עיראקים

העיראקים (בערבית: العراقيون, בתעתיק: אל-עיראקיון; בכורדית: عێراقییەکان) הם אזרחיה ותושביה של רפובליקת עיראק. רוב אזרחי עיראק הם ערבים, והכורדים העיראקים מהווים את המיעוט האתני הגדול ביותר במדינה, כשאחריהם הטורקמנים בעיראק. קבוצות אתניות נוספות כוללות את היזידים, האשורים, המנדאים, הארמנים והפרסים. כ-95% מהעיראקים הם מוסלמים — מתוכם כ-64% שיעים, והיתר סונים. דת המיעוט הגדולה ביותר היא הנצרות (כ-1% מאזרחי עיראק), בעוד שדתות אחרות מהוות יחד עד 4% מאוכלוסיית המדינה.

שטחה של עיראק המודרנית חופף ברובו לאזור מסופוטמיה ההיסטורי, שהיה לבית עבור תרבויות רבות ומשפיעות, בהן שומר, אכד, אשור ובבל. נפילתן של תרבויות מסופוטמיה המקומיות, ובייחוד בבל במאה ה-6 לפנה"ס, סימנה את ראשיתם של דורות של כיבוש ושלטון זר. מחקרים של העת המודרנית מצביעים על כך שלקבוצות האתניות השונות בעיראק קיימים דמיון גנטי ניכר, ככל הנראה בשל ההיסטוריה הארוכה של התערבות והתבוללות בין אוכלוסיות מקומיות לזרות באזור.

ערבית וכורדית הן שתי השפות הרשמיות של עיראק; ערבית מסופוטמית היא הניב העיראקי של הערבית, שהתפתח בעקבות כיבוש מסופוטמיה בידי הערבים במאה ה-7. תהליך הערביזציה והאסלאמיזציה שהחל בימי הביניים הביא לדעיכתן של שפות ארמיות מזרחיות ושל דתות מקומיות שונות — במיוחד בתקופת בית עבאס, כאשר בגדאד הפכה לבירת העולם המוסלמי ולמרכז תור הזהב של האסלאם. הערבית המסופוטמית נחשבת לניב הערבי המושפע ביותר מהארמית, מאחר שהארמית עצמה מקורה במסופוטמיה והתפשטה באזור הסהר הפורה בימי האימפריה האשורית החדשה, עד שהפכה ללינגואה פרנקה של האזור כולו עוד לפני ראשית הכיבושים המוסלמיים .

שפות נוספות המדוברות בקרב אוכלוסיית עיראק כוללות את הטורקמנית, הארמית החדשה, והמנדאית.

 התפוצה העיראקית 
הפזורה העיראקית אינה תוצאה של הגירה פתאומית, אלא של תהליך שהלך והתרחב במהירות לאורך המאה ה-20, כאשר כל דור באוכלוסייה העיראקית התמודד עם תקופה של תמורות גאופוליטיות או עימותים פוליטיים. בין השנים 1950 ל-1952 חוותה עיראק עזיבה המונית של כ־120–130 אלף מבני יהדות עיראק במסגרת מבצע עזרא ונחמיה שהנהיגה מדינת ישראל. לאחר מכן התרחשו שני גלים גדולים נוספים של הגירה, שכללו גם עזיבה של נוצרים ומוסלמים. עיראקים רבים עזבו את המדינה בימי שלטונו של סדאם חוסיין, וגל הגירה נוסף נרשם במהלך מלחמת עיראק ובעקבותיה.

 יהדות עיראק 

נהוג לקבוע את יסודותיה של הקהילה היהודית בעיראק במאה ה־6 לפנה"ס בעקבות חורבן בית המקדש הראשון. היא נחשבת אחת מבין הקהילות היהודיות העתיקות ביותר. קהילה זו הייתה הקהילה היהודית הראשונה שפיתחה חיים קהילתיים אוטונומיים ורבי היקף בגלות, ונחשבה למרכז היהודי הגדול והחשוב ביותר בגולה – מעיד על כך הכינוי שהוענק לה בתקופות מסוימות כ"הגולה" (ה' הידיעה) והעומדים בראשה כונו "ראשי הגולה" (בארמית "ריש גלותא"). ליהדות בבל היו הֲוַוי וצִביון תרבותי מיוחדים, אשר הדריכו את העם היהודי כולו במשך מאות שנים, בכל רחבי תבל.

ע״פ הערכה משנת 2021, נותרו רק ארבעה יהודים בעיראק. עם זאת, מספר היהודים האמיתי עשוי להיות גבוה יותר בשל העדר תיעוד או הסתרה..

 ראו גם 
 המטבח העיראקי
 היסטוריה של עיראק

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

*