ג'ורג' צ'פמן

ג'וֹרְג' צֶ'פְּמַן (באנגלית: George Chapman; ) היה מחזאי, מתרגם ומשורר אנגלי. הוא היה מלומד קלאסי שעבודתו מראה את השפעתה של האסכולה הסטואית. צ'פמן נחשב למבשרם של  של המאה ה-17. הוא זכור בעיקר בזכות תרגומיו לאיליאדה ולאודיסיאה של הומרוס, ול ההומרית.

שייקספיר היה בן זמנו של צ'פמן, וישנן עדויות כי הכיר כמה מיצירותיו. המבקר והעיתונאי הסקוטי  שיער שצ'פמן היה "המשורר היריב" המוזכר בסונטות של שייקספיר.

קורות חיים
צ'פמן נולד ב בהרטפורדשייר. נראה שאביו היה אמיד למדי, אך ג'ורג' היה הבן הצעיר, ונאלץ להתפרנס למחייתו. מיצירתו הספרותית ניכר כי רכש שליטה טובה בלטינית ויוונית (אף על פי שבתרגומיו מיוונית הסתמך על עבודתם של חוקרים מוקדמים יותר). קיימת השערה שלמד באוניברסיטת אוקספורד מבלי לקבל תואר, אך אין ראיות מהימנות המאשרות זאת. מעט מאוד ידוע על תחילת חייו של צ'פמן, אך מארק אקלס חשף רשומות החושפות רבות על קשייו.

בצעירותו, צ'פמן שהה בביתו של סר . סדלר, אדם אמיד שהתמחה בדיפלומטיה אנגלו-סקוטית, התגורר בלונדון ובאחוזתו הכפרית בסטאנדון, הרטפורדשייר. צ'פמן נתקל בשתי בעיות שליוו אותו במהלך הקריירה שלו: חובות והכישלון למצוא פטרון שיוכל להעניק לו תמיכה ארוכת טווח.

בשנת 1585 פנה אל צ'פמן אדם בשם ג'ון וולפול האב מרחוב סילבר, לונדון. וולפול הציע לספק ערבות להלוואה שתעניק לצ'פמן כסף "לשימושו הראוי בשירותו של האביר הנכבד סר ראלף סדלר". סדלר נפטר בשנת 1587. בנו  היה גם הוא דמות פוליטית בולטת (ג'יימס הראשון שהה בסטנדון במסעו ללונדון לתבוע את הכתר האנגלי), אך בעוד צ'פמן שמר על קשר עם משפחת סדלר, הוא בילה את שנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-16 מחוץ למדינה. הוא השתתף בפעילות צבאית בארצות השפלה, ולחם תחת הגנרל האנגלי הנודע סר .

צ'פמן חזר לאנגליה בשלב כלשהו בשנות ה-90 של המאה ה-16. הקומדיה שלו "הקבצן העיוור מאלכסנדריה" עלתה לבמה לראשונה בשנת 1596. במשך שנים רבות הוא סבל בשל המסמכים שעליהם חתם בשנת 1585. וולפול, שהתברר כבעל היסטוריה של הלוואות טורפניות, גרם למעצרו של המשורר בשל חוב בשנת 1600. כאשר בשנת 1608 תבע בנו של וולפול שוב (כמנהל עיזבונו של אביו), המוצא היחיד של צ'פמן היה לעתור ל בבקשה לצו מן היושר.

בנו של וולפול טען כי סיכויי הקריירה של צ'פמן היו טובים יותר אילולא פנה לשירה. בלי קשר לספקולציות היפותטיות, אין ספק שהיה לו חוסר מזל עם פטרונים; רוברט דברו, רוזן אסקס השני ונסיך ויילס, הנסיך הנרי, שניהם מצאו את מותם בטרם עת. הראשון הוצא להורג באשמת בגידה על ידי אליזבת הראשונה בשנת 1601, והאחרון מת מטיפוס הבטן בגיל שמונה עשרה בשנת 1612. עוניו של צ'פמן, שנבע מכך, לא פגע ביכולתו או במעמדו בקרב עמיתיו המשוררים והמחזאים.

בשלב מסוים נראה כי צ'פמן חזר להרטפורדשייר כדי להתחמק מנושיו, אך הוא נפטר בלונדון. הוא נקבר בכנסיית . אנדרטה לזכרו, שעוצבה על ידי איניגו ג'ונס, סימנה את קברו, והיא ניצבת כיום בתוך הכנסייה. ג'ונס היה חבר של צ'פמן ושיתף עמו פעולה בפרויקטים כגון "המסכה הבלתי נשכחת של מידל טמפל ולינקולנ'ס אין".

מחזות
שמאל|ממוזער|250px|אחוזת סטאנדון, ביתם של משפחת סאדלר בהרטפורדשייר
 הקבצן העיוור מאלכסנדריה (The Blind Beggar of Alexandria)
 יום של עליצות גחמנית (An Humorous Day's Mirth)
 שארל הגדול, או הקיסר המוטרד (Charleymayne, or the Distracted Emperor)
 סר ג'יילס גוסקאפ (Sir Giles Goosecap)
 ביוסי ד'אמבואה (Bussy D'Ambois)
 קיסר ופומפיוס (Caesar and Pompey)
 כל הטיפשים (All Fools)
 מזרחה הידד! (Eastward Hoe)
 מסייה ד'אוליב (Monsieur D'Olive)
 דמעות האלמנה (The Widow's Tears)
 השוער הג'נטלמן (The Gentleman Usher)
 הקנוניה והטרגדיה של שארל, דוכס בירון (The Conspiracy and Tragedy of Charles, Duke of Byron)
 אחד במאי (May Day)
 נקמתו של ביוסי ד'אמבואה (The Revenge of Bussy D'Ambois)
 הטרגדיה של שאבו, אדמירל צרפת (The Tragedy of Chabot, Admiral of France)
 רולו דוכס נורמנדיה (Rollo Duke of Normandy)

קומדיות
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-16, הפך צ'פמן למחזאי מצליח, ועבד עבור  ומאוחר יותר עבור . עם הקומדיות שלו נמנות "הקבצן העיוור מאלכסנדריה" (1596; נדפס 1598), "יום של עליצות גחמנית" (1597; נדפס 1599), "כל הטיפשים" (נדפס 1605), "מסייה ד'אוליב" (1605; נדפס 1606), "השוער הג'נטלמן" (נדפס 1606), "אחד במאי" (נדפס 1611), ו"דמעות האלמנה" (נדפס 1612). מחזותיו מראים נכונות להתנסות בצורות דרמטיות: "יום של עליצות גחמנית" היה אחד המחזות הראשונים שנכתבו בסגנון , שבן ג'ונסון השתמש בו מאוחר יותר ב"כל אדם במזגו" ו"כל אדם והליכותיו". עם "דמעות האלמנה", הוא היה גם אחד הכותבים הראשונים ששילבו קומדיה עם נושאים רציניים יותר, ובכך יצר את הטרגיקומדיה שפרסמו מאוחר יותר .

שמאל|ממוזער|250px|מצבתו של צ'פמן ניצבת בתוך כנסיית סנט ג'יילס אין דה פילדס בלונדון. האנדרטה, שצורתה כמזבח רומי, עוצבה ומומנה על ידי איניגו ג'ונס, ובעבר ניצבה בחצר כנסיית סנט ג'יילס.
הוא גם כתב מחזה אחד בשיתוף פעולה. "מזרחה הידד!" (1605), שנכתב עם ג'ונסון ו, הכיל התייחסויות סאטיריות לאנשי חצר המלכות הסקוטים שהיוו את פמלייתו של המלך החדש ג'יימס הראשון; הדבר הוביל למאסרם של צ'פמן וג'ונסון בעקבות תביעה של סר ג'יימס מארי מקוקפול, "נער בית הכיסא" ה"נבזי" של המלך. מכתבים שונים שכתבו למלך ולאצילים שרדו בכתב יד ב הידוע ככתב יד דובל (Dobell MS), ופורסמו על ידי א"ר בראונמולר כ"ספר מכתבים מהמאה השבע-עשרה". במכתבים, שני הגברים התנערו מהשורה הפוגענית, ורמזו כי מרסטון היה אחראי להערה המעליבה. חיבורו של ג'ונסון "שיחות עם דראמונד" מתייחס למאסר, ומציין שהייתה אפשרות שאפם ואוזניהם של שני המחברים "יישספו" כעונש, אך במבט לאחור ייתכן שג'ונסון הגזים בסיפור.

ידידותו של צ'פמן עם ג'ונסון הגיעה לקיצה, אולי כתוצאה מהסכסוך הפומבי של ג'ונסון עם איניגו ג'ונס. כמה שורות סאטיריות ונוקבות, שנכתבו זמן מה לאחר שריפת שולחן הכתיבה והניירות של ג'ונסון, מספקות עדות לקרע. השיר, הלועג להתנהגותו התוקפנית של ג'ונסון וליוהרתו, לא פורסם במהלך חייו של צ'פמן; הוא נמצא במסמכים שנאספו לאחר מותו.

טרגדיות
הטרגדיות הגדולות ביותר של צ'פמן שאבו את נושאיהן מההיסטוריה הצרפתית של אותה תקופה. עם יצירות אלה נמנות "ביוסי ד'אמבואה" (1607), "הקנוניה והטרגדיה של שארל, דוכס בירון" (1608), "נקמתו של ביוסי ד'אמבואה" (1610) ו"הטרגדיה של שאבו, אדמירל צרפת" (פורסם 1639). שני המחזות על אודות בירון נאסרו להצגה – אם כי, כאשר החצר עזבה את לונדון, הם הוצגו בגרסתם המקורית והבלתי מצונזרת על ידי "ילדי הקאפלה".

המחזה "הקנוניה והטרגדיה של בירון" פגע בשגריר הצרפתי, ככל הנראה משום שנכללה בו סצנה שתיארה את אשתו ופילגשו של אנרי הרביעי, מלך צרפת מתווכחות ורבות פיזית, ורוברט ססיל שוכנע להוציא צו למעצרו של צ'פמן. עם זאת, נראה כי , התערב כדי למנוע את ביצוע הצו. עם פרסום המחזה, החומר הפוגעני הוסר, וצ'פמן מתייחס למחזה בהקדשה שכתב לסר  כאל "שירים עניים שבותרו".

יצירתו היחידה בתחום הטרגדיה הקלאסית, "קיסר ופומפיוס" (נכתב 1604, פורסם 1631), על אף שהיא "בעלת תבונה מדינית", יכולה להיחשב להישגו הצנוע ביותר בסוגה זו.

מחזות אחרים
צ'פמן כתב את "הנגר הזקן מאולדגייט", שהוצג על ידי "ילדי סנט פול" בין ינואר לפברואר 1603 – מחזה שעורר מחלוקת בשל הדמיון בין תוכנו לבין הליכים משפטיים שהתנהלו באותה עת בין אדם בשם ג'ון פלאסקט (כורך ספרים מקומי) ואגנס האו (שהייתה מאורסת לפלסקט). המחזה נרכש מצ'פמן על ידי תומאס וודפורד ואדוארד פירס תמורת 20 מארק (סכום נכבד ליצירה כזו באותה תקופה) והוביל לתביעה משפטית שהובאה בפני ה.

צ'פמן כתב את אחת ה המצליחות ביותר של , "המסכה הבלתי נשכחת של מידל טמפל ולינקולנ'ס אין", שהוצגה ב-15 בפברואר 1613. לדברי חוקר הספרות האנגלי , גם "המסכה של שנים עשר החודשים", שהוצגה בלילה השנים-עשר של 1619 והודפסה לראשונה על ידי  בשנת 1848 ללא ציון שם המחבר, מיוחסת לצ'פמן.

חוקרים חלוקים בדעתם בשאלה האם יש לייחס לצ'פמן את כתיבתם של מספר מחזות אנונימיים אחרים מתקופתו.  משער שמחזהו הראשון היה "התחפושות". הוא הוצע כמחבר, במלואו או בחלקו, של "סר ג'יילס גוסקאפ", "שני אנשים חכמים וכל השאר טיפשים", "מעיין האופנות החדשות", ו"הטרגדיה של העלמה השנייה". מבין אלה, רק "סר ג'יילס גוסקאפ" מקובל על ידי חוקרים כי נכתב על ידי צ'פמן (The Plays of George Chapman: The Tragedies, with Sir Giles Goosecap, בעריכת אלן הולידיי, הוצאת אוניברסיטת אילינוי, 1987).

בשנת 1654, פרסם מוכר הספרים  את המחזה "נקמה על כבוד" כיצירה של צ'פמן. החוקרים דחו ייחוס זה; ייתכן שהמחזה נכתב על ידי . "אלפונסוס, קיסר גרמניה" (שנדפס גם הוא ב-1654) נחשב בדרך כלל לייחוס שגוי נוסף לצ'פמן.

המחזות האבודים "האהבה הגורלית" ו"אשת אצולה מיורקשייר ובנה" יוחסו לצ'פמן ברישומי פנקס חברת כלי הכתיבה (Stationers' Register) בשנת 1660. שני המחזות הללו היו בין אלה שהושמדו בשריפות המטבח המפורסמות על ידי הטבחית של . המחזה האבוד "כריסטיאנטה" (נרשם ב-1640) היה אולי שיתוף פעולה בין צ'פמן ל, או גרסה מחודשת של ברום ליצירה של צ'פמן.

משורר ומתרגם
יצירותיו המוקדמות ביותר של צ'פמן שפורסמו היו הפואמות הפילוסופיות והחידתיות "צֵל הלילה" (1594) ו"משתה החושים של אובידיוס" (1595). האחרונה נתפסה כתגובה לפואמות הארוטיות של התקופה, כמו "אסטרופיל וסטלה" של פיליפ סידני ו"ונוס ואדוניס" של שייקספיר. פואמות נוספות מאת צ'פמן כוללות את "דה גיאנה, שיר אפי" (1596), על עלילותיו של סר וולטר ראלי; השלמה ליצירתו הבלתי גמורה של כריסטופר מארלו, "הרו ולאנדרוס" (1598); ו"אאותימיה רפטוס; או דמעות השלום" (1609).

ישנם הרואים בצ'פמן את "המשורר היריב" המוזכר בסונטות של שייקספיר (בסונטות 78–86), אם כי השערה זו מציבה אותו כאחד מני רבים אפשריים.

החל משנת 1598, הוא פרסם את תרגומו לאיליאדה בחלקים. בשנת 1616, התרגומים המלאים לאיליאדה ולאודיסיאה הופיעו בספר "כל כתבי הומרוס", שהיה התרגום המלא הראשון לאנגלית. עד לתרגומו של אלכסנדר פופ (שהושלם ב-1726), תרגומו של צ'פמן היה הפופולרי ביותר בשפה האנגלית, והיה הדרך שבה רוב דוברי האנגלית פגשו יצירות אלו. המיזם היה אמור להיות רווחי: פטרונו, הנסיך הנרי, הבטיח לו 300 לירות שטרלינג עם השלמת העבודה וכן קצבה. אולם, הנרי נפטר בשנת 1612 ואנשי ביתו התנערו מההתחייבות, והותירו את צ'פמן ללא פטרון וללא הכנסה. במכתב ששרד, צ'פמן מבקש את הכסף המגיע לו; בקשתו לא נענתה. תרגומו של צ'פמן לאודיסיאה כתוב בפנטמטר יאמבי,. במילים אחרות, זוהי שורה בת 10 הברות בסך הכל, עם תבנית קצב קבועה של חלש-חזק, חמש פעמים, בעוד תרגומו לאיליאדה כתוב ב. (המקור היווני כתוב בהקסמטר דקטילי). צ'פמן מרחיב ומוסיף לעיתים קרובות על תכניו המקוריים של הומרוס כדי להוסיף פרטים תיאוריים או פירוש והדגשה מוסריים ופילוסופיים.

צ'פמן תרגם גם את ההמנונים ההומריים, את ה"גאורגיקה" של ורגיליוס, את "מעשים וימים" של הסיודוס (1618, הוקדש לפרנסיס בייקון), את "הרו ולאנדרוס" של  (1618) ואת "הסאטירה החמישית" של יובנאליס (1624).

תרגומו של צ'פמן להומרוס זכה להערכתו של פופ בזכות "הרוח הנועזת והלוהטת המפיחה חיים בתרגומו, דבר הדומה למה שניתן לדמיין שהומרוס עצמו היה כותב", אף שפופ גם הסתייג מהסגנון הגס ומאי-הדיוקים של צ'פמן. ג'ון קיטס הביע את הערצתו הנלהבת לאותנטיות ההומרית בתרגומו של צ'פמן בשירו המפורסם "על ההתבוננות הראשונה בהומרוס של צ'פמן". צ'פמן זכה לתשומת לב גם מצד סמואל טיילור קולרידג' וט. ס. אליוט.

קישורים חיצוניים




 Works by or about George Chapman at the Internet Archive
 An Epicede, or Funeral Song Online text
 Chapman's Homer: The Iliad and The Odyssey

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:מחזאים אנגלים
קטגוריה:משוררים אנגלים
קטגוריה:מתרגמים מיוונית
קטגוריה:מתרגמים לאנגלית
קטגוריה:ילידי 1559
קטגוריה:נפטרים ב-1634