מתינות

מתינות היא חוסר קיצוניות, נְטִיָּה להתפשרות ולדרך ביניים וכן חוסר בהילות ופזיזות, יִשּׁוּב הַדַּעַת, איפוק ושליטה שהאדם מפגין בהתנהגותו. מתינות היא דרך חיים המדגישה איזון והימנעות מהגזמה בדבר אחד.

בפילוסופיה המתינות נתפסת כמידה מוסרית מרכזית המבטאת שליטה עצמית, ריסון ואיזון. דרך ביניים בין קצוות של עודף וחסר, ומהווה יסוד לחשיבה אתית, לחיים מאוזנים ולהתנהלות מושכלת של היחיד והחברה.

בהקשר הפוליטי המתינות היא גישה פרגמטית המבקשת לקדם רפורמות תוך שמירה על חירות, יציבות וערכים דמוקרטים ושמתנגדת לקיצוניות ולאידאולוגיות נוקשות. היא מבוססת על איפוק, הכרה במורכבות המציאות, סובלנות ופשרה.

בהיבט הפסיכולוגי, המתינות מתקשרת לשליטה עצמית, ויסות רגשי ואיזון פנימי, וקשורה לרווחה נפשית, לאמפתיה ולחוסן. במסגרת הפסיכולוגיה החיובית, היא נמנית עם שש המידות האוניברסליות ומשקפת יכולת לווסת תשוקות ותגובות, להימנע מקיצוניות ולשמור על גמישות מחשבתית ורגשית.

במסורות דתיות רבות, המתינות נתפסת כמידה רוחנית מרכזית המעודדת שליטה עצמית, ריסון תשוקות, איזון בין רוח לחומר והימנעות מקיצוניות. היא נתפסת כתנאי לחיים מוסריים ולהתפתחות רוחנית ומבטאת נאמנות לערכים של חמלה, ענווה ושלום פנימי.

 מתינות בפילוסופיה 
ביוון העתיקה המתינות נחשבה לאחת המידות האנושיות המרכזיות והחשובות ביותר ולמרכיב חיוני בהתנהגות האתית. במקדש אפולו שבדלפי, נחרתה הכתובת היוונית  () "שום דבר לא בהגזמה". רעיון זה עיצב מסורת ארוכה של חשיבה על איפוק, שליטה עצמית ושיקול דעת.

המסורת הקדם־סוקרטית וספרות הרפואה המוקדמת, ובהן כתבי היפוקרטס ובהמשך גלנוס, תפסו בריאות גופנית ונפשית כתלויה בשמירה על איזון ומתינות בפעילות גופנית, בלימוד ובתזונה. כפי שמציין ההיסטוריון סטיבן שאפין, מסורת זו הדגישה את חשיבותם של מידתיות ואיזון כיסודות של אורח חיים תקין.

אצל סוקרטס ואפלטון, המתינות נמנית עם ארבע המידות הטובות לצד חוכמה (יכולת לשפוט נכון ובתבונה), גבורה וצדק. אפלטון הגדיר את המתינות כיכולת ריסון ושליטה על תשוקות ודחפים, וקבע כי היא מתקיימת כאשר “הטוב יותר שולט בגרוע יותר”, בהתאם לחלוקת הנפש לשלושה חלקים- השכלי, הרוחני/רגשי והתאוותני.

אריסטו העמיק את הדיון במתינות במסגרת תורת “הדרך האמצעית”. לפי תפיסתו, המידה הטובה מצויה בין עודף לבין חסר, והכרעה נכונה דורשת התחשבות בנסיבות – בזמן, במקום, וביחס לאנשים הנוגעים בדבר. המתינות היא תכונה נרכשת הדורשת תרגול וניסיון.במסורת הנאו-אריסטוטלית של אתיקת המידות, מתייחס המושג בעיקר להנאות גופניות וליחס לרכוש, ומובן כנטייה פנימית ולא רק כדפוס פעולה.

הסטואים, ובהם אפיקטטוס וסנקה, ראו במתינות יסוד הכרחי להשגת שלוות נפש ואיזון רגשי. המתינות נתפסה כיכולת לשלוט בהערכת הדברים ובתגובות הרגשיות, וכבסיס לחיים תבוניים.

בספרות הרומית מופיע רעיון דומה- הורטיוס הדגיש את הדרך הבינונית, ואילו טקיטוס ראה במתינות תכונה מרכזית של חוכמה מדינית, אף שלא פיתח תיאוריה פילוסופית שיטתית בנושא.

בפילוסופיה הסינית הקלאסית, מושג “הדרך האמצעית”(ה-Zhongyong) ביסוד המסורת הקונפוציאנית מבטא חתירה לאיזון והרמוניה בין רגשות, התנהגות וחובות חברתיות. בכתביו של לאו דזה ובמסורת הטאואיסטית מודגשת הימנעות מהקצנה ופעולה שאינה מאולצת, כחלק מהשאיפה לחיים טבעיים ומאוזנים.

במחשבה הפוליטית של העת החדשה תפסה המתינות מקום מרכזי בזרמים רחבים, במיוחד אצל הוגים שעסקו בחוקה, באיזון הכוח ובריסון הקיצוניות והיא הפכה לערך יסוד בדיון על שלטון תקין וצדק פוליטי. מונטסקייה קבע את המתינות כעיקרון המרכזי בפילוסופיה הפוליטית שלו. הוא התייחס לצתינות כנובעת מתוך "כבוד למורכבות העולם" וראה בה מעלה עליונה של המחוקק, הכוללת תכונת אופי של איפוק וזהירות, סגנון פעולה מדיני מאוזן, ומערכת מוסדית השומרת על חלוקת סמכויות. אצל טוקוויל המתינות היא האסטרטגיה והמתודה ו"הרוח" השזורה בעבודתו. ג'ון אדמס כתב ב־1776 כי ללא מתינות “כל אדם בעל כוח הופך לחיית טרף רעבתנית”. אדמונד ברק הדגיש כי המתינות היא מעלה קשה להשגה, המתאימה למי שניחן בתבונה ובאומץ מדיני.

 מתינות בפוליטיקה 
העיקרון של מתינות בפוליטיקה נתפס כמרכיב חיוני לדמוקרטיה בריאה, המציע נוגדן לקיטוב ולקיצוניות.

על פי פול או. קארסה מחבר הספר "דמוקרטיה במתינות: מונטסקייה, טוקוויל וליברליזם בר-קיימא" מתמקד ברעיון המתינות כבסיס ליברליזם חוקתי. הוא מתייחס לעיקרון המתינות כפועל בשלוש רמות מובחנות אך קשורות: הרמה הפילוסופית, המחייבת פתיחות למורכבות והתנגדות לרדוקציוניזם ולחשיבה טוטלית וחד משמעית. הרמה של מדע המדינה המדגישה כי אין תיאוריה יחידה שתקפה ויש לאזן בין עקרונות מוסריים שונים כגון חירות, שוויון, שלטון החוק ואמונות דתיות. והרמה המדינאית מעשית המדגישה את חשיבות שיקול הדעת בפוליטיקה, מנחה ממשל תקין ומאפשר לשכנוע ולפשרה למלא תפקיד מרכזי בשיח אזרחי ובחיים הדמוקרטיים. קארסה מדגיש כי ליברליזם אינו יכול להיות בר-קיימא ללא עקרון המתינות המנחה.

המרכז המתון והפרגמטי מייצג גישה המציעה להכיל מגוון, לשמור על רשות שופטת מהימנה ולהבטיח נורמות דמוקרטיות. מתינות היא חיונית לתחרות דמוקרטית בריאה, והיעדרה מעיד על קיטוב מוגזם. סגנון הפעולה המאופיין במתינות כולל אדיבות ואקלקטיות, בניגוד לטוהר אידאולוגי. המתונים מודעים לתוקף היחסי של השקפותיהם ומבינים כי הידע שבידם אינו מושלם. הם נוטים לראות את המציאות באופן מורכב ורב־ממדי, תוך הימנעות מחלוקות דיכוטומיות של "שחור ולבן" או "אנחנו מול הם". במקום לחפש פתרון מוחלט לבעיות מורכבות, הם מוכנים להגיע לפשרות סבירות במידת האפשר. הפוליטיקאי המתון נדרש למצוא איזון בין מרכיבים שונים, להיות נבון, ערני ומהיר תגובה, ולפעמים אף לשחות נגד הזרם באומץ, תוך דרישה שהצד השני יישמע בכל נושא שנוי במחלוקת.

אורליאן קריוטו מחבר הספר "מדוע לא מתינות? מכתבים לרדיקלים צעירים", מתאר את המתינות כעמדה המחויבת לשיקול דעת, אחריות ואיפוק, המעודדת רפורמות הדרגתיות ומבוקרות במקום מהפכות רדיקליות. לדבריו, המתינות נסמכת על "מעלה סובלנית ומנומסת" המגנה מפני גאווה ופנאטיות, ומבטאת גישה המכבדת פלורליזם. המתונים, רואים במתינות איכות של אופי ודרך חשיבה המהווה נוגדן לקיצוניות ולקיטוב, ולא רק פשרה לשמה.

סיימור מרטין ליפסט חיזק רעיון זה, וטען כי דמוקרטיה יציבה דורשת מתח מתון יחסית בין הכוחות הפוליטיים המתמודדים, וכי קיטוב חמור פוגע בשיתוף פעולה וביכולת להגיע לפשרה. לכן, מוסדות דמוקרטיים תלויים בכך ששחקנים פוליטיים יפעילו שכל ישר, ריסון עצמי ומידת מתינות.

בעת הנוכחית המתינות אינה מובנת היטב, היא נתפסת כטקטיקה ולא כעיקרון מנחה אמיתי. יחד עם דגש חסר על מתינות בחינוך האזרחי, מצב זה מהווה מקור לבעיות כגון קיטוב יתר, עליית הפופוליזם ומשבר מנהיגות. המחשבה הפוליטית העכשווית מתחילה לעיתים קרובות מ"אידיאל רציונלי בלתי מתפשר" ודורשת "סטנדרטים מלאים ובלתי מתפשרים של צדק," ואינה מקבלת בברכה את ידה המייצבת של המתינות. הוגים המאופיינים במיקוד חד-ממדי זוכים להערכה וקריאות למתינות נתפסות לרוב רק במישור המוסר הפרטי. קארסה מדגיש כי המתינות אינה "מרכזיות רכה" או "בלבול חסר היגיון" אלא "מתינות פילוסופית עם עמוד שדרה". מתינות המפורשת באופן שגוי עלולה להפוך לפשרה עמוקה מדי. כאשר מתמודדים עם אתגרים כמו מכחישי שינוי האקלים או התקפות על הדמוקרטיה, נדרשת גם מידה מסוימת של חד-צדדיות. המתונים חייבים להכיר בכך שהבעיה האמיתית היא הקיצוניות, ולפעול נגדה בכל הקבוצות, כולל קבוצתם שלהם.

 מתינות בפסיכולוגיה 
כריס פיטרסון ומרטין סליגמן, ממייסדי הפסיכולוגיה החיובית, סיווגו את המתינות כאחת משש המידות הטובות האוניברסליות והחשובות יחד עם חוכמה, אומץ, אנושיות, צדק והתעלות. בהקשר זה, מתינות מוגדרת כ"מידה הטובה של שליטה בעודף" והיא כוללת כל צורה של איפוק עצמי, שהיעדרו מוביל לבעיות אישיות וחברתיות. במסגרת הפסיכולוגיה החיובית, מתינות מתייחסת ליכולת לנהל את ההרגלים, המחשבות והרגשות ולהגן מפני עודף או חסר, והיא נחשבת גורם יסודי בניהול חיים מאוזנים, בריאים ומשגשגים. מידת המתינות מורכבת מארבע חוזקות אופי: סלחנות שמגינה מפני עודף כעס או שנאה, ענווה שמגנה מפני יהירות, תבונה מעשית שמגינה מפני חיפוש הנאה רגעית על חשבון תוצאות ארוכות טווח, וויסות עצמי שמגן מפני עודף תאווה וערעור רגשי. מחקר משנת 2020 מצא קורלציה חיובית מובהקת בין המתינות וארבע חוזקות האופי הקשורות בה, לבין התנהגות אמפתית. מחקר נוסף שנעשה בקרב מתבגרים מקסיקנים הראה כי החוזקות המרכיבות מתינות קשורות למניעת תוקפנות.

וורת'ינגטון ומקגראת', מציעים סיווג של המידות הטובות לשלוש קבוצות: מידות מבוססות חום (כגון אהבה, חמלה וסליחה), מידות מבוססות על מצפון (כגון צדק, אומץ ושליטה עצמית) ומידות אפיסטמיות (כגון חוכמה וסקרנות). המתינות לדבריהם, חוצה בין מידות מבוססות חום לבין מידות מבוססות מצפוניות ומקושרת למידות אחרות כמו סליחה, ענווה וסבלנות. שילובן תורם לאזרחות מחויבת וליצירת מערכות יחסים טובות. וורת'ינגטון מגדיר מתינות כאיפוק הממתן תגובות ומציין כי בעידן הנוכחי בו קיים קיטוב, היעדרה עלול לגרום לאנשים להגיב בעוצמה כלפי שונות בדעות, בעמדות פוליטיות, בגזע או בדת.

מספר אסטרטגיות להתמודדות עם עוולות דורשות מתינות ובהן: סובלנות- המונעת הסלמת קונפליקטים ומשמשת אמצעי יעיל לקידום שלום ופיוס, מזעור - שינוי תפיסתי שבמסגרתו סוגיה הנתונה לעימות נתפסת כפחות הרת גורל, וקבלה- הכוללת ניטרול רגשות שליליים ומחויבות להמשיך הלאה מבלי לשקוע בעבר.

עוצמת המתינות נמנית עם שלוש העוצמות שזוהו במסגרת "המודל התלת-ממדי של חוזקות אופי" (Three-Dimensional Model of Character Strengths) . זהו מודל המארגן חוזקות אופי בין שלוש קטגוריות: עוצמה בין-אישית, עוצמה אינטלקטואלית ועוצמת המתינות. במודל זה עוצמת המתינות מוגדרת כמאפיינים של אנשים אשר מתמידים בהשגת מטרות ומפגינים שליטה עצמית. היא משקפת את המרכיבים- יכולת שיפוט, ויסות, התמדה, למידה, זהירות וצניעות. החוקרים מציינים כי היא מהווה איכות חיובית מוערכת מבחינה מוסרית המשותפת לבני אדם בכל התרבויות. עוצמה זו נמצאה כבעלת קשר מובהק וחזק לשגשוג (Flourishing) וכמנבא החזק ביותר של שגשוג מבין שלוש העוצמות. היא מהווה מנגנון תיווך מרכזי בין מיינדפולנס לבין רווחה פסיכולוגית. לדוגמה, אנשים בעלי רמות גבוהות של שליטה עצמית (המשתקפת במתינות) נוטים לנקוט בהתנהגויות בריאותיות כגון שינה ואכילה מאוזנות התורמות לרווחה. שלושת העוצמות ובכללן מתינות נמצאו בקורלציה חיובית עם שביעות רצון מהחיים, שגשוג (Flourishing), תקווה, אסירות תודה, חוסן נפשי, וצמיחה פוסט-טראומטית ובקורלציה שלילית עם דיכאון, חרדה, מצוקה פסיכולוגית, מתח, שימוש פתולוגי באינטרנט והפרעת דחק פוסט-טראומטית. מחקר משנת 2020 שבחן את עוצמת המתינות אצל אחיות בבית חולים, על ידי מדידת שליטה עצמית, העלה כי שליטה עצמית תרמה באופן ישיר ועקיף לרווחה הפסיכולוגית, דרך חיזוק המסוגלות העצמית והתמיכה החברתית, אם כי השפעתה הישירה על הפחתת דיכאון לא נמצאה מובהקת.

בהיבט הקוגניטיבי, מתינות מתפקדת כנוגדן לדפוסי חשיבה קיצוניים של "שחור או לבן" ולעמדות נוקשות, המוגדרים כאחד מארבעת דפוסי החשיבה הבלתי־מסתגלים. דפוסים אלו מצמצמים את אפשרויות התגובה של האדם ופוגעים ביכולתו להסתגל לשינויים. המתינות, לעומתם, כרוכה ביכולת להמיר עקרונות מוחלטים ועיקשים בעקרונות גמישים ומותאמים למציאות משתנה.

היכולת למתן רגשות היא רכיב מרכזי ב"ניהול רגשות", שהיא אחד מחמשת המרכיבים המרכזיים במודל האינטליגנציה הרגשית של ג'ון ד. מאייר ופטר סאלוביי. ניהול רגשות מתייחס ליכולת לווסת ולמתן רגשות באופן המונע הצפה רגשית ומצוקה קשה, ובכך תורם לאיזון הנפשי ולתפקוד הסתגלותי.

 מתינות בדת 
 יהדות 
המתינות נתפסת ביהדות כערך עליון וכעקרון מנחה המעדיף דרכי נועם ושלום על פני קנאות. העיקרון המציין ש"דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום" מבטא את אופייה של היהדות הנאורה והמוסרית. המתינות עדיפה תמיד, ונתפסת כעמדה קבועה ונעלה, בעוד שהקנאות נחשבת למידה חריגה ומוגבלת בזמן, מקום ומצב ועדיפה רק כאשר היא נעשית לשם שמים.

על פי היהדות המתינות פועלת כמשקל נגד לתכונות שליליות הנחשבות ל"אויבי הנפש", כגון חיפזון, שטחיות וחוסר סבלנות. בניגוד למתינות, הקנאות נתפסת ככוח מעוור המטה את שיפוטם של חכמים, בעוד המתינות "פוקחת עיניים ומרחיבה את הלב".

המתינות אינה תכונה אחת, אלא מכלול שלם המורכב ממספר היבטים חיוניים. היא כוללת בתוכה המתנה, סבלנות, רוחב לב, התאפקות, זהירות, נימוסין, ענווה, יראה, יישוב הדעת ושיקול דעת.

על פי תנועת המוסר שצמחה בתחילת המאה ה-19 במזרח אירופה, מתינות נחשבת כמידה טובה הניצבת מול מידת הכעס. רכישת מידה זו, בצירוף מידות כענווה, אמת, נדיבות ורחמנות, נחשבת תנאי לחיים מאוזנים וטובים לאדם ולסביבתו.

במחשבת ישראל, המתינות מקושרת ל"דרך האמצע", רעיון ששורשיו בהגות היוונית (אריסטו) והשפיע על הוגים מרכזיים כדוגמת הרמב"ם שהציב את המתינות כאידיאל מרכזי ביהדות. כך למשל, היהדות אינה מצווה על סיגופים ופרישות יתרה, אלא על עבודת ה' מתוך שמחה ובמידה נכונה. הרמב"ם ראה ב"דרך האמצעית" דרך חיים המבטיחה בריאות גופנית, נפשית ובין אישית. הוא התייחס לדוגמאות בהם נדרשת מידתיות- כעס, התאוות לדברים שהגוף צריך, ממון, עבודה ומצב רוח. במסכת המידות הוא מדגיש שאדם צדיק “מנהל את אורחות חייו לפי עיקרון האמצע” בפרק ד’ של “הלכות דעות” הרמב"ם מגדיר את עיקרון ה’דרך הישרה’ כ"מידה בינונית שבכל דעה ודעה מכל הדעות שיש לו לאדם והיא הדעה שהיא רחוקה משתי הקצוות ריחוק שווה.

הלל הזקן נחשב לדוגמה ומופת למתינות שהתבטאה בסבלנותו הרבה וביכולתו למלא את תפקידו באופן מושלם, תוך התנהלות תמידית "ברוח הזמן והמקום".

רעיון המתינות בא לידי ביטוי גם בספר קהלת בו מוצג הרעיון שכל פעולה או מצב נדרשים במועדם וכל דבר מוצא את מקומו והאיזון שלו בזמן המיועד לכך.

 נצרות 
המתינות בהקשר לאיפוק ושליטה עצמית, תופסת מקום מרכזי במסורת הנוצרית ונחשבת לאחת מארבע המעלות הקרדינליות. תאולוגים נוצריים כמו תומאס אקווינס, טענו שאי אפשר להיות חכם ואמיץ בלי להיות מתון. עבורם, מה שמתון ומרוסן חופף למה שטוב. ג'וזף הול תיאר אותה כ"מיתר המשי העובר דרך מחרוזת הפנינים של כל המעלות".

בספרות הקודש הנוצרית (למשל משלי ט"ו:א') מודגשת חשיבות המתינות בתגובות והתמודדות עם כעס.

בספר החוכמה האפוקריפי, מתינות נמנית עם המעלות הגדולות ביותר.

 אסלאם 
המונח הערבי וַסַט (وسط) או וַסַטִיַּה (وسطية) פירושו "האמצעי", "המאוזן", או "הטוב ביותר". בהקשר האסלאמי הוא מתאר את "דרך האמצע"- אורח חיים צודק ומאוזן, הנמנע מקיצוניות ומדגיש חוויה מתונה של הדברים. מושג זה מדגיש את עקרונות הליבה של צדק, איזון וסובלנות ומופיע בטקסטים של הקוראן והסונה. בקוראן (בסורת אל-בקרה פסוק 143),המוסלמים מתוארים כקהילה בקו האמצעי/המאוזן, ומטרתו להנחות למימוש מאוזן של האסלאם, הרחוק מקיצוניות. המתינות היא הבחירה לנקוט בנקודת מבט, עמדה והתנהגות הנמצאות באמצע בין אפשרויות קיצוניות, והיא נחשבת למהות ההוראה האיסלאמי. בסדה 2:143 כתוב שיש לשמור על “אמת באורח חיים לא קיצוני” .

בתרבות הערבית, המתינות נתפסת כערך מרכזי הנגזר מהמקור הדתי. מתינות קשורה לעקרון יסוד באסלאם המשקף את האיזון בין קיצוניות לרשלנות. היא נתפסת כגישה אינטלקטואלית והתנהגותית השומרת על איזון באמונה, בהתנהגות ובאינטראקציה חברתית.

 טאואיזם 
המתינות נחשבת לחלק מרכזי בהתפתחות האישית של האדם בפילוסופיה ובדת הטאואיסטית הסינית. עקרון המתינות מופיע בשלושת כתבי היסוד המרכזיים של הפילוסופיה הטאואיסטית, הנקראים "שלושת האוצרות". לפי תפיסה זו, אין דבר שאי אפשר לנהוג בו במתינות - לא במעשים, לא ברצונות ואף לא במחשבות. הטקסט הטאואיסטי מדגיש פעולה ללא עודף והימנעות מהקצנה. האמונה היא כי באמצעות המתינות האדם משיג מצב טבעי יותר, נתקל בפחות התנגדויות בחייו, ומכיר במגבלותיו. המתינות על פי הטאואיזם מתוארת כרעיון מרכזי לחיים מאוזנים, בריאים ומלאי סיפוק. הטאואיזם מדגיש את הצורך לחיות בהרמוניה עם הטבע ולהתנהל על פי חוקיו הטבעיים, תוך כדי שמירה על אורח חיים מאוזן וקבוע, ללא חוסר וללא עודף ותוך איזון נכון ועדין בין עשייה לאי־עשייה. זה מתבטא באכילה ושתייה במתינות ובשמירה על סדר יום מעגלי הכולל תזונה, פעילות, תרגול ומנוחה בזמנים קבועים.

 בודהיזם 
דרך האמצע היא עקרון מרכזי בבודהיזם. עיקרון זה מתמקד בהימנעות מחשיבה דואליסטית ובקיום איזון בין קצוות הכרוך בהתבוננות מאוזנת. דרך זו מדברת על היכולת לתפוס גוני ביניים ולחוות אמביוולנטיות. המתינות, בהקשר זה, קשורה לראייה מפוכחת של המציאות כפי שהיא. היא כרוכה ביכולת להחזיק בעמדה שאינה דואליסטית, להימנע מהבחנות מוחלטות של טוב ורע, הצלחה וכישלון, "אני" ו"אחר", ובכך לטפח איזון מנטלי ורגשי הנחשב לאחת מארבע המידות הנעלות. דרך האמצע באה לידי ביטוי מעשי במסגרת הדרך המתומנת הנאצלת, הכוללת שמונה עקרונות של התנהגות, מחשבה ותודעה נכונה, ומכוונת לטיפוח מתינות בכל היבטי החיים: מוסריים, מנטליים ותודעתיים.

באמצעות תרגול המדיטציה מתפתחת היכולת להתבונן בתופעות מבלי להזדהות עמן, לזהות את ארעיותן, ולהשתחרר מהיצמדות הגורמת סבל. המתינות הבודהיסטית מתבטאת אפוא ביכולת לשהות במגע מודע עם המציאות, להימנע מתגובתיות יתר של תשוקה או דחייה, ולפעול מתוך שוויון נפש המוביל לראייה צלולה ולחירות פנימית.

 הערות שוליים 

קטגוריה:אתיקה