לבווה (לבנון)

לַבְּוֶוה (בערבית: اللبوة, בתעתיק מדויק: אללבוה, בתעתיק חופשי: א-לבווה) הוא כפר בגובה של  למרגלות הרי מול הלבנון בנפת בעלבכ שבמחוז בעלבכ-הרמל, בלבנון.

 היסטוריה 
הכפר משמר את שמו של יישוב קדום מהתקופה הנאוליתית, המתוארך לפחות לאלף ה-7 לפני הספירה. הוצע כי מדובר בעיר קדומה שהייתה ידועה למצרים ולאשורים כ'לבו' ולעברים כלבוא חמת, שמשמעותו: "המבוא לחמת", המוזכרת בספר מלכים ובספר יחזקאל. עיר זו מוצגת בתורה כגבול הצפוני של הארץ, ובספר מלכים כגבול הצפוני של שטח ממלכתו של המלך שלמה, אך לאחר מכן אבדה לידי הסורים. עוד נאמר בספר מלכים כי ירבעם השני, מלך ישראל, השיב את שטח ממלכת ישראל מלבוא חמת עד ים הערבה (ים המלח)".

לבווה בשפה הסורית המקורית פירושו "לב" או "מרכז", והוצע גם שמקורו בערבית הוא "אריה" או "לביאה". בכפר ישנם מספר אתרים ארכאולוגיים, הכוללים שלוש מערות עתיקות עם סרקופגים רומיים-ביזנטיים ושרידי מקדש. ישנם גם שרידים של מעוז ביזנטי וסכר רומי, שמוצע כי הם מתוארכים לתקופת שלטונה של המלכה זנוביה. ישנה אגדה שלפיה נחצבו תעלות בסלע כדי להזרים מים לאדמותיה בתדמור שבסוריה.

בשנת 1834, ציין בורקהארדט בארקר: "הגעתי לכפר בשם לבווה, לאחר שעברתי ליד מחנה של טורקומנים מימין לכביש, במקום שנקרא שעד. לבווה נמצאת למרגלות רכס מול הלבנון על ראש גבעה, לידה עובר נחל קטן שמקורו בהרים הסמוכים, ולאחר שזורם במשך מספר שעות דרך המישור, נשפך לאגן שממנו נובע האורונטס". בשנת 1838 ציין אלי סמית' את לבווה ככפר מתואלי בנפת בעלבכ.

 מעיינות לבווה ונהר לבווה 
הכפר ממוקם על גבעה,  צפונית-מזרחית לבעלבכ. על שמו של הכפר נקראים מעיינות לבווה ונהר לבווה, שהם אחד ממקורות האורונטס. נהר לבוואה זורם לאורך של כ- דרך מדבר סלעי. לאחר מכן הוא נשפך לאגם ולנחל רחב יותר בכפר נוסף בשם א-ראס, הנחשב למקורו של נהר אורונטס. הוא זורם הלאה צפונה-מזרחיה וניזון מנחלים רבים אחרים מהרי לבנון.

 אתרים ארכאולוגיים 
בשנת 1966 ביצעו לוריין קופלנד ופיטר וסקומב חפירות וניתוחים של אתרים ארכאולוגיים בלבווה, ובשנת 1969 נערכו חפירות נוספות על ידי דיאנה קירקברייד. תל לבווה, תל לבווה דרום או לבווה 1, יושב מדרום לכפר, ואתר נוסף מצפון לו. פני השטח של תל לבווה ניזוקו על ידי החקלאות המודרנית, והוא נחתך לשניים על ידי סלילת כבישים. מספר קברים התגלו בתוך שרידי מבנים מלבניים עם רצפות טיח לבן ואדום. שרידי קירות אבן נמצאו ברמות נמוכות יותר, וישנה השערה כי המבנים עשו שימוש בלבני בוץ ברמות גבוהות יותר.

ממצאים נאוליתיים מוקדמים כללו מספר רב של שברי כלי גיר לבנים (Vaisselle Blanche), יחד עם כלי חרס מאוחרים יותר שנקראו כלי חרס ממורקים בפנים כהות או DFBW. רק כלי אחד שוחזר מהחפירות הראשוניות; קערה עם גימור מסורק. שברים אחרים כללו קנקנים וקערות בצבע שחור, חום או אדום, אחד הראה גימור קש שנמצא בדרך כלל באתרים דרומיים יותר בבקעת הירדן. אחרים הראו עיטורים כגון שברים, דוגמאות חרוטות וטביעות חוט.

תל לבווה צפון הוא אתר ארכאולוגי גדול נוסף, כמה מאות מטרים צפונית לשם, בצד השני של הכפר והמעיינות. באתר נמצאו להבי חרמש משוננים דק, ראשי חיצים וגרזנים טרפזיים, גרזנים מתקלפים ושברי כלי חרס לבנים יחד עם כלי חרס מלוטשים עם דוגמאות ושבר של אובסידיאן. רוב הממצאים הצביעו על התיישבות בסביבות תקופת תל לבווה (דרום) וביבלוס. עולם החי כלל ככל הנראה חיות יער ובקר מבוית, כבשים ועיזים רבים.

 מקדש רומי 
בכפר נמצאות חורבותיו של מקדש רומי הנכלל בקבוצת מקדשי בקעת הלבנון. הוא היה בסגנון פרוסטיל, אך רק גוש אחד מהחומה המערבית נותר גלוי. המקדש היה בנוי בבנייה מודרנית. ישנם כעשרים מקדשים הממוקמים בין לבווה לעין אל-בייד.
 קישורים חיצוניים 

 מקדש לבווה באתר www.lebanon.com
 לבואה, לוקליבן

 הערות שוליים 

קטגוריה:מקדשים ברומא העתיקה
קטגוריה:לבנון: אתרים ארכאולוגיים