נופל מחוץ לזמן

"נופל מחוץ לזמן" הוא ספר של דויד גרוסמן שיצא לאור בשנת 2011 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר עוסק בתהליך האבל והשכול של הורים על מות ילדם ומנסה לבטא במילים את חווית השכול והאובדן. הספר נכתב בתגובה למות בנו אורי במלחמת לבנון השנייה. הספר זכה בשנת 2012 בפרס ברנר.

 תוכן 
הספר, הכתוב כשירה, קינה או חלום, מתאר מסע של אב אל בנו המת. בתחילת הסיפור הבעל נפרד מאשתו ומחיי היומיום שלו ויוצא אל ארץ המתים במטרה לפגוש את בנם, כי אינו יכול לשאת עוד את האובדן. מסע זה הוא מעגלי ומצטרפים אליו הורים שכולים נוספים שנמצאים באזור שבין החיים למוות, הצועדים למפגש עם ילדם המת. ההורים השכולים צועדים בתהלוכה, מהופנטים מצער ומשחזרים טיפין-טיפין את מה ששימרו מזיכרון ילדיהם. במהלך המסע הם מנסים להבין את פשר המוות ואת פשר האסון. בין ההורים השכולים נקשר קשר קרוב של שותפות גורל. במהלך הדרך עולים כאב גדול, תחושה ש"זה לא יכול להיות", אבדן על החיים הרגילים שהיו טרם האסון, קיפאון ומשיכה אל החידלון והאין. עולה כמיהה להיפגש שוב עם הילד ולהחיות אותו ואת הזיכרון וגם אפשרות לשרוד את מה שקרה יחד עם בן הזוג. יש חיפוש אחר האפשרות למצוא נשימה בתוך הכאב, למצוא מרחק מהבן המת שיאפשר חיים ולאפשר להורה חיים שיש בהם גם מקום לבנו המת. דרך הדמויות בספר יש ניסיון של גרוסמן למצוא מילים לעובדת המוות- לרשום את זה כדי להבין.

 ביקורת 
הספר "נופל מחוץ לזמן" זכה לשבחים רבים בקרב מבקרי ספרות ופסיכולוגים:

לילך וולך כתבה כי גרוסמן עושה שירות ציבורי גדול כשהוא מוצא מילים עבור מה שרבים חווים אך לא יכולים לבטא. היא כותבת: "על הספר המבריק הזה, על חשיפת הקרביים הזו, ועל מה שהוא עושה עבור ציבור קוראיו במילים שלו, מגיעה לו תודה עד אין קץ, והערכה מעומק הלב."

חוקר הספרות והסופר פרופ' אברהם בלבן כתב כי גרוסמן מצא בספר איזון מופלא בין צעקה לאיפוק. הוא תיאר את היצירה כ"מחקר ספרותי מפורט ומדוקדק באבלם של הורים, ובו בזמן צעקת שכול מהדהדת." בלבן ציין שהספר הוא יצירה בעלת היקף ועומק גדולים, שנוגעת בכל כך הרבה היבטים של התמודדות עם המוות שהיא חוצה זמן ומקום.

חוקרת הפסיכולוגיה והחברה ישראלית פרופ' עמיה ליבליך הגדירה את הספר כ"יצירת מופת גדולה ויוצאת דופן". וציינה כי "מעשה הסיפור עצמו מהווה גבורה עילאית ופתח לתקווה". על חוויית הקריאה בספר כתבה: "קוראת את השורות הקצרות כהד לפעימות הלב, בקצב הנשימה, כמו בהיפנוזה, בהזיה רב-חושית, ואיני יכולה להרפות."

עורך ומבקר הספרות יותם שווימר ציין שהספר הוא הכלאה בין כתיבה דרמטית לשירת קינה והבלחות פרוזאיות, המייצר את המארג הסיפורי החזק ביותר של גרוסמן עד כה. הוא הדגיש שהאפקט הרגשי הוא עצום, לא רק בשל הסיפור הביוגרפי, אלא בזכות המפגש בין העולמות שיוצר "חיכוך, אלימות, בערה" המועברים לקורא בעוצמה רבה. הוא כותב: "כל עמוד בספר חזק, מעניין ומרגש..התחושות החריפות והחזקות הללו מתורגמות לאחד הטקסטים המרגשים שנכתבו בעברית בשנים האחרונות."

חוקרת הספרות סמדר שיפמן כתבה שגרוסמן מתמודד בספר באומץ, ביושר ובאהבה אין קץ עם האובדן והשכול וכי הספר הוא ביטוי חד-פעמי, נטול סנטימנטליות ומרגש עד מאוד.

 ניתוח ספרותי 
השימוש בשירה: פרופ' אברהם בלבן ציין שהשימוש בשירה מעניקה לספר את כוחו הגדול. קולותיהם של הדמויות מעוצבים כמונולוגים שיריים. השימוש בשירה, הכולל שורות קצרות, ריתמוס וחריזה פנימית, משמש כיסוד של הרחקה אך במקביל מעניק כוח רב לכאבן של הדמויות.

הקשרים תרבותיים: הספר מתכתב עם המקרא, עם מיתוסים שונים כמו מיתוס הירידה לשאול כדי לפגוש את המתים ועם יצירות של יוצרים רבים. המציאות המתוארת אינה מציאות ישראלית. יש גיוון בסיבות המוות, במרחקי הזמן מהאסון ובמעמדות החברתיים של הדמויות ויש בכך לתת לשכול ממד אוניברסלי ועל-זמני. גרוסמן ציין כי המימד האוניברסלי קשור לרצונו לדבר בספר על המוות הפרטי האינטימי ולשחרר אותו מכל תיבת תהודה לאומית.

ריבוי קולות: הקולות המאכלסים את הסיפור הם כולם קולותיו של גרוסמן. כל אחת מהדמויות ורמזי סיפורה משקפים, כמו בחדר מראות, פנים נוספות של השכול, האבל והאובדן. ריבוי הקולות מאפשר נגיעות אינספור בגוונים שונים של אובדן. התחושה של התרוקנות ה"אני", של מוות בצל המוות, המשותפת לכל משתתפי הסיפור בקולות, מועברת לקוראים באופן צלול להכאיב.

חוויה טרום מילולית: פרופ' עמיה ליבליך כותבת שגרוסמן מקבל על עצמו לכתוב באזור הדמדומים שבו יש-אין-מלים, מה שנקרא בפסיכולוגיה השלב הטרום-מלולי של החוויה. ד"ר סמדר שיפמן כותבת שהספר כתוב בשורות קטועות וכי מבנה זה מבטא את תחושת הריסוק של חוויית האובדן ואת הקושי לבטא אותה באופן שלם. המעברים בין השורות הקטועות מאלצים את הקורא להשתהות ולהתעמק בזיכרון ובתחושה הקדם-מילולית של האבל.

תנועה והתמודדות: האנליטיקאי יהושע זיו פירש את המסע בספר כהתמודדות עם האובדן דרך תנועה ותיעוד. המסע אל ארץ המתים הוא ניסיון לצאת מחוץ למגבלות הזמן האנושי, כאשר התנועה עצמה, כמו גם מעשה הסיפור, הופכות לכוח מחייה וריפוי. הטקס של הירידה ל"בור" או "לקבר" מסמל לידה מחדש. דרכו, האב לומד להפריד את זיכרון בנו מהכאב, ולהבין ש"מותו לא מת", כלומר יש לזיכרון נוכחות חיה בצורה אחרת, המאפשרת לאב להרות משהו חדש ולהמשיך לנוע בחייו. הדיאלוג בין הדמויות חושף את המאבק בין תקיעות לתנועה, ואת האפשרות לפרידה מהזיכרון הכואב תוך שמירה על זיכרון חי ועל לידה נפשית מחודשת.

 תהליך הכתיבה 
תהליך כתיבת הספר היווה עבור גרוסמן אפשרות להיות "במקום שבו החיים והמוות נוגעים זה בזה בלי חציצה". מול תחושת האין שבמוות הכתיבה הייתה כיצירת תנועה בתוך האין, כנגד היכולת להמית. כתיבת הספר הייתה עבורו אקט של בחירה בחיים ותביעתם מחדש. בכתיבתו הייתה תחושת חופש ובחירה, התקוממות פנימית כנגד ההתקבעות במקום שהאסון ניסה לקבע אותו בו.

 עיבודים 
בשנת 2014 עובד הספר להצגה שהוצגה בתיאטרון גשר בבימויו של יחזקאל לזרוב.

בשנת 2024 עובד הספר להצגה על ידי קבוצת התיאטרון אנסמבל פספורט במוזיאון תל אביב בבימויה של יעל קרמסקי.

קטע מהסיפור הולחן לשיר שנקרא כשם הספר והולחן על ידי הילה כהן אלעזר.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ספרי דויד גרוסמן
קטגוריה:ספרי 2011
קטגוריה:ספרים שעובדו לבמה