קבוצת הדיאלוג בסלון היהודי-פלסטיני

קבוצת הדיאלוג בסלון היהודי־פלסטיני היא קבוצת יישוב סכסוכים ושלום שהוקמה בשנת 1992 בסן מטאו, קליפורניה. הפגישה הראשונה התקיימה באחד הבתים המקומיים. נכון לספטמבר 2019, הקבוצה נותרה פעילה והמשיכה להיפגש מדי חודש בבתיהם של החברים. שיטת יישוב סכסוכים פנים־אל־פנים שפותחה על ידי קבוצת הדיאלוג זכתה להתעניינות גוברת ברחבי העולם מצד מחנכים, חוקרים, עיתונאים, פעילים, מדריכים ואסטרטגים, ובכלל זה מחלקת המדינה של ארצות הברית, המפיצה סרטי הדרכה שהופקו על ידי הקבוצה באפריקה.

חברי הקבוצה יזמו והעניקו תמיכה בהנחיה בסדנאות ובכנסים ומפגשי נוער, יצירת מדריכי הנחיה מודפסים ווידאו, ומענה לבקשות לראיונות בתקשורת. ההתעניינות בתקשורת הארצית בפעילותם גברה במהלך האינתיפאדה בשנת 2000. מייסדי הקבוצה נשאו את נאום הסיום לשנת 2017 באוניברסיטת נוטרדם דה נאמור, שכותרתו "סיפורי שינוי: יצירת תרבות של תקשורת במאה האזרחים".
 ההתחלה 
הגורם המניע הראשוני להקמת קבוצת הדיאלוג היה דגמי דו-קיום שעלו בשנות ה־80 של המאה ה־20 במזרח התיכון ובאפריקה. דוגמאות לכך הן נווה שלום – כפר שבו חיות יחד משפחות יהודיות ופלסטיניות אזרחי ישראל ולומדות יחד, ו"קוויןוניה" בדרום אפריקה, שהוקמה על ידי ניקו סמית בתקופת האפרטהייד בדרום אפריק, ואיגדה אלפי שחורים ולבנים לשיתוף ארוחות וסיפורים, ולעיתים במקומות ציבוריים תוך סיכון חייהם. שתי היוזמות זכו יחד להוקרה בטקס פרסי "לאחר המלחמה" שנערך בסן פרנסיסקו בשנת 1989. המילה "קוויןוניה" משמעותה "להיות שייכים יחד" או "חברות באמצעות שיתוף אינטימי".

רבים מחברי קבוצת הדיאלוג הזו נטועים עמוק בעקרונות ובמסורות החינוכיות של תנועת "לאחר המלחמה" בשנות ה־80, שהוקמה על ידי מוסדות הקהילה הגלובלית, אשר שימשה כספונסר הראשי של הקבוצה. תמיכה בפיקוח הפיננסי ניתנה לאחר מכן על ידי מרכז פתרון סכסוכים חצי האי.

בשנת 1991, רבים ממייסדי קבוצת הדיאלוג, שעבדו עם מוסד "לאחר המלחמה" ומרכז סטנפורד לסכסוכים ומשא ומתן, אספו מנהיגי אזרחים פלסטינים וישראלים אשר ניסחו וחתמו על "מסגרת תהליך שלום אזרחי".

 מודל דיאלוג בסלון 
שמאל|ממוזער|300x300 פיקסלים| קבוצת הדיאלוג בסלון היהודי־פלסטיני

במסגרת בניית שלום, המשתתפים הראשונים – נשים וגברים מוסלמים יהודים ונוצרים בקבוצת הדיאלוג – היו נחושים לייצא פתרונות במקום לייבא בעיות. מטרתם הייתה ליצור מודל עתיר מעורבות אנושית – ולא עתיר כסף – שקל לשכפול וניתן ליישום בבית, שיהיה מקביל ומשלים את תהליך השלום הממשלתי בסכסוך הישראלי-פלסטיני וגם באזורים אחרים בעולם. עד שנת 1993, המו״מ הממשלתי הבהיר את הצורך בהשתתפות אזרחית מחייבת ובחדשנות בתוכניות "אזרח לאזרח", כפי שמופיע בנספח ו׳ להסכמי אוסלו משנת 1993.

כפי שעוצב, תיאום קבוצת הדיאלוג בסלון מעניק צורה דינמית למודל המתפתח של ביטחון אנושי, המתמקד באדם, ומאתגר את המושגים המסורתיים של ביטחון לאומי, המתמקדים בממשלה ומדגישים את היציבות הקיימת ברמה מדינתית, אזורית ועולמית.
 אמצעי השינוי 
קבוצת הדיאלוג מתבוננת על שינוי מנקודת מבט בינארית – מרכיב "לא" ומרכיב "כן". בעוד שהדיאלוג מגדיר את מרכיב "לא" – מה שהוא שגוי, מפורק ודורש תיקון – המטרה העיקרית שלו היא לגלם ולצייר את תמונת "כן". המטרה היא להתמקד פחות במה שהוא ישן ומיושן – מה שלא עובד – ויותר בדגימה של המרכיב החדש, "כן", שעובד לטובת כולם. הניסיון המתמשך של קבוצת הדיאלוג מראה שהשינוי מתחיל במעגלים קטנים של יוצרי תרבות ומובילי שינוי מקומיים.

אמצעי תקשורת לקידום קשרים, לשחרור יצירתיות וליצירת שינוי הוא דיאלוג, תוך שימוש בהקשבה לצורך למידה. בעוד שעבודת הדיאלוג נועדה להעמיק ולחזק מעגלי קשרים, אין לבלבל בינה לבין שיחה בלתי פורמלית ובטוחה או דיון עויני שבו שני הצדדים מנצחים או מפסידים. יתר על כן, תרומתו של סוג דיאלוג זה בהמרת סכסוכים אינה נעוצה ביישוב סכסוכים או במשא ומתן, אלא בשימוש בו כדי להכיר את כל הנוכחים בחדר, להאנשם, לכבדם ולהזדהות עמם, כך שניתן יהיה לאחר מכן ליישב סכסוכים ולנהל משא ומתן על בסיס יציב. תהליך הדיאלוג מתחיל במיוחד בחקר סיפור חייהם של כל המשתתפים, שכן במקרים רבים "האויב הוא האדם שסיפורו לא שמענו". התוצאה המועילה מסוג דיאלוג זה היא הפחתת השפלה ואפליה מעמדית בקנה מידה רחב כפי שציין רוברט וו. פולר.

גישת דיפלומטיית המסלול השני אינה פתרון מהיר, אלא דורשת זמן, ולכן מתייחסים אליה בצדק כאל דיאלוג מתמשך. כפי שהוגדר על ידי ד"ר הארולד ה. (הל) סונדרס. ההתנהלות המועילה בתקשורת בין-תרבותית זו ממשיכה להשתפר, תוך שימוש בטוב ביותר מדיאלוג בום, דיאלוג בין-דתי והדיאלוג הגלובלי בין תרבויות.
קישורים חיצוניים


 הערות שוליים 

קטגוריה:הצעות לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני