של האייק, שהפך לאחד המבקרים האקדמיים המובילים של הקולקטיביזם במאה ה-20. האייק האמין שכל צורות הקולקטיביזם (אפילו אלה המבוססות תאורטית על שיתוף פעולה מרצון) יכולות להישמר רק על ידי סמכות מרכזית שתפגע בזכויות האדם.

האייק טען שריכוז של קבלת ההחלטות הכלכליות יוביל לא רק לפגיעה בחירות, אלא גם לירידה ברמת החיים, מכיוון שמומחים ריכוזיים לא יוכלו לאסוף ולהעריך את הידע הנדרש כדי להקצות משאבים נדירים בצורה יעילה או פרודוקטיבית. בספרו הדרך לשעבוד (1944) ובחיבוריו הבאים, טען האייק כי סוציאליזם דורש תכנון כלכלי מרכזי וכי תכנון כזה בתורו יוביל לטוטליטריות. בספרו יומרה קטלנית (1988) האייק ייחס את לידתה של הציוויליזציה לקניין פרטי. לדבריו, איתותי מחירים הם האמצעי היחיד המאפשר לכל מקבל החלטות כלכליות להעביר ידע סמוי או מפוזר זה לזה. יחד עם בן זמנו ויריבו השוודי גונאר מירדאל (1898–1987), האייק זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1974.

 גישות אלטרנטיביות (המאה ה-19) 
 תאוריית מחזור העסקים 

ממוזער|ניקולאי קונדרטייב
בתחילת המאה ה-19 האסטרונום האנגלי יליד גרמניה סר ויליאם הרשל (1738-1822) הבחין בקשר בין מחזורי כתמי שמש של 11 שנים לבין מחירי החיטה. ב-1860 הניח הכלכלן הצרפתי  (1819-1905) את קיומם של מחזורי עסקים בני שבע עד אחת עשרה שנים. ב-1925 הציע הכלכלן הסובייטי  (1892–1938) את קיומם של  בכלכלות הקפיטליסטיות המערביות במשך של חמישים עד שישים שנה.

 האסכולה הגרמנית ההיסטורית 
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 ייסד הכלכלן הגרמני וילהלם גאורג פרידריך רושר (1817–1894) את , שקידמה את התאוריה המחזורית של האומות - כלכלות העוברות דרך נעורים, גבריות וזקנה. התאוריה התפשטה באקדמיה בבריטניה ובארצות הברית, ושלטה בה עד סוף המאה ה-19.

 הדרך האמריקאית 
תורסטן ובלן (1857–1929) מאוניברסיטת שיקגו, הוא אחד המבקרים המוקדמים הידועים ביותר של "הדרך האמריקאית". בספרו  (1899) הוא בז לתרבות המטריאליסטית ולאנשים שהפגינו את עושרם באופן בולט כדרך להפגין הצלחה. בספרו  (1904) טען ובלן שהייצור נפגע בגלל רדיפת הרווח של העסקים. לדעתו, התפוקה וההתקדמות הטכנולוגית מוגבלות על ידי פרקטיקות עסקיות ויצירת מונופולים. עסקים מגנים על השקעות ההון הקיימות שלהם ומשתמשים באשראי מוגזם, מה שמוביל לשפל כלכלי ולהגדלת ההוצאות הצבאיות והמלחמה באמצעות שליטה עסקית בכוח הפוליטי. ב-1918 ובלן עבר לניו יורק, ושנה לאחר מכן, יחד עם צ'ארלס א. בירד, ג'יימס הארווי רובינסון וג'ון דיואי, הוא עזר לייסד את בית הספר החדש למחקר חברתי (הידוע כיום בשם ניו סקול). הוא גם היה חלק מ, שהוקמה ב-1919 על ידי .

 התפתחויות שונות במחצית הראשונה של המאה ה-20 
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), אווירת האופטימיות הראשונית של המאה ה-20 התפוגגה באלימות בשוחות החזית המערבית. במהלך המלחמה, השליטה בייצור בבריטניה, גרמניה וצרפת הועברה לידי הצבא. ב-1917 רוסיה התפוררה בעקבות מהפכה בהנהגת ולדימיר לנין, שקידם את התאוריה המרקסיסטית והפך את אמצעי הייצור לקולקטיביים. ב-1917 נכנסה ארצות הברית למלחמה לצד בעלות הברית, כאשר הנשיא וודרו וילסון הודיע כי הוא "הופך את העולם לבטוח עבור הדמוקרטיה", והגה תוכנית שלום בת ארבע עשרה נקודות. ב-1918 פתחה גרמניה במתקפת האביב שנכשלה, ובהמשך נכנעה וגלשה למהפכה הגרמנית. לאחר המלחמה אירופה הייתה הרוסה, כלכלית, פיזית ופסיכולוגית, ועתידה היה תלוי בתוצאות ועידת ורסאי ב-1919.

לפני מלחמת העולם השנייה, כלכלנים אמריקאים מילאו תפקיד משני. במהלך תקופה זו כלכלנים מוסדיים מתחו ביקורת רבה על "דרך החיים האמריקאית", במיוחד על הצריכה הבולטת של שנות העשרים הסוערות לפני קריסת וול סטריט ב-1929. ההתפתחות החשובה ביותר במחשבה הכלכלית במהלך השפל הגדול הייתה , כולל פרסום התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף ב-1936 על ידי ג'ון מיינרד קיינס. לאחר מכן, השתרשה חשיבה נגדית, שהחזירה את המתמטיקה למרכז הבמה הכלכלית. במקביל צמחה גם אסכולת שיקגו שתמכה בחירות ובאי התערבות של ממשלות בכלכלה.

בתקופה הזו צמחו שלל רעיונות כלכליים, שיטות מחקר במחשבה הכלכלית וגישות לתחומים ספציפיים בכלכלה.

 אקונומטריקה 

ממוזער|טריגווה הוולמו
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הכלכלן הנורווגי רגנר פריש (1895-1973) והכלכלן ההולנדי יאן טינברגן (1903-1994) היו חלוצי האקונומטריקה, וב-1969 הם זכו בפרס נובל לכלכלה הראשון אי פעם. פריש גם טבע את המונחים מיקרו-כלכלה ומקרו-כלכלה. בשנת 1936 הציע הכלכלן הרוסי-אמריקאי וסילי לאונטיף (1905-1999) את  בכלכלה, המשתמש באלגברה ליניארית ומתאים באופן אידיאלי למחשבים, עליו זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1973.

לאחר מלחמת העולם השנייה, לורנס קליין (1920-2013) היה חלוץ השימוש במחשבים במודלים אקונומטריים, וקיבל את פרס נובל לכלכלה בשנת 1980. בשנים 1963–1964, כאשר ג'ון טוקי מאוניברסיטת פרינסטון פיתח התמרת פורייה מהירה, עוזרו הבריטי סר קלייב גריינג'ר (1934–2009) היה חלוץ השימוש בהתמרת פורייה בכלכלה, וזכה בפרס נובל לכלכלה לשנת 2003. עוזרו של פריש, טריגווה הוולמו (1911–1999), קיבל פרס נובל לכלכלה לשנת 1989 על הבהרת יסודות ההסתברות של אקונומטריקה ועל ניתוח מבנים כלכליים סימולטניים.

 ממשל תאגידי 
השפל הגדול היה תקופה של תהפוכות משמעותיות בכלכלה העולמית. אחת התרומות המקוריות ביותר בניסיון לענות על השאלה מה השתבש, הגיעה מעורך הדין  (1895-1971) מאוניברסיטת הרווארד. בספר שפרסם עם הכלכלן האמריקני  (1896–1988) בשם  (1932), הוא פירט את האבולוציה בכלכלה העכשווית של העסקים הגדולים, ועסק בבעיה של דירקטורים ובעלי שליטה בחברות, ובכך שהם אינם מתחשבים בטובתם של בעלי המניות ופועלים לפי אינטרסים שלהם ולא של החברה. ברל גם שירת בממשלו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במהלך השפל הגדול והיה מעורב בפיתוח מדיניות הניו דיל.

 כלכלת תחרות וכלכלה ניסויית 
ב-1933 פרסם הכלכלן האמריקאי  (1899-1967) את 'תאוריית התחרות המונופוליסטית'. באותה שנה פרסמה הכלכלנית הבריטית ג'ואן רובינסון (1903–1983) את . יחד הם יסדו את כלכלת הארגון התעשייתי. צ'מברלין ייסד גם את .

 תכנון ליניארי 
ממוזער|לאוניד קנטורוביץ'
בשנת 1939 הכלכלן הרוסי לאוניד קנטורוביץ' (1912–1986) פיתח תכנון ליניארי להקצאה אופטימלית של משאבים, וזכה בפרס נובל לכלכלה ב-1975.

 כלכלה אקולוגית 
עד המאה העשרים, המהפכה התעשייתית הובילה לעלייה אקספוננציאלית בצריכת המשאבים האנושית. הגידול בבריאות, בעושר ובאוכלוסייה נתפס כדרך פשוטה של התקדמות. עם זאת, בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו כלכלנים לפתח מודלים של ניהול  וקיימות ברווחה בכלכלה המשתמשת במשאבים שאינם מתחדשים.

חששות לגבי ההשפעות הסביבתיות והחברתיות של התעשייה הובעו על ידי כמה כלכלנים פוליטיים של הנאורות ועל ידי התנועה הרומנטית של המאה ה-19. החשש מאוכלוסיית יתר כבר נדון במאמר של תומאס מלתוס, בעוד שג'ון סטיוארט מיל חזה את תפיסת המדינה הנייחת, ובכך צפה את החששות של הדיסציפלינה המודרנית בתחום הכלכלה האקולוגית.

הכלכלה האקולוגית נוסדה בעבודותיהם של קנת' בולדינג, ניקולס ג'ורג'סקו-רוגן, הרמן דיילי ואחרים. כלכלה אקולוגית מוגדרת באמצעות ההתמקדות שלה בטבע, צדק וזמן. סוגיות של צדק בין-דורי, השפעה בלתי הפיכה של האדם על הסביבה, אי ודאות לגבי תוצאות ארוכות טווח, מגבלות תרמו-דינמיות לצמיחה ופיתוח בר קיימא מנחים את הניתוח והערכת שווי כלכלית בכלכלה אקולוגית.

 הוצעה בתחילת שנות ה-30 כחלופה מדעית ל.

 כלכלה מוסדית 

ב-1919 טבע הכלכלן  מאוניברסיטת ייל את המונח כלכלה מוסדית. ב-1934 פרסם  (1862–1945) את 'כלכלה מוסדית' (1934), המבוסס על התפיסה שהכלכלה היא רשת של מערכות יחסים בין אנשים בעלי אינטרסים שונים, כולל מונופולים, תאגידים גדולים, סכסוכי עבודה ומחזורי עסקים משתנים. עם זאת, יש לכולם אינטרס לפתור את המחלוקות הללו. הממשלה, לדעת קומונס, צריכה להיות המתווכת בין הקבוצות המסוכסכות. קומונס עצמו הקדיש חלק ניכר מזמנו לעבודת ייעוץ ותיווך במועצות ממשלתיות ובוועדות תעשייתיות.

 ארתור ססיל פיגו 
ממוזער|ארתור ססיל פיגו
ב-1920 פרסם תלמידו של אלפרד מרשל, ארתור ססיל פיגו (1877–1959), את הספר "עושר ורווחה", שעסק בנושא של כשלי שוק, בטענה שהשווקים אינם יעילים במקרה בו קיימות השפעות חיצוניות כלכליות, והמדינה חייבת להתערב כדי למנוע אותן. עם זאת, פיגו שמר על אמונתו בשוק החופשי, וב-1933, לנוכח המשבר הכלכלי, הוא הסביר ב"תאוריית האבטלה" כי התערבות מוגזמת של המדינה בשוק העבודה הייתה הגורם האמיתי לאבטלה המסיבית מכיוון שהממשלות קבעו שכר מינימום, שמנע את התאמות השכר באופן אוטומטי. ב-1943 פרסם פיגו את המאמר 'המדינה הנייחת הקלאסית', שהפך לפופולרי את  - גירוי של התפוקה והתעסוקה במהלך דפלציה על ידי הגדלת הצריכה עקב עלייה בעושר.

 סוציאליזם שוק 
במסגרת מחלוקת החישוב הכלכלי ובתגובה לטענתה של האסכולה האוסטרית החולקת על יעילותה של כלכלה המנוהלת על ידי המדינה, פותחה תאוריית  בסוף שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 על ידי הכלכלנים  (1855-1932),  (1904-1965), אבא לרנר (1903-1982) ואחרים, ושילבה כלכלה מרקסיסטית עם כלכלה נאו-קלאסית לאחר שזנחה את תאוריית הערך של העבודה. בשנת 1938 הגדיר  (1914–2003) את פונקציית הרווחה החברתית.

 אסכולת סטוקהולם 
ממוזער|אלי הקשר
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נוסדה  על ידי  (1879-1952), ברטיל אולין (1899-1977), גונאר מירדאל (1898-1987) ואחרים, בהתבסס על עבודותיהם של ג'ון מיינרד קיינס ו (1851–1926), שייעצו למייסדי מדינת הרווחה הסוציאליסטית השוודית. ב-1933 הציעו אולין והקשר את מודל הקשר-אולין  לסחר בין-לאומי, הטוען כי מדינות ייצאו מוצרים המשתמשים בגורמי הייצור הזולים והמצויים עבורן, וייבאו מוצרים המשתמשים בגורמי הייצור הנדירים אצלן. ב-1977 הוענק לאולין פרס נובל לכלכלה. ב-1957 פרסם מירדאל את התאוריה שלו על סיבתיות מצטברת מעגלית, שבה שינוי במוסד אחד עובר דרך מוסדות אחרים. ב-1974 הוא קיבל את פרס נובל לכלכלה.

 האסכולה הצרפתית לרגולציה 
אסכולה זו כוללת כלכלנים כמו  (1938),  (1947) ואחרים. הגישה שלהם עוסקת בהתחשבות במשטר הרגולציה של שלב היסטורי ספציפי של הקפיטליזם. הם ניתחו בעיקר את אופן הרגולציה הפורדיסטי, התואם את התקופה שלאחר המלחמה, כאשר הייצור היה מאורגן מדעית והמוצרים לא היו מגוונים, מה שהוביל לצריכה הומוגנית של סחורות. הכלכלה הייתה מובלת ייצור, ובה חברות מייצרות תחילה את הכמות האופטימלית של סוג של סחורה בצורה הזולה ביותר האפשרית למטרות צריכה המונית.

 האגודה הכלכלית האמריקאית 
ב-1885 נוסדה  (AEA) על ידי  (1854–1943) ואחרים, וב-1911 היא החלה לפרסם את American Economic Review, כתב העת הכלכלי הנחשב ביותר.

 קיינסיאניזם (המאה ה-20) 

ממוזער|ג'ון מיינרד קיינס
ג'ון מיינרד קיינס (1883–1946) נולד בקיימברידג' והתחנך באיטון ובאוניברסיטת קיימברידג'. הוא החל את הקריירה שלו כמרצה לפני שעבר לעבוד עבור הממשלה הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, וגם נשלח כנציג הפיננסי של בריטניה בוועידת ורסאי, שם הוא לא הסכים עם ההחלטות שהתקבלו. הערכותיו הוצגו בספרו "ההשלכות הכלכליות של השלום", בו הוא טען כי הלך הרוח הנקמני ששרר כלפי גרמניה יוביל לקריסה כלכלית, וכי אם המנוצחים יאולצו לשלם פיצויי מלחמה, אז ייווצר משבר פיננסי עולמי שיוביל למלחמה נוספת. קיינס תמך בהפחתת תשלומי הפיצויים של גרמניה לרמה מציאותית, בהגברת הניהול הפנים-ממשלתי של ייצור הפחם היבשתי ובאיגוד של סחר חופשי באמצעות חבר הלאומים, ובנוסף, בהסדר לקיזוז תשלומי חוב בין מדינות בעלות הברית, ברפורמה מלאה בהמרת מטבע בין-לאומית והקמת קרן הלוואות בין-לאומית, ובפיוס עם רוסיה ומזרח אירופה. תחזיותיו של קיינס הגשימו את עצמן במהלך השפל הגדול ועם פריצתה של מלחמת העולם השנייה. עם תבוסת הפשיזם, התקיימה ועידת ברטון וודס ביולי 1944 כדי לכונן סדר כלכלי חדש, ובה קיינס שיחק תפקיד מוביל.

 התאוריה הכללית 

במהלך השפל הגדול, קיינס פרסם את עבודתו החשובה ביותר, התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף (1936). השפל הגדול נגרם על ידי קריסת וול סטריט ב-1929, שהובילה לעלייה מסיבית באבטלה בארצות הברית, ויצר אפקט דומינו כלכלי ברחבי העולם. הכלכלה האורתודוקסית קראה להדק את ההוצאות, עד שניתן יהיה לשקם את האמון העסקי ואת רמות הרווח. קיינס, לעומת זאת, טען בספרו  (1923) כי מגוון גורמים קובעים את הפעילות הכלכלית, וכי אין זה מספיק להמתין להיווצרות שיווי משקל בשוק בטווח הארוך כדי לאפשר לו להשתקם. במשפט הומוריסטי מפורסם, תקף קיינס את החשיבה ארוכת הטווח והזכיר כי "בטווח הארוך כולנו מתים".

בנוסף להיצע הכסף, קיינס זיהה כמה אלמנטים, כמו הנטייה לצרוך, תמריץ להשקיע, יעילות שולית של הון, העדפת נזילות ואפקט מכפיל כמשתנים הקובעים את רמת התפוקה, התעסוקה והמחירים של הכלכלה. חלק גדול מהטרמינולוגיה האזוטרית הזו הומצא על ידי קיינס במיוחד עבור התאוריה הכללית שלו. קיינס טען שאם החיסכון נמנע מהשקעה, ההוצאה הכוללת יורדת, מה שמוביל לירידה בהכנסות ובאבטלה, מה שמפחית שוב את החיסכון. זה נמשך עד שהרצון לחסוך הופך להיות שווה לרצון להשקיע, כך שנוצר שיווי משקל חדש והירידה בהוצאות נעצרת. שיווי המשקל החדש הזה הוא שפל, שבו אנשים משקיעים פחות, יש להם פחות מה לחסוך ופחות מה להוציא.

קיינס טען כי התעסוקה תלויה בהוצאה הכוללת, המורכבת מהוצאותיהם של הצרכנים ומהשקעות עסקיות במגזר הפרטי. צרכנים מוציאים רק 'באופן פסיבי', או בהתאם לתנודות ההכנסה שלהם. עסקים, לעומתם, משקיעים בהתאם לשיעור התשואה הצפוי (התועלת) ושיעור הריבית המשולמת (העלות). לכן, לטענת קיינס, אם הציפיות העסקיות יישארו זהות, והממשלה תפחית את הריבית (תצמצם את העלות), אזי ההשקעה תגדל, ותהיה לה השפעה כפולה על סך ההוצאות. שיעורי הריבית, בתורם, תלויים בכמות הכסף וברצון להחזיק כסף בחשבונות בנק (בניגוד לשימוש בכסף להשקעה). אם אין מספיק כסף זמין כדי להגיע לכמות שאנשים רוצים להחזיק, הריבית עולה. מנגד, אם כמות הכסף תגדל, בעוד הרצון להחזיק כסף יישאר במינון יציב, הריבית תרד, מה שיוביל לעלייה בהשקעות, בתפוקה ובתעסוקה. משתי הסיבות הללו, קיינס תמך בשיעורי ריבית נמוכים ובאשראי קל, כדי להילחם באבטלה. קיינס האמין שבשנות ה-30 התנאים מחייבים פעולה של המגזר הציבורי, בהנחה שיצירת גירעון תתניע את הפעילות הכלכלית, ובכך תמך ועודד את מדיניות הניו דיל.

 קבוצת קיימברידג' 

במהלך מלחמת העולם השנייה שימש קיינס שוב כיועץ לאוצר הוד מלכותו, ניהל משא ומתן על הלוואות גדולות מארצות הברית, ועזר בגיבוש התוכניות עבור קרן המטבע הבין-לאומית, הבנק העולמי ו בוועידת ברטון וודס ב-1944. חבילה שנועדה לייצב את התנודות בכלכלה העולמית שהתרחשו בשנות ה-20 של המאה ה-20 וליצור שדה סחר אחיד ברחבי העולם. קיינס מת קצת יותר משנה לאחר מכן, אבל רעיונותיו כבר עיצבו סדר כלכלי עולמי חדש, וכל ממשלות המערב הלכו בעקבות התוכנית הכלכלית הקיינסיאנית של הגדלת הגירעון כדי למנוע משברים ולשמור על תעסוקה מלאה.

ממוזער|ג'ואן רובינסון
אחת מתלמידותיו של קיינס בקיימברידג' הייתה ג'ואן רובינסון (1903–1983), חברה ב של קיינס, שתרמה לרעיון שתחרות בשוק היא רק לעיתים רחוקות מושלמת. ב'פונקציית הייצור והתאוריה של ההון' (1953) התמודדה רובינסון עם מה שהיא ראתה כחלק מהמעגליות בכלכלה האורתודוקסית בקביעת המחירים, באם הם אכן מצטמצמים בשוק תחרותי.

 (1937–1988) היה כלכלן פוסט-קיינסיאני אמריקאי שקרא תיגר על מנגנון המחירים הנאו-קלאסי וטען שהמחירים אינם נקבעים באמצעות היצע וביקוש אלא באמצעות תמחור ייקור. אייכנר הוא אחד ממייסדי האסכולה הפוסט-קיינסיאנית לכלכלה והיה פרופסור באוניברסיטת ראטגרס בעת מותו.

ריצ'רד קאהן (1905–1989) היה חבר בקבוצת קיימברידג' שהציע ב-1931 את השימוש ב.

 (1898–1983) הגיע לאנגליה מאיטליה הפשיסטית בשנות ה-20 של המאה ה-20, והפך לחבר בקבוצת קיימברידג'. ב-1960 הוא פרסם ספר קטן בשם 'ייצור סחורות באמצעות סחורות', שהסביר כיצד יחסים טכנולוגיים הם הבסיס לייצור סחורות ושירותים. לטענתו, המחירים נובעים מפשרות של שכר ורווח, משא ומתן קיבוצי, סכסוכי עבודה והנהלה והתערבות של תכנון ממשלתי. כמו רובינסון, סרפה הראה כיצד הכוח העיקרי לקביעת מחירים בכלכלה אינו בהכרח התאמות הנעשות בשוק.

ג'ון היקס (1904–1989) מאנגליה היה קיינסיאני שהציע ב-1937 את מודל IS-LM, המתייחס להצטלבות של עקומות IS ו-LM כשיווי משקל כללי בשני השווקים.

 מקרו-כלכלה קיינסיאנית חדשה 

ממוזער|ג'נט ילן
ב-1977 פרסמו אדמונד פלפס (1933-) שזכה בפרס נובל לכלכלה ב-2006 ו (1946-) מאמר המוכיח כי קביעת שכר ומחירים מעניקה למדיניות המוניטרית תפקיד בייצוב תנודות כלכליות אם השכר/מחירים קשיחים מבחינה נומינלית, גם כאשר לכל העובדים והחברות יש ציפיות רציונליות, מה שהוביל לקאמבק של הכלכלה הקיינסיאנית בקרב כלכלני הזרם המרכזי עם מקרו-. הנושא המרכזי שלה הוא מתן בסיס מיקרו-כלכלי למקרו-כלכלה קיינסיאנית, המתקבל על ידי זיהוי של סטיות מינימליות מההנחות המיקרו-כלכליות הסטנדרטיות המניבות מסקנות מקרו-כלכליות קיינסיאניות.

ממוזער|אדמונד פלפס
ב-1985 פרסמו ג'ורג' אקרלוף (1940-) וג'נט ילן (1946-) טיעונים המראים כי תחת תחרות לא מושלמת, סטיות קטנות מהרציונליות יוצרות קשיחות משמעותית (במונחי רווחה) במחיר.

ב-1987 פרסם הכלכלן הבריטי  (1958-) מודל פשוט של  במה שהיה העבודה הראשונה שהדגימה במודל שיווי משקל כללי פשוט שהמכפיל הפיסקלי יכול לגדול עם מידת התחרות הלא מושלמת בשוק התפוקה, מה שעזר לפתח את הכלכלה הקיינסיאנית החדשה. הסיבה לכך היא שתחרות לא מושלמת נוטה להפחית את השכר הריאלי, מה שמוביל לכך שמשק הבית מחליף את הצריכה לפנאי. כאשר ההוצאה הממשלתית גדלה, העלייה המקבילה במיסוי חד פעמי גורמת הן לפנאי והן לצריכה לרדת. ככל שמידת התחרות הלא מושלמת גדולה יותר, כך השכר הריאלי נמוך יותר ולכן ההפחתה נופלת על הפנאי (כלומר, משקי הבית עובדים יותר) ופחות על הצריכה. מכאן ש קטן מאחד, אך גדל במידת התחרות הלא מושלמת בשוק התפוקה.

ב-1997 פרסמו הכלכלן האמריקני  (1955-) והכלכלן הארגנטינאי  (1953-) את המאמר הראשון המתאר את המודל המקרו-כלכלי החדש של DSGE.

 כלכלה פוסט-קיינסיאנית 
ב-1975 פרסמו הכלכלנים האמריקאים  (1914-1983) ו (1914–1988) את 'מדיניות הכנסה מבוססת מס', המקדמת  מבוססת מס (TIP), תוך שימוש במנגנון מס הכנסה כדי ליישם מדיניות הכנסה אנטי-אינפלציונית. ב-1978 ייסדו ויינטראוב והכלכלן האמריקני פול דייווידסון (1930-) את כתב העת לכלכלה פוסט-קיינסיאנית, מה שפתח את הדלת לכלכלנים פוסט קיינסיאנים.

 תאוריית האשראי של הכסף 
ב-1913 פרסם הכלכלן-דיפלומט האנגלי  (1864–1950) את 'מהו כסף?' ואחריו ב-1914 את 'תאוריית האשראי של הכסף', שתמך ב. הכלכלן ל. רנדל ריי כינה אותם "צמד המאמרים הטובים ביותר על טבע הכסף שנכתבו במאה העשרים".

 אסכולת שיקגו לכלכלה (המאה ה-20) 

ממוזער|גארי בקר
המדיניות המוניטרית והפיסקאלית הממשלתית שהכלכלנים הקיינסיאנים המליצו עליה לאחר המלחמה, הותקפה על ידי קבוצה של תאורטיקנים שעבדו באוניברסיטת שיקגו, ואשר נודעה בשנות ה-50 בשם . חברי האסכולה היו ידועים בקו מחשבה שמרני יותר, שאישר מחדש את ההשקפה הליברטריאנית של פעילות השוק, ולפיה עדיף להשאיר לאנשים עצמם להיות חופשיים לבחור כיצד לנהל את ענייניהם.

רונלד קוז (1910–2013), חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1991, טען במאמרו  (1937) כי הסיבה לקיומן של פירמות (חברות, שותפויות וכו') היא קיומן של עלויות עסקה. הומו אקונומיקוס סוחר באמצעות חוזים דו-צדדיים בשווקים פתוחים עד שעלויות העסקאות הופכות את השימוש בתאגידים לייצור דברים לחסכוני יותר. במאמר נוסף,  (1960), הוא טען שאם היינו חיים בעולם ללא עלויות עסקה, אנשים היו מתמקחים זה עם זה כדי ליצור את אותה הקצאת משאבים, ללא קשר לאופן שבו בית משפט עשוי לפסוק בסכסוכי רכוש. הרעיון הוא שחוק ורגולציה אינם חשובים או יעילים בסיוע לאנשים כפי שעורכי דין ומתכננים ממשלתיים חושבים. קוז ואחרים כמוהו רצו לשנות את הגישה, להטיל את נטל ההוכחה להשפעות חיוביות על ממשלה שבאה להתערב בשוק, על ידי ניתוח של עלויות הפעולה.

בשנות ה-60 גארי בקר (1930-2014) ו (1922–2006) מאסכולת שיקגו ייסדו את כלכלת הבית החדשה, שהובילה לייסוד תחום כלכלת המשפחה.

ב-1973 פרסם תלמידו של קוז, ריצ'רד פוזנר (1939-), את הספר "ניתוח כלכלי של המשפט", שהוכר כספר לימוד סטנדרטי, והפך את פוזנר לחוקר המשפט המצוטט ביותר במאה ה-20. ב-1981 הוא פרסם את "כלכלת הצדק", שטען כי השופטים מפרשים את המשפט המקובל כאילו הם מנסים למקסם את הרווחה הכלכלית.

ממוזער|מילטון פרידמן
מילטון פרידמן (1912–2006) מאסכולת שיקגו הוא אחד הכלכלנים המשפיעים ביותר בסוף המאה ה-20, הוא זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1976. הוא ידוע בספרו  (1963), בו טען כי השפל הגדול נגרם על ידי מדיניות הפדרל ריזרב. פרידמן טוען שמדיניות ממשלתית רצויה יותר מהתערבות ממשלתית בכלכלה. ממשלות צריכות לשאוף למדיניות מוניטרית נייטרלית המכוונת לצמיחה כלכלית ארוכת טווח, על ידי הרחבה הדרגתית של היצע הכסף. הוא דוגל בתורת הכמות של הכסף, בה המחירים הכלליים נקבעים על ידי כסף. לכן, למדיניות מוניטרית אקטיבית (למשל אשראי קל) או פיסקלית (למשל מס והוצאות) יכולות להיות השפעות שליליות לא מכוונות. בספרו קפיטליזם וחירות (1962) כתב פרידמן:"סביר להניח שיהיה פיגור בין הצורך בפעולה לבין ההכרה הממשלתית בצורך, ופער נוסף בין ההכרה בצורך בפעולה לבין נקיטת פעולה, ופיגור נוסף בין הפעולה לבין השפעותיה". פרידמן נודע גם בעבודתו על פונקציית הצריכה,  (1957), שפרידמן התייחס אליה כעבודתו המדעית הטובה ביותר. לפי פרידמן, צרכנים רציונליים יוציאו סכום יחסי קבוע ממה שהם תופסים כהכנסתם הקבועה. לפיכך, אם יהיו להם רווחים בלתי צפויים, הם ייחסכו ברובם. הפחתת מיסים תוביל להשפעה דומה, שכן צרכנים רציונליים חוזים שהמיסים יצטרכו לעלות מאוחר יותר כדי לאזן את ההון הציבורי.

 מקרו-כלכלה קלאסית חדשה וסינתזה 
ממוזער|רוברט לוקאס
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 ייסד הכלכלן האמריקני רוברט לוקאס (1937-) את ה המבוססת על הביקורת המוניטריסטית של מילטון פרידמן על המקרו-כלכלה הקיינסיאנית, ועל רעיון הציפיות הרציונליות, שהוצע לראשונה ב-1961 על ידי , שהתנגד לרעיון שהתערבות ממשלתית יכולה או צריכה לייצב את הכלכלה.  של תומאס סרג'נט (1943-) ו (1939-), שנראה כי הפריכה את הנחת היסוד של הכלכלה הקיינסיאנית, אומצה גם היא.  קובעת שהתפוקה הכלכלית היא פונקציה של כסף או "הפתעה" במחיר. לוקאס זכה בפרס נובל לכלכלה לשנת 1995.

 הוצעה ב-1982 על ידי פין קידלנד (1943-) ואדוארד פרסקוט (1940-), במטרה להסביר את התנודות הנצפות בתפוקה ובתעסוקה במונחים של משתנים אמיתיים, כגון שינויים בטכנולוגיה ובטעמים. בהנחה של שווקים תחרותיים, תאוריית מחזור העסקים האמיתי מרמזת שתנודות מחזוריות הן תגובות אופטימליות לשונות בטכנולוגיה ובטעמים, וכי מדיניות ייצוב מקרו-כלכלית חייבת להפחית את הרווחה. ב-1982 ייסדו קידלנד ופרסקוט גם את התאוריה של  (DSGE). הם חלקו את פרס נובל לכלכלה לשנת 2004.

 השערת שוק יעיל 

ב-1965 פרסם הכלכלן יוג'ין פאמה (1939-) את הספר "התנהגות מחירי שוק המניות", והציע את השערת השוק היעיל, ולפיה אקראיות אופיינית לשוק פיננסי מתפקד בצורה מושלמת. באותה שנה פרסם פול סמואלסון מאמר שסיכם את אותו הדבר עם הוכחה מתמטית, וחלק את הקרדיט עם פאמה. מוקדם יותר ב-1948 פרסם  (1895–1985) מאמר זהה, אבל לא מבוסס מתמטית. ב-1970 פרסם פאמה את הספר "שוקי הון יעילים: סקירה של תיאוריה ועבודה אמפירית", שהציע ששווקים יעילים יכולים להיות חזקים, חזקים למחצה או חלשים, וגם הציע את , לפיה לא ניתן לדחות את הרעיון של יעילות השוק מבלי לדחות גם את מנגנון השוק.

 תורת המשחקים ומחזוריות (המאה ה-20) 

ב-1898 פרסם תורסטן ובלן את הספר "מדוע הכלכלה אינה מדע אבולוציוני", שטבע את המונח דרוויניזם כלכלי, תוך שימוש באנתרופולוגיה כדי להכחיש את קיומו של טבע אנושי אוניברסלי, והדגשת הקונפליקט בין ערכים "תעשייתיים" או אינסטרומנטליים לבין ערכים "כספיים" או טקסיים.

ממוזער|ג'ון פורבס נאש
יוזף אלויס שומפטר (1883 - 1950) היה כלכלן ומדען מדינה מהאסכולה האוסטרית, הידוע בעיקר בשל עבודותיו על מחזורי עסקים וחדשנות. הוא התעקש על תפקידם של היזמים בכלכלה. בספרו "מחזורי עסקים: ניתוח תאורטי, היסטורי וסטטיסטי של התהליך הקפיטליסטי" (1939), שומפטר סינתז את התיאוריות על מחזורי עסקים, והציע שהן יכולות להסביר את המצבים הכלכליים. לפי שומפטר, הקפיטליזם עובר בהכרח מחזורים ארוכי טווח, מכיוון שהוא מבוסס כולו על המצאות וחידושים מדעיים. שלב של התרחבות מתאפשר על ידי חידושים, מכיוון שהם מביאים לעלייה בפריון ומעודדים יזמים להשקיע. עם זאת, כאשר למשקיעים אין יותר הזדמנויות להשקיע, הכלכלה נכנסת למיתון, מספר חברות קורסות ופושטות רגל. שלב זה נמשך עד שחידושים חדשים מביאים לתהליך של הרס יצירתי, כלומר הם הורסים מוצרים ישנים, מפחיתים את התעסוקה, אך מאפשרים לכלכלה להתחיל שלב חדש של צמיחה, המבוסס על מוצרים חדשים וגורמי ייצור חדשים.

ב-1944 פרסמו המתמטיקאי ההונגרי-אמריקאי ג'ון פון נוימן ואוסקר מורגנשטרן את 'תורת המשחקים וההתנהגות הכלכלית', וייסדו את תורת המשחקים, שאומצה באופן נרחב על ידי כלכלנים. ב-1951 פרסם המתמטיקאי ג'ון פורבס נאש מפרינסטון את המאמר 'משחקים לא שיתופיים', והיה לראשון שהגדיר שיווי משקל נאש למשחקים שאינם סכום אפס.

בשנת 1956 הציעו הכלכלן האמריקאי רוברט סולו (1924–2023) והכלכלן האוסטרלי  (1918–1989) את , המבוסס על פריון, צבירת הון, גידול אוכלוסייה והתקדמות טכנולוגית. ב-1956 הציע סוואן גם את  של האיזון הפנימי-חיצוני. ב-1987 הוענק לסולו פרס נובל לכלכלה.

 גלובליזציה (המחצית השנייה של המאה ה-20) 

ממוזער|ג'ון קנת גלבריית
עידן הגלובליזציה החל עם תום מלחמת העולם השנייה ועלייתה של ארצות הברית כמעצמה הכלכלית המובילה בעולם, יחד עם האומות המאוחדות. כדי למנוע שפל עולמי נוסף, מדינות בעלות הברית המנצחות מחלו לגרמניה על חובות המלחמה והשתמשו בעודפים שלה כדי לבנות מחדש את אירופה ולעודד תיעוש מחדש של גרמניה ויפן. בשנות ה-60 שינתה ארצות הברית את תפקידה למיחזור עודפים גלובליים.

לאחר המלחמה, ג'ון קנת גלבריית (1908–2006) יליד קנדה הפך לאחד מנושאי הדגל של ממשלה פרו-אקטיבית ופוליטיקה ליברלית-דמוקרטית. בספרו  (1958) טען גלבריית כי מצביעים המגיעים לעושר חומרי מסוים מתחילים להצביע נגד טובת הכלל. הוא גם טען ש של הקונצנזוס השמרני אינה מספיקה כדי לפתור את בעיות אי השוויון החברתי. בעידן של עסקים גדולים, הוא טען, זה לא מציאותי לחשוב על שווקים מהסוג הקלאסי. הם קובעים מחירים ומשתמשים בפרסום כדי ליצור ביקוש מלאכותי למוצרים שלהם, ומעוותים את ההעדפות האמיתיות של אנשים, כך שהעדפות הצרכנים משקפות למעשה את אלה של התאגידים והכלכלה כולה מכוונת למטרות לא רציונליות.

בספר  טען גלבריית שהחלטות כלכליות מתוכננות על ידי ביורוקרטיה פרטית, מבנה טכנולוגי של מומחים שמתמרנים את ערוצי השיווק ויחסי הציבור. ההיררכיה הזו משרתת את עצמה, כאשר הרווחים כבר אינם המניע העיקרי, ואפילו המנהלים אינם בשליטה. מכיוון שהם המתכננים החדשים, תאגידים מתעבים סיכונים, דורשים כלכלה יציבה ושווקים יציבים. הם מגייסים ממשלות כדי לשרת את האינטרסים שלהם במדיניות פיסקלית ומוניטרית, למשל דבקות במדיניות מוניטריסטית שמעשירה את מלווי הכספים באמצעות העלאת שיעורי הריבית. בעוד שמטרותיה של חברת שפע וממשלה משתפת פעולה משרתות את המבנה הטכנולוגי הלא רציונלי, המרחב הציבורי מרושש. בספרו  (1973) גלבריית תומך ב"סוציאליזם חדש" כפתרון, הלאמת הייצור הצבאי ושירותים ציבוריים כגון שירותי בריאות, הנהגת פיקוח ממושמע על השכר והמחירים כדי לצמצם את אי השוויון.

מקצוע הכלכלה שלאחר המלחמה החל לסנתז חלק ניכר מעבודתו של קיינס עם ייצוגים מתמטיים. קורסי מבוא לכלכלה באוניברסיטאות החלו להציג את התאוריה הכלכלית כמכלול מאוחד במה שמכונה .  הפכה למונח שנוצר כדי לתאר מגמות ו"חוקים" מסוימים של הכלכלה שניתן לצפות בהם באופן אובייקטיבי ולתאר אותם בצורה נטולת ערכים, בנפרד מהערכות ושיפוטים "כלכליים נורמטיביים".

ספרו של פול סמואלסון (1915–2009)  שפורסם ב-1947 היה ניסיון להראות ששיטות מתמטיות יכולות לייצג גרעין של תיאוריה כלכלית הניתנת לבדיקה. סמואלסון התחיל עם שתי הנחות: ראשית, אנשים וחברות יפעלו כדי למקסם את המטרות האינטרסנטיות שלהם. שנית, השווקים נוטים לכיוון שיווי משקל של מחירים, שבו הביקוש תואם את ההיצע. הוא הרחיב את המתמטיקה כדי לתאר התנהגות שיווי משקל של מערכות כלכליות, כולל זו של התיאוריה המקרו-כלכלית החדשה של ג'ון מיינרד קיינס.

ממוזער|קנת' ארו
אישוש הכלכלה כמדע קשה נעשה גם בבריטניה, ותגלית מפורסמת אחת, של , הייתה של קשר מתאם בין אינפלציה ואבטלה. מסקנת המדיניות המעשית הייתה שהבטחת תעסוקה מלאה אפשרית מול אינפלציה גבוהה יותר. סמואלסון שילב את הרעיון של עקומת פיליפס בעבודתו. ספרו  היה בעל השפעה והפך לטקסט הכלכלי המצליח ביותר אי פעם. פול סמואלסון זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1970 על המיזוג בין מתמטיקה לכלכלה פוליטית.

הכלכלן האמריקאי קנת' ארו (1921–2017) פרסם את הספר  ב-1951. הספר בוחן קשרים בין כלכלה לתאוריה פוליטית, והוא הוליד את תאוריית הבחירה החברתית עם הצגת משפט ארו. בשנות ה-50 של המאה ה-20 פיתחו קנת ארו וז'ראר דברה (1921–2004) את  לשיווי משקל כללי.

ב-1971 פרסמו ארו ו את 'הניתוח התחרותי הכללי', שאישר מחדש את התאוריה של שיווי משקל כללי של מחירים באמצעות הכלכלה. ב-1971 טען נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון כי "כולנו קיינסיאנים עכשיו", והכריז על פיקוח על שכר ומחירים.

 כלכלה בין-לאומית 
ממוזער|פול קרוגמן
ב-1951 פרסם הכלכלן האנגלי ג'יימס מיד (1907–1995) את הספר 'מאזן התשלומים', כרך 1 של 'התאוריה של המדיניות הכלכלית הבין-לאומית', שהציע את תאוריית השונות הפנימית, וקידם כלי מדיניות לממשלות. ב-1955 פרסם את הכרך השני 'סחר ורווחה', שהציע את התאוריה של 'השני הטוב ביותר', וקידם פרוטקציוניזם. הוא חלק את פרס נובל לכלכלה לשנת 1977 עם ברטיל אולין.

ב-1979 פרסם הכלכלן האמריקני פול קרוגמן (1953-) מאמר שייסד את , המנסה להסביר את התפקיד של הגדלת התשואות לגודל ולהשפעות הרשת בסחר הבין-לאומי. ב-1991 הוא פרסם מאמר שייסד את הגאוגרפיה הכלכלית החדשה. ספר הלימוד שלו "כלכלה בין-לאומית" (2007) מופיע ברשימות קריאה רבות לתואר ראשון. הוא זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 2008.

 כלכלת פיתוח 

ממוזער|אמרטיה סן
ב-1954 הציע הכלכלן סר ארתור לואיס (1915–1991) את מודל כלכלה דואלית של כלכלת פיתוח, הטוען כי הקפיטליזם מתרחב על ידי שימוש בהיצע בלתי מוגבל של עבודה מ"מגזר הקיום" הלא-קפיטליסטי הנחשל, עד שהוא מגיע לנקודת השבירה שבה השכר מתחיל לעלות. על עבודתו זו הוא קיבל את פרס נובל לכלכלה ב-1979.

ב-1955 פרסם הכלכלן האמריקאי יליד רוסיה סיימון קוזנץ (1901–1985) מי שהציג את המושג תוצר מקומי גולמי ב-1934, מאמר שחשף קשר הפוך בצורת U בין אי שוויון בהכנסות לצמיחה כלכלית, כלומר צמיחה כלכלית מגדילה את פערי ההכנסות בין עשירים לעניים במדינות עניות, אך מפחיתה אותו במדינות עשירות. ב-1971 הוא קיבל את פרס נובל לכלכלה.

הכלכלן ההודי אמרטיה סן (1933-) הביע ספקנות רבה לגבי תקפותן של הנחות נאו-קלאסיות, הוא היה ביקורתי מאוד כלפי תאוריית הציפיות הרציונליות, והקדיש את עבודתו לכלכלת פיתוח וזכויות אדם. ב-1981 פרסם סן את 'עוני ורעב: מסה על זכאות וקיפוח', ספר שבו טען כי רעב מתרחש לא רק בגלל מחסור במזון, אלא גם כתוצאה מאי-שוויון המובנה במנגנונים לחלוקת מזון. סן גם טען כי הרעב בבנגל נגרם על ידי פריחה כלכלית עירונית שהעלתה את מחירי המזון, ובכך גרמה למיליוני עובדים כפריים לגווע ברעב, משום ששכרם לא עלה בקצב הנדרש. לעבודתו של סן בתחום כלכלת הפיתוח הייתה השפעה ניכרת על ניסוח  שפורסם על ידי סוכנות הפיתוח של האו"ם. סן זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1998.

 היסטוריה כלכלית חדשה (קליאומטריקה) 
ממוזער|ג'וזף שטיגליץ
ב-1958 ייסדו הכלכלנים האמריקאים  (1924-1970) ו (1927-2009) את ההיסטוריה הכלכלית החדשה, שב-1960 נקראה  על ידי הכלכלן האמריקאי  (1925-2014) על שם קליאו, המוזה של ההיסטוריה. הקליאומטריקה משתמשת בתאוריה כלכלית נאו-קלאסית כדי לפרש מחדש נתונים היסטוריים. במסגרת תחום זה, זכו הכלכלנים האמריקאים דאגלס נורת' (1920-2015) ורוברט פוגל (1926–2013) בפרס נובל לכלכלה לשנת 1993.

 תאוריית הבחירה הציבורית וכלכלה חוקתית 

ב-1962 פרסמו הכלכלנים האמריקאים ג'יימס מ. ביוקנן (1919-2013) ו (1922–2014) את , שהחיה את תאוריית הבחירה הציבורית על ידי הבחנה בין פוליטיקה (כללי המשחק) למדיניות ציבורית (האסטרטגיות שיש לאמץ במסגרת הכללים). השניים ייסדו את התחום המכונה , הניתוח הכלכלי של המשפט החוקתי. ביוקנן זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 1986.

 שילוש בלתי אפשרי 

בשנים 1962–1963 פרסמו הכלכלן הסקוטי  (1911–1976) והכלכלן הקנדי רוברט מנדל (1932–) את , הרחבה של מודל IS-LM לכלכלה פתוחה, המציע את השילוש הבלתי אפשרי של שער חליפין קבוע, תנועת הון חופשית ומדיניות מוניטרית עצמאית, שרק שניים מהם יכולים להישמר בו זמנית. מנדל זכה בפרס נובל לכלכלה לשנת 1999.

 שוק השליטה התאגידית 
ב-1965 פרסם הכלכלן האמריקני  (1928–2015) ספר הטוען כי שינויים במחיר של מניה בשוק המניות יתרחשו מהר יותר כאשר מסחר במידע פנים אסור מאשר כאשר הוא מותר, ומבסס את תאוריית .

 כלכלת מידע 

ב-1970 פרסם ג'ורג' אקרלוף (1940-) את המאמר שוק הלימונים, שייסד את התיאוריה של כלכלת המידע, ובעקבות זאת הוא זכה בפרס נובל לכלכלה לשנת 2001. גם ג'וזף שטיגליץ (1943-) זכה בפרס נובל לכלכלה בשנת 2001 על עבודתו בכלכלת מידע. הוא שימש כיו"ר מועצת היועצים הכלכליים של הנשיא קלינטון, וככלכלן הראשי של הבנק העולמי.

 תאוריית עיצוב השוק 

ב-1973 ייסד המתמטיקאי-כלכלן הרוסי-אמריקאי ליאוניד הורביץ (1917–2008) את תאוריית , הידועה גם בשם תורת המשחקים ההפוכה, המאפשרת לאנשים להבחין בין מצבים שבהם שווקים פועלים היטב למצבים שהם לא מתפקדים כנדרש, ומסייעת בזיהוי מנגנוני מסחר יעילים, תוכניות רגולציה ונוהלי הצבעה. הוא פיתח את התיאוריה יחד עם אריק מסקין (1950) ורוג'ר מאירסון (1951), וחלק איתם את פרס נובל לכלכלה לשנת 2007.

 עקומת לאפר ורייגנומיקס 

ב-1974 ניסח הכלכלן האמריקאי ארתור לאפר את עקומת לאפר, המניחה כי לא יעלו הכנסות ממיסים בשיעורי מס קיצוניים של 0% ו-100%, וכי חייב להיות לפחות שיעור אחד שבו ההכנסות ממיסים יהיו מקסימום שאינו אפס. תפיסה זו אומצה על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בתחילת שנות ה-80, והפכה לאבן הפינה של , שנוסדה על ידי הכלכלן האמריקאי .

 רגולציה בשוק 
ב-1986 פרסם הכלכלן הצרפתי ז'אן טירול (1953-) את 'מודלים דינמיים של אוליגופול', ואחריו את 'התאוריה של הארגון התעשייתי' (1988), והחל את מסעו להבנת כוח השוק והרגולציה, מה שהביא לו את פרס נובל לכלכלה לשנת 2014.

 המאה ה-21 

ממוזער|אוליבייה בלנשרד
המשבר הכלכלי העולמי (2008) הוביל למיתון הגדול. בעקבות כך עלו ספקות לגבי הגישה הכלכלית האורתודוקסית הנוכחית, ונטען כי מבנה המשבר מוכיח את הצורך בפיקוח מוגבר על שווקים מסוימים. כלכלנים מסוימים חיפשו את הפתרון באמצעות חזרה לקיינסיאניזם ולגישה של הרחבת הוצאות, במה שכונה , כולל דומיניק סטראוס-קאהן, , גורדון בראון, פול קרוגמן ו. אחרים טענו כי להפך, נדרשת דווקא מדיניות של צמצום הגירעונות התקציביים של הממשלה, המכונה מדיניות צנע, ועשויה לכלול קיצוצים בהוצאות, העלאות מיסים או שילוב של שניהם.

העימות בשאלת מדיניות הצנע החל עם שני מאמרים אקדמיים שתמכו בעמדה זו. הראשון היה 'שינויים גדולים במדיניות הפיסקלית: מיסים לעומת הוצאות', שפורסם באוקטובר 2009 על ידי  וסילביה ארדניה. הוא טען כי צעדי הצנע הפיסקלי לא פגעו בכלכלות, ולמעשה סייעו להתאוששותן. השני היה , שפורסם ב-2010 על ידי כרמן ריינהרט וקנת' רוגוף. הוא ניתח את החוב הציבורי ואת צמיחת התמ"ג בקרב 20 כלכלות מפותחות וטען כי מדינות בעלות חוב גבוה צמחו ב-0.1%- מאז מלחמת העולם השנייה. באפריל 2013 חשפו קרן המטבע הבין-לאומית ו ליקויי חישוב בסיסיים במסמך ריינהרט-רוגוף, וטענו כי כאשר הליקויים תוקנו, הצמיחה של מדינות "החוב הגבוה" הייתה +2.2%, גבוהה בהרבה ממה שנטען במאמר המקורי. בעקבות זאת, ב-6 ביוני 2013, פרסם פול קרוגמן את הספר 'כיצד הטיעון לצנע התפורר', בו טען כי הטיעון בעד הצנע היה פגום מיסודו, וקרא לשים קץ לצעדי הצנע.

 ראו גם 

 לקריאה נוספת 
 אדם סמית, עושר העמים, הוצאת מוסד ביאליק
 קרל מרקס, הקפיטל, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2011
 פרידריך האייק, הדרך לשעבוד, הוצאת שלם, 1998
 ג'ון מיינרד קיינס, התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף, הוצאת מאגנס 2005
 מילטון פרידמן, קפיטליזם וחירות, הוצאת שלם 2002
 סילביה נסאר, החיפוש הגדול: הסיפור של הגניוס הכלכלי. הוצאת עליית הגג 2017
 משה פרל, מסע בשביל הכסף. הוצאת ידיעות אחרונות 2021
 תומאס סואל, יסודות הכלכלה. הוצאת שלם, ה'תשס"ז
 ג'רי מולר, האינטלקטואלים והשוק: כרוניקה של אהבה ותיעוב. הוצאת שיבולת 2019
 ניל פרגוסון, עלייתו של הכסף: היסטוריה פיננסית של העולם. הוצאת עם עובד 2011
 מת'יו הארט, זהב: המסע בעקבות המתכת שכישפה את העולם. הוצאת כתר 2016
 ג'ייקוב גולדשטיין, כסף: הסיפור האמיתי של דבר מומצא. הוצאת תכלת 2023
 תומא פיקטי, קיצור תולדות השוויון. הוצאת הקיבוץ המאוחד 2023

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:כלכלה
קטגוריה:היסטוריה כלכלית
קטגוריה:תאוריות כלכליות
קטגוריה:היסטוריה של המדע