מס הברחת הון בגרמניה הנאצית

מס הברחת הון ברייך (בגרמנית: Reichsfluchtsteuer) היה חוק גרמני בתחום פיקוח על מטבע שהוחל ב-1931 כדי לבלום בריחת הון מהרייך הגרמני. לאחר עלייתם לשלטון, הנאצים השתמשו בחוק כדי למנוע ממי שמהגרים מגרמניה להוציא את כספם איתם החוצה.

החוק נוצר בצו ב-8 בדצמבר 1931 על ידי נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג. מס היציאה הוטל בעת יציאה ממושבו של הנישום בגרמניה, בתנאי שהחזקותיו עלו על 200,000 רייכסמארק או הכנסתו השנתית עלתה על 20,000 רייכסמארק. שיעור המס נקבע בתחילה ל-25%. בשנת 1931 היה שער הרייכסמארק קבוע על 4.2 רייכסמארק לדולר, כך ש-200,000 רייכסמארק שקולים ל-47,600 דולר (שווי ריאלי של 980,000 דולר לשנת 2024).בגרמניה הנאצית השתנתה מטרת המס מהרתעת בעלי ממון מיציאה לחוץ לגרמניה לשימוש בו ככלי של "גנבה בחסות החוק" להחרמת נכסי יהודים. יציאת היהודים מן הארץ הייתה רצויה ומותרת בעיני השלטון הנאצי, גם לאחר פלישת פולין, עד לצו של היינריך הימלר שאסר על יציאת יהודים ב-23 באוקטובר 1941. שיעור המס הועלה בהדרגה ושימש כ"סיפוח חלקי" של רכוש הפליטים היהודים.

 רקע היסטורי 
השפל הגדול של 1929 הוביל לביטולי הלוואות נרחבים במערכת הבנקאית הבין-לאומית; גרמניה נפגעה במיוחד, וחובות החוץ שלה הוערכו ב-24 מיליארד רייכסמארק בשנת 1931, מהם 5.25 מיליארד רייכסמארק נדרשו לפירעון במחצית הראשונה של השנה בלבד. הממשלה הגבילה את חופש תנועות ההון ושליטה בהמרת מטבע חוץ, לצד צעדי צנע והעלאת מס הכנסה. צעדים אלה האיצו בריחת הון, ומס היציאה נועד להרתיע בעלי ממון מיציאה מן הארץ.

הרעיון להעניש "עריקה לא פטריוטית" (מעבר לחוץ לגרמניה לשם הימנעות ממס) לא היה חדש. כבר ב-1918 נחקק "החוק נגד התחמקות ממס" (בגרמנית: Gesetz gegen die Steuerflucht, ספר Reichsgesetzblatt I, עמ' 951) שבוטל ב-1925.

בעקבות משבר המשילות בשלהי רפובליקת ויימאר הוחלו שורה של צווי חירום במקום חקיקה פרלמנטרית רגילה.

 הצו מ-8 בדצמבר 1931 
שמאל|ממוזער|צו החירום מ-8 בדצמבר 1931.
מס הברחת ההון מהרייך היה אחד ממכלול צעדים ב"צו הרביעי של נשיא הרייך להגנת הכלכלה והכספים ולהגנה על השלום האזרחי" (בגרמנית: Vierte Verordnung des Reichspräsidenten zur Sicherung von Wirtschaft und Finanzen und zum Schutze des inneren Friedens, פורסם ב-Reichsgesetzblatt 1931 I, עמ' 699–745): נכללו בו גם הסדרי מחירים, ריביות, דיור, ביטחון סוציאלי, דיני עבודה וכללים פיסקליים, וכן רגולציה על נשק ואיסור ארגונים במדים.

כ"צעד נגד בריחת הון והתחמקות ממס" נקבע כי אזרחים שהיו אזרחי גרמניה ב-31 במרץ 1929 ועברו או יעברו לחוץ לגרמניה עד 31 בדצמבר 1932, יתחייבו במס, בתנאי שנכסיהם החייבים במס עלו על 200,000 רייכסמארק או הכנסתם השנתית עלתה על 20,000 רייכסמארק. שיעור המס נקבע ל-25% מסך הנכסים או ההכנסה, וחל גם רטרואקטיבית.

נישומים שניסו להתחמק מן התשלום יכלו להיענש במאסר של שלושה חודשים לפחות ובקנס בלתי מוגבל. שמות הנמלטים פורסמו בכרזת מבוקש ב-Deutscher Reichsanzeiger, והיו נתונים למעצר בבואם חזרה לגרמניה. נכסים שנמצאו בגרמניה ונשאו על שם נמלטים מחוץ לגרמניה חולטו.

החוק היה אמור לפוג בסוף 1932, אולם באותה שנה הוארכה עד ל-31 בדצמבר 1934 (Reichsgesetzblatt I, עמ' 572).

 גרמניה הנאצית 
הצו המקורי שונה משמעותית ב"חוק בדבר שינוי ההוראות על מס היציאה מהרייך" (בגרמנית: Gesetz über Änderung der Vorschriften über die Reichsfluchtsteuer) ב-18 במאי 1934 (RGBl. 1934 I, עמ' 392–393), והוארך שש פעמים עד שתוקן ב-9 בדצמבר 1942 (RGBl. I, עמ' 682) להישאר בתוקף ללא הגבלת זמן.

שינוי מרכזי ב-1934 הוריד את סף הנכסים החייבים במס מ-200,000 רייכסמארק ל-50,000 רייכסמארק (שווי ריאלי של 280,000 דולר לשנת 2024). אמצעי השומה שונו גם הם לרעת מהגרים פוטנציאליים. כך הורחב קהל החייבים, והמס, שנועד במקור למי שמבקשים להפחית נטל מס מרצון, פגע בפועל בעיקר ביהודים שביקשו לעזוב בשל חשש מוצדק לאלימות, כליאה ומגבלות תעסוקה.

לפני עלייתו של אדולף היטלר לשלטון ב-1933 היקף הגבייה היה קטן, ומיליון רייכסמארק מיליון נגבו בשנת 1932. לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, גל הפליטים, בעקבות חקיקה אנטי-יהודית בגרמניה הנאצית לפני המלחמה, הפך את המס למקור הכנסה משמעותי: ב-1933 נגבו 17 מיליון רייכסמארק, וב-1938 הגיע לשיא של 342 מיליון רייכסמארק. בסך הכול נגבו 941 מיליון רייכסמארק במסגרת המס, שווי ריאלי של 4 מיליארד דולר ב-2019; מוערך כי 90% מהסכום הגיע מנרדפים מטעמי דת או גזע.

 אכיפה 
להגירה חוקית נדרש "אישור מס" (בגרמנית: Unbedenklichkeitsbescheinigung) מרשות המיסים המאשר תשלום מס היציאה ושאר המיסים. כשעלה חשד לכוונת הגירה, רשאית הייתה לשכת הפיקוח על מטבע של רשות המיסים לדרוש פיקדון בגובה המס. נבנתה רשת מעקב: הרייכספוסט עקב אחר שינויי כתובת של יהודים; חברות הובלה חויבו לדווח על העברות; נוטריונים דיווחו על מכירות מקרקעין; חברות ביטוח דיווחו על פדיונות פוליסות. הגסטפו האזין ומעקב אחר דואר ושיחות של חשודים.

גם לאחר תשלום המס לא הובטחה יציאה עם יתרת הרכוש. מגבלת מט"ח נקבעה ל-10 רייכסמארק. פיקדונות וניירות ערך הועברו לחשבונות מוקפאים, ומהם ניתן היה להעביר כספים לחוץ לגרמניה רק בתשלום קנסות כבדים. שיעור הכספים המוחרמים עלה עם הזמן:
 ינואר 1934: 20%
 אוגוסט 1934: 65%
 אוקטובר 1936: 81%
 יוני 1938: 90%
 ספטמבר 1939: 96%

 ביטול 
החוקים בוטלו ב-23 ביולי 1953 ב"חוק לביטול הוראות מס מיושנות" (Bundessteuerblatt 1953 I, עמ' 276). הצעת חוק חלופית שנדונה בממשלה לא הוגשה לבונדסטאג, שכן היו כבר אמצעים אחרים נגד הברחת הון תחת פיקוח בעלות הברית.

 השבה 
"צו הממשל הצבאי מס' 59; השבת רכוש בר-זיהוי" מטעם שלטון הכיבוש האמריקאי הורה להשיב את מס הברחת ההון ברייך ככל שנקשר להגירת נרדפים. חוקי ההשבה בגרמניה מ-1953 כללו מגבלות וחישובים בלתי נוחים בסעיף 21, שהוסרו בתיקון 1956 בסעיף 59. ההחזרים היו חלק ממערך ה-Wiedergutmachung, ובכלל זה השבת תשלומי מס על רכוש יהודי (גרמניה 1938).

 ראו גם 
 אריזציה
 הסכם העברה
 חוקי נירנברג
 חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי
 תעודת ייחוס ארי
 ורליק ורגיסי

 לקריאה נוספת 


 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:שואת יהודי גרמניה
קטגוריה:רפובליקת ויימאר: חוק ומשפט
קטגוריה:גרמניה הנאצית: חוק ומשפט
קטגוריה:גרמניה הנאצית: כלכלה