משתה האלים (יאן ואן ביילרט)

משתה האלים הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי יאן ואן ביילרט, שצויר בין השנים 1635 ל־1640. היצירה מתארת סצנה מיתולוגית של משתה באולימפוס לציון נישואי תטיס ופלאוס, ומשלבת דמויותיהם של אלים מרכזיים מן המיתולוגיה היוונית והרומית. הציור מצוי באוסף מוזיאון מאנין  בעיר דיז'ון שבצרפת.

רקע ליצירה
יאן ואן ביילרט נולד באוטרכט בסביבות 1597 ופעל בעיר הולדתו רוב חייו, למעט תקופה בשנות ה־20 של המאה ה־17 שבה שהה ברומא. בתקופה זו היה חלק מקבוצת ציירים הולנדים מאוטרכט, בהם הנדריק טר ברוחן, חריט ואן הונתרסט ודירק ואן באבורן, שהושפעו עמוקות מאמנותו של קאראווג'ו. עם שובו להולנד שילב ביילרט ביצירתו השפעות קרוואג'יסטיות, אך משנות ה־30 ואילך אימץ סגנון קלאסיציסטי התואם את המגמות החדשות בציור ההולנדי. נושא "משתה האלים" היה פופולרי במיוחד בהולנד של אותה תקופה, בין היתר בעקבות הצלחת יצירתו של הנדריק חולציוס "נישואי פסיכה ואמור".

תיאור היצירה
הציור מציג חגיגה אלוהית בהר האולימפוס לרגל נישואי תטיס ופלאוס. בצד השמאלי מתוארים מינרווה, דיאנה, מרס, ונוס, ומאחוריהם פלורה, אלת האביב. במרכז השולחן יושב אפולון, מזוהה בכתרו ובליירתו, ומימינו נראים הרקולס עם אלה ונפטון עם קלשונו. בקצה הימני מופיעה אריס, אלת המריבה, אשר הניחה על השולחן את תפוח הזהב שעליו הכיתוב היווני "ליפה מכולן". התפוח ממוקם מול הרקולס והֵבֶּה. סביב השולחן נראים סאטירים רוקדים, נגנים, כֵּרוּבִים מעופפים, ושולחן ערוך בכלי זהב וכסף. בקדמת הבמה מופיע בכחוס שוכב, סוחט ענבי יין מעל פיו. לפי הערכת המומחים, חלק מהדמויות חסרות, כנראה בשל חיתוך של חלקה השמאלי של הבד; נוכחות טווסה של האלה יונו תומכת בהנחה זו.

 פרשנות והשוואות 
ביילרט בחר להציג את הרגע שבו אריס זורעת את זרע המחלוקת בין האלות, צעד שיוביל מאוחר יותר למשפט פאריס ולפרוץ מלחמת טרויה. התיאור של הסאטיר הרוקד ובכחוס השוכב מציגים הד חלש לסגנונו של קראוואג'ו, בגווני עור חמים ובמנחים לא שגרתיים, אך רוב מרכיבי הקומפוזיציה – ההרכב הפנורמי, גוני הקמאיו, הדגש על הקו והאור הבהיר – שייכים כבר לשלב הקלאסיציסטי ביצירתו. הנושא של משתה האלים היה פופולרי בהולנד, בין היתר בהשפעת היצירה "נישואי פסיכה ואמור" מאת הנדריק חולציוס, שעודדה גרסאות רבות לנושא. דימוי של חגיגה סביב שולחן מרכזי מזכיר במבנהו את האיקונוגרפיה של "הסעודה האחרונה" מתקופת הרנסאנס הגבוה, אף שההקשר כאן מיתולוגי. השוואה זו עלתה גם בטקס הפתיחה של אולימפיאדת פריז בשנת 2024, שבו חלק מהצופים זיהו השראה מ"המשתה של האלים" של ביילרט, בעוד אחרים ראו הקבלה ישירה ל"הסעודה האחרונה" של לאונרדו דה וינצ'י.

קישורים חיצוניים


 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורים המבוססים על המיתולוגיה היוונית
קטגוריה:ציורים המבוססים על מטמורפוזות
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:ציורים של קופידון
קטגוריה:ונוס בציור