פנמה וייחו

פנמה וייחו (ספרדית Panamá Viejo) או פנמה לה וייחה (Panamá la Vieja) - פנמה הישנה, הוא השם שקיבל האתר הארכאולוגי בו נוסדה העיר פנמה סיטי, בירת פנמה ב-1519 והשוכן כשמונה ק"מ צפונית-מזרחית למרכז העיר כיום. שמו המקורי של המקום היה נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון דה פנמה (Nuestra Señora de la Asunción de Panamá), היינו גבירתנו של העלייה של פנמה. פנמה וייחו הוחרבה ב-1671 על-ידי הפריבטיר הנרי מורגן, והעיר נוסדה מחדש ב-1673 באתרה הנוכחי. באתר הנחשב ליישוב הקבע האירופי הראשון לחופי האוקיינוס השקט נותרו שרידיהם של מספר מבני ציבור. המקום מוכרז כאתר מורשת עולמית.

היסטוריה
פנמה וייחו נוסדה ב-15 באוגוסט 1519 על-ידי מושל פנמה פדרו אריאס דאווילה  לחופי מפרץ קטן שהיה ידוע בשם פוארטו דה לה טאסקה (Puerto de la Tasca). בתחילה התגוררו ביישוב כ-400 איש אך רבים מהם עזבו לאחר מכן, והיישוב תואר כסובל ממחסור במים ומאקלים קשה. החל ב-1520 שלטו סוחרים מג'נובה במסחר בעיר לאחר שניתן להם זיכיון לכך, שכן הרפובליקה של ג'נובה הייתה בת ברית של ספרד ההבסבורגית. צו מלכותי של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד, העניק ליישוב מעמד של עיר ב-15 בספטמבר 1521 והיא נוהלה על-ידי קבילדו. לעיר הוענק סמל והיא קבלה את התואר "העיר האצילה והנאמנה ביותר של פנמה" (Muy Noble y Muy Leal Ciudad de Panamá). באמצע המאה ה-16 העיר הייתה לנקודת יציאה חשובה של הספרדים למסעות הביזה שלהם בפרו, ועם השנים צברה חשיבות והפכה למרכז מנהלי, מסחרי ודתי. מושב הבישוף הועבר אליה, וב-1539 היא הייתה למקום המושב של האאודיינסיה המלכותית של פנמה  - בית המשפט לערעורים אשר הופקד על אמריקה המרכזית וחופיה הצפוניים של אמריקה הדרומית. כל המסדרים הנזיריים החשובים קבעו את מרכזם בעיר - פרנציסקנים, אוגוסטינים, דומיניקנים וישועים - וב-1610 התגוררו בה כ-5,000 תושבים והיו בה כ-500 בתים, קתדרלה, בית חולים, מנזרים וקפלות. בתחילת המאה ה-17 העיר הותקפה מספר פעמים בידי שודדי ים ובידי ילידים, מספר שריפות גרמו לה נזקים, וב-1621 היא נפגעה ברעידת אדמה. ב-21 בפברואר 1644 השמידה שריפה גדולה מבנים רבים בעיר, כולל הקתדרלה ומבנים דתיים אחרים. העיר הגיעה לשיא פריחתה במחצית השנייה של המאה ה-17 כאשר זהב וכסף מדרום אמריקה עברו דרכה אל פורטובלו שלחופי הים הקריבי ומשם לאירופה; היא השתרעה על-פני שטח של 60 הקטאר ואוכלוסייתה מנתה כ-8,000 תושבים.

בינואר 1671 נודע לשודד הים הנרי מורגן כי חיל הרגלים וחיל הפרשים של פנמה מונים רק כ-1,500 חיילים, וכי מושבות ספרד החדשה נערכות להתקיף את ג'מייקה. ב-28 בינואר 1671 הגיע מורגן לפנמה וייחו בראש כוח של 1,400 איש אשר שטו מחופי הים הקריבי לאורך נהר צ'אגרס וצעדו דרך הג'ונגל משך עשרה ימים. מורגן התקיף את פנמה וייחו ולמרות שהגנתה נסמכה על ארטילריה וחיל פרשים, הוא כבש את העיר והיא עלתה באש ונחרבה ברובה. לא ברור אם השריפה נגרמה על-ידי אנשיו של מורגן או שמושל העיר חואן פרס דה גוסמן אי גונסאגה  הורה על פיצוץ מחסני אבק השריפה וגרם לה. המושל עצמו כתב כי הורה על הצתת המחסנים כפי שאכן נעשה ונסוג מהעיר, וסביר שמורגן לא היה משמיד את העיר אלא בוזז אותה. יותר מ-600 ממגיני העיר נהרגו ומאות נלקחו כשבויים. ב-1672 הורה הכתר הספרדי על הקמת היישוב מחדש באתר המרוחק כ-8 ק"מ דרומית-מערבית לפנמה וייחו, ופנמה וייחו עצמה ננטשה ולא יושבה שוב. משך שנים רבות נעשה שימוש בשרידי העיר כחומר לבנייה בעיר החדשה.

מבנה העיר
פנמה וייחו שוכנת בין שפכיהם של שני נחלים והיא משתרעת על-פני שטח של 28.7 הקטאר שצורתו כצורת האות "L". האתר הארכאולוגי משמר את מערך הרחובות המקורי העשוי ברובו בתבנית שתי וערב, אך הרחובות אינם מקבילים לחלוטין וצורתם של המבננים איננה קבועה. במקום נותרו שרידים של כל הכנסיות החשובות והמנזרים, כמו גם של שני מבני ציבור ומספר בתי עשירים. רוב בתי המגורים היו עשויים עץ ולא נותר מהם דבר. עוד אותרו באתר שרידיו של יישוב פרה-קולומביאני אשר קדם לעיר. בתי העשירים ורוב המנזרים הוקמו על רצועה צרה לאורך החוף. לעיר היו שתי יציאות, שתיהן על גבי גשרים שהשתמרו, ואלה הובילו אל הדרכים "קמינו ריאל" ("הדרך המלכותית") ואל "קמינו דה קרוסס" אשר חיברו את העיר אל חופי האוקיינוס האטלנטי.

הכיכר המרכזית הייתה קטנה ביחס לגודלה של העיר וממדיה היו 69 על 57 מטרים בלבד; ובשל גודלה המוגבל של העיר, חלקות הבתים היו קטנות, מוארכות וצרות. בתחילה נבנו מבני הציבור כולל הקתדרלה והכנסיות מעץ. במאה ה-17 הם נבנו מחדש מאבן אך הגגות נותרו עשויים מעץ. כל הכנסיות באתר מלבניות או שנבנו בצורת צלב לטיני, ורובן עשויות מספינה מרכזית ושני מעברי צד. רק לקתדרלה היה מגדל פעמונים של ממש. למנזרים היו מספר חצרות פנימיות. התאים והרפקטוריום נבנו לעיתים מאבן אך מבני השירות היו עשויים עץ. מבני הציבור המכונים "הבתים המלכותיים" (Casas Reales) היו מרוכזים יחדיו וכללו את משרד הממשל, בית המשפט, בית המאסר ומגורי המושל והשופטים.

המבנים העיקריים באתר
 הקתדרלה (Catedral de Nuestra Señora de la Asunción) - הקתדרלה המוקדשת לעליית מרים נבנתה לראשונה בממדים צנועים ב-1535 והייתה עשויה מעץ. ב-1540 המבנה נהרס בשריפה ונבנה שוב מעץ בצידה המזרחי של הכיכר. הקתדרלה הוחלפה במבנה אבן בין השנים 1619–1626 אך עלתה באש ב-1644 ונבנתה מחדש זמן קצר לאחר מכן מאבן עם גג מעץ. למבנה היו שלוש ספינות, אורכו היה 47.1 מטרים ורוחבו עמד על 19.4 מטרים. הוא התאפיין במגדל פעמונים בגובה של 30 מטרים הניצב באופן יוצא דופן מעל האפסיס ואשר שימש גם לשמירה. באופן יוצא דופן הקתדרלה פנתה דרומה ולא מזרחה כמקובל. משני צדדיו של האולם המרכזי שכנו שתי קפלות שהעניקו למבנה צורה של צלב לטיני. הקתדרלה חרבה ב-1671 יחד עם יתר העיר.
 מנזר וכנסיית העיבור ללא חטא (Iglesia y Convento de la Concepción) - המנזר נוסד על-ידי נזירות ההתעברות ללא רבב אשר הגיעו מלימה ב-1597 והכנסייה נבנתה עם מעבר בודד. המבנה חרב ברעידת האדמה של 1621, וב-1640 לערך החלה בנייתו של מבנה חדש אשר לא הושלם מעולם. מבנה זה היה גדול בהרבה מקודמו, ולבית המקהלה בכנסייה היו שתי קומות. המנזר והכנסייה חרבו יחד עם יתר העיר ב-1671, וחלקים ניכרים מהמבנה נלקחו לצורך בנייה מחודשת בעיר החדשה. למבנה היה בור מים גדול שהשתמר יחסית. בור מים זה שקורה בארבעה קמרונות חבית יכול היה לאגור 124,000 ליטרים של מים.
 מנזר וכנסיית לה מרסד (Conjunto Conventual de La Merced) - האחים המרסדריאנים הגיעו לפנמה וייחו ב-1522 וקיבלו חלקת אדמה גדולה בקצה המערבי של העיר. הם בנו כנסייה מעץ שהוחלפה במאה ה-17 במבנה אבן. השריפה שכילתה את העיר ב-1671 לא פגעה בכנסייה ובמנזר, אך האחים המרסדריאנים אולצו לעזוב את המקום ולעבור לעיר החדשה, וחזית הכנסייה פורקה והועברה גם היא שם היא עדיין נצבת. הכנסייה נבנתה בצורת צלב לטיני עם ספינה מרכזית ושני מעברי צד. הגג היה עשוי עץ. לימים נפגע האתר עקב סלילתה של שדרה שחצתה אותו ושהועתקה לתוואי אחר מאוחר יותר.
 מנזר וכנסיית פרנציסקוס הקדוש (Conjunto Conventual de San Francisco) - הפרנציסקנים הגיעו לפנמה וייחו בשנות ה-20 של המאה ה-16, ותחילה שוכנו במבנה זמני. ב-1573 עברו למבנה סמוך לחוף הים, אך רק בשנים 1589–1601 בנו את המנזר שהיה אחד הגדולים בעיר. הכנסייה נבנתה החל מ-1603 בצורת צלב לטיני עם שלושה מעברים, וחזיתה הראשית פנתה דרומה אל הים. הגג היה עשוי עץ אך נתמך בקשתות אבן. אף שחלקים מהכנסייה וחלקו הקדמי של המנזר שרדו, האתר לא נחקר מעולם באופן מסודר.
 המנזר והכנסייה של המסדר הישועי - אחוות ישוע (Conjunto Conventual de la Compañía de Jesús) - האחים הישועים הגיעו לפנמה וייחו ב-1578 והתגוררו בבית ליד הכיכר המרכזית שנקנה מאדם פרטי. עם השנים הם הרחיבו את המבנה בכספי תרומות ובנו כנסייה מעץ. ב-1608 החלה הקמת כנסייה מאבן, אך זו כמו גם המנזר נפגעו באורח קשה ברעידת האדמה של 1621. המבנה חודש בכספי תרומות והכנסייה נבנתה מאבן ונשאה גג עץ שנח על עמודים מאותו החומר. המנזר השתרע על שטח של 5,000 מ"ר והיה בן שתי קומות. הרפקטוריום ותאי הנזירים שכנו בקומה העליונה. הכנסייה נחשבה ליוקרתית ביותר בעיר, לאחר הקתדרלה, ושימשה במקומה כשהאחרונה הייתה בהריסות או בבנייה.
 בית הסוחרים הג'נובזים (Casa de los Genoveses) - בית הסוחרים הג'נובזים זוהה רק במאה ה-20 סמוך לנמל. המבנה שניתן לסוחרים ג'נובזים שפעלו בעיר מכוח זיכיון שניתן להם מהשלטון, שימש כמרכז הסחר בעבדים בפנמה. המבנה בן שתי הקומות עלה באש וחרב יחד עם העיר כולה ב-1671.
 הבתים המלכותיים (Casas Reales) - בבתים המלכותיים התרכז הכוח האמיתי בעיר, שכן שם שכנו משרדי השלטון, משרד החשבונאות (Real Contaduría) שבו אוחסנו זהב וכסף, בית המשפט, בית המאסר, מגורי המושל ועוד. הקומפלקס הגדול שהתפתח לחופי הים במהלך המאה ה-16 הופרד מיתר העיר על-ידי חפיר. בשנות ה-80 של המאה ה-16 הבתים המלכותיים כללו שישה מבנים עשויים עץ ואבן. רעידת האדמה של 1621 גרמה נזק קשה לבניין, ואף שזה תוקן, ב-1647 המבנים נהרסו במטרה להקימם מחדש, אך לא ידוע אם התוכנית יצאה לפועל. עם השנים גרמו גלי הים נזק נוסף לשרידי המבנים והממצא באתר דל.
 מנזר וכנסיית דומינגו הקדוש (Conjunto Conventual de Santo Domingo) - המסדר הדומיניקני ייסד את קהילתו בעיר בסביבות 1571, והקים בצפון העיר מבנה עץ צנוע מוקף בגדר קנים. עם השנים המנזר הורחב בהדרגה ומבנה אבן קם ככל הנראה בין השנים 1610–1614. מבנה זה שרד את רעידת האדמה של 1621. למנזר היה קלויסטר יחיד שהוקף בגלריה.

אתר מורשת עולמית
ב-1976 הוענק לפנמה וייחו מעמד של מונומנט היסטורי, ובשנת 1995 הוקמה עמותה אשר הופקדה על שימור וטיפוח האתר. בשנת 2003 הכריז ארגון אונסק"ו על פנמה וייחו כחלק מאתר מורשת עולמית בשם "האתר הארכאולוגי של פנמה וייחו והרובע ההיסטורי של פנמה סיטי". הכרזה זו הוחלפה הלכה למעשה על-ידי הכרזה חדשה בשנת 2025 בשם "הנתיב חוצה-המצר הקולוניאלי של פנמה" אשר כוללת גם היא את הרובע ההיסטורי בעיר, כמו גם אתרים נוספים במדינה.

גלריה

קישורים חיצוניים


 האתר הרשמי
 Morgan no quemó Panamá
 Los 482 años de Panamá Viejo

הערות שוליים

קטגוריה:פנמה: היסטוריה
קטגוריה:פנמה סיטי
קטגוריה:אמריקה הלטינית: אתרים ארכאולוגיים