קהילת יהודי קרמס

יהודים בקרמס חיו מאז המאה ה-13, שם התפתחה אחת הקהילות היהודיות החשובות ביותר בשטח נידר-אוסטריה של ימינו. עקב גירוש היהודים מקרמס ב-1420/21 חדלה קהילת קרמס מהמאה התיכונה להתקיים. במאות שלאחר מכן ביקרו יהודים כסוחרים בלבד בירידים החשובים במיוחד באזור בקרמס. רק לאחר 1848 שבו יהודים להתגורר במקום והקימו קהילות דתיות. בתקופת אוסטריה תחת השלטון הנאצי נהרסה הקהילה סופית בשואה.

 ראשיתה בימי הביניים 
היהודי הראשון שהופיע בשטח אוסטריה מתחת לאנז הוא ביבאס, שהוזכר ב-1239 ונראה שהתגורר בקרמס. האם הייתה התיישבות יהודית לפני כן אינה ודאית, אך קרמס הייתה אז מרכז מסחרי חשוב במרק הבאבנברגי, שמשך ככל הנראה משפחות יהודיות. באותה שנה הוזכרו לראשונה גם יהודים בווינה החדשה, שהיו לצד וינה הקהילה הוותיקה ביותר המתועדת באוסטריה.

ב-29 באפריל 1264 הופיע השופט היהודי הראשון בשטח אוסטריה של ימינו בקרמס: הדיקן הקרמסי אירנפריד והשופט היהודי אולריך אישרו חוב של האחים האונולד וקונרד, אזרחי קרמס, אצל היהודי ישמעאל מקרמס. ב-24 בפברואר 1270 מופיע ברשימת העדים בקרמס יהודי בשם סמואיל, וב-1291 הוא מוזכר כמורה יהודי (מונח גרמני לרב או פקיד יהודי אחר בקהילה). בתחילת המאה ה-14 פעל המורה היהודי ישראל, שהשאיר אחריו כתבים רבים והיה מייסד משפחת חכמים יהודית באוסטריה. בנו של ישראל, הרשל מהרצוגנברג, היה במית ה-14 מלוה כספים ידוע (יהודים הורשו לעסוק רק בעסקי כספים) ותלמיד חכם בולט. כרב כיהן אהרון בלומשטיין, נכדו של ישראל, אך הוא נרצח במהלך גירוש יהודי אוסטריה ב-1421. הצאצא המפורסם ביותר של ישראל היה הרב ישראל איסרלן שפעל בווינה החדשה ובמריבור (נפטר ב-1460). המוזכר של המורה סמואיל ב-1291 מרמז על קיומה של קהילה בסוף המאה ה-13.

 הקהילה בימי הביניים 
קהילה יהודית ייצגה קהילה בתוך הקהילה העירונית עצמה והייתה בעלת אוטונומיה משפטית מסוימת, דומה לאגודות בערים, שגם להן ניתנה אוטונומיה ותפקידים מסוימים. המשימות העיקריות של הקהילה, מעבר לייצוג היהודים כלפי העולם הנוצרי וגביית מיסים, כללו משימות פנימיות דתיות וחילוניות. בין היתר נכללו טיפול בזכות ובסדר על פי חוקי ההלכה, בית הדין הרבני שטיפל בעיקר בבעיות של נישואין וירושה או חיי משפחה, הגנה על כבוד חברי הקהילה, ניהול רכוש הקהילה ומשימות חברתיות (צדקה), כלומר סיפוק רשת ביטחון חברתית ששירתה עניים בתוך הקהילה, סטודנטים ללא אמצעים וגם עוברי אורח.

לקהילת קרמס הייתה בית כנסת ובית עלמין. ב-1878 נמצאו בגזוורקגסה 30 מטבעות זהב ושאריות עצמות של כ-20 שלדים, והניחו ששם היה בית העלמין. בית הכנסת שכן באזור בית החולים העירוני בין רחוב אוברר לנדשטראסה ורחוב היהודים, שם התיישבו רוב היהודים. מקצוע העיקרי נותר משיכת כספים. יהודי קרמס היו מממנים האצולה והמנזרים, אך רוב הכנסותיהם הגיעו מהלוואות לאזרחים פשוטים וחקלאים. היו גם קשרים הדוקים עם קהילת היהודים בווינה, ויהודים מקרמס נמצאו לעיתים בווינה.

ב-1293 התרחשו כאן רדיפות ראשונות לאחר עלילת דם ברצח פולחני. פוגרום מגפה התרחש בקרמס ב-1349, כאשר ההמונים מהסביבה תקפו את היהודים. בזכות התערבות מהירה של אלברכט השני, דוכס אוסטריה לטובת היהודים, זכה בתואר הלא מחמיא "חסיד היהודים".Birgit Wiedl: Die angebliche Hostienschändung in Pulkau 1338 und ihre Rezeption in der christlichen und jüdischen Geschichtsschreibung In: medaon. Magazin für jüdisches Leben in Forschung und Bildung 6 (2010) הדוכס ענש את האחראים לאלימות על ידי שריפת כפרים סמוכים והטלת קנסות כבדים על אזרחי העיר. מ-1355 ואילך חזרו יהודים לקרמס.

תעודת נישואין (כתובה) מקרמס מ-1392, רבנים ידועים רבים וקהילה פעילה מעידים על חשיבותה של הקהילה בקרמס. היא נותרה אחת החשובות באוסטריה עד לגירוש ב-1421.

 גירוש במאה ה-15 
המאה ה-15 התאפיינה בעלייה באיבה ליהודים מצד הכנסייה והרשויות החילוניות. בזכות דרשות אנטי-יהודיות של הכנסייה הגיע השנאה ליהודים להמונים וחוזקה לעיתים על ידי שירה או איורים. גם המגינים לא ראו עוד צורך להגן על היהודים, ומעשי רדיפה נסבלו או אף עודדו. ברוב המקרים רדיפה הביאה לגירוש מכוון של יהודים, ובשטח אוסטריה של ימינו זה השפיע על יהודי הדוכסות של אוסטריה. הם נפלו קורבן לגירוש יהודי אוסטריה ב-1421.

המתח שהתעורר עקב מלחמות ההוסיטיות והטענות שיהודים קשורים להוסיטים היוו גורל אכזרי לקהילות היהודיות. הצדקה לרדיפות הייתה לכאורה חילול לחם הקודש. הצדקה הזו הועלתה רק לאחר הגירוש. מקורות סותרים מאוד או דיווח יידי לא מזכירים חילול הוסטיה, אלא מתארים את תהליכי המעצר, הטבלה כפויה לנצרות והגירוש האכזרי. בין יוני לתחילת אוגוסט התרחש גירוש יהודי קרמס. הם נאסרו תחילה. לאחר מכן חלקם טופלו; מי שסירב נשאר במעצר אם היה עשיר, העניים גורשו. יהודים עשירים נותרים עונו ונדרשו לגלות היכן שמרו את רכושם. כל הרכוש הנייד הוחרם, מסמכי משכון וחובות נשרפו או נלקחו (מה שכנראה היה חשוב לאצילים, אנשי דת ואזרחים, שרובם לא יכלו להחזיר חובות והשתחררו מהם עם מעצר היהודים). במהלך העינויים מת הרב מקרמס, אהרון בלומשטיין. הניצולים התיישבו בהונגריה ובבוהמיה.
ממוזער|לוח מידע על כנסיית הבורגרספיטאל, בשנת 1470 נהרסו בתי היהודים העקורים.
בדוכסות אוסטריה סיימה הגזירה את ההתיישבות היהודית לשאר ימי הביניים. אף על פי שלא היה גטו כפוי בקרמס, רוב היהודים התיישבו סביב בית הכנסת, שהיה מרכז סמלי וגאוגרפי של הרובע היהודי. לאחר הגירוש נהרסו הבתים ובית הכנסת ובמקומם נבנתה כנסייה.

 בעת המודרנית 
 התיישבויות בודדות 
התיישבות מחדש ארכה זמן רב והייתה קשה בכל נידר-אוסטריה. אמנם היו מעט יהודי חצר מועמדים בנידר-אוסטריה, אך לא חזרה התיישבות קבועה. גל הגירה ראשון הגיע לנידר-אוסטריה עם גירוש היהודים מסטיריה וקרינתיה על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1496/97. הגירוש לא לוו בפוגרום, אלא היה מאורגן היטב. כך הותר ליהודים על פי צו קיסרי להתיישב מחדש בבורגנלנד, ולאחר מכן גם בנידר-אוסטריה. בקרמס עצמה לא התקבלו יהודים נוספים. עם זאת, יהודים התיישבו בכפרים וקהילות סמוכות, במיוחד בשל צירי התנועה הראשיים לסוחרים לאורך הדנובה. בסך הכל נותרה האוכלוסייה היהודית קטנה מאוד. רשומות מיסים מגלות התיישבות שולית. כך חיו בשטיין מ-1652 עד 1671 רק 9 יהודים בסך הכל. בנידר-אוסטריה התפתחו מ-16 עד 1671 קהילות כפריות יהודיות, ולכן תקופה זו נקראת גם תקופת יהודי הארץ. הגירוש השני ב-1669/71 סיים את קהילות אלו.

 המאה ה-19 וה-20 
בתחילת המאה ה-18 החרימו סוחרים יהודים חוץ-ארציים את שוקי קרמס משום שהרגישו שם טיפול לא הוגן. באותה תקופה ההתיישבות היהודית כללה סוחרים שבאו רק לירידים מסוימים. המועצה הקרמסית, שחששה מהפסד הכנסות, הצליחה להשיב אותם לשווקים. במאה ה-19 הוקמה הקהילה היהודית המודרנית בקרמס, שהגיעה לשיא של כ-200 חברים. הקהילה נוצרה כנראה ממעברים מאזורים סמוכים.

תחת בית תפילה קיים ככל הנראה בדרינקוולדרגסה, הקהילה היהודית הקימה ב-1894 בית כנסת חדש ברחוב דינסטל – לפי עיצובו של האדריכל הווינאי המפורסם מקס פליישר. המבנה דמה בסגנונו לכנסייה נאו-גותית, אך החזית ברחוב עוצבה כבית אזרחי מהרנסאנס. בטקסי החנוכה בהנהגת הרב הראשי מווינה ד"ר משה גידמן נעדרו הכמרים הקתולים, שלא רצו "להיות בלתי נאמנים לכנסייתם".

לאחר מלחמת העולם הראשונה התקשה הקהילה היהודית המצטמקת לאסוף את עשרת הגברים הנדרשים לתפילה (מניין). רק בחגים גדולים (יום כיפור, ראש השנה) התמלא בית הכנסת, כשיהודים מוואלדפירטל הגיעו. ב-1912 מונה ד"ר מאיר גבריאל מרהר מווינה לרב, והוא כיהן עד 1938. בשנות ה-30 של המאה ה-20 כללו קהילת קרמס את אזורי השיפוט גפיהל, לנגנלויס, מאוטרן, פוגשטאל ושפיץ. ב-1880/1882 חנכה קהילת קרמס בית עלמין שלישי מחוץ לעיר ברחוב וינה, שהחליף אתר קבורה מהשנים 1850 בהר טורנרברג.

בין שתי המלחמות, תקופה של עוני ומשבר עבור האוכלוסייה, עלה האנטישמיות בכל אוסטריה, כולל בקרמס. בשנות ה-20 הייתה קרמס לצד גמונד מרכז לחברי המפלגה הנאצית NSDAP האוסטרית. רוב היהודים עברו לווינה, שבה היו הזדמנויות כלכליות טובות יותר. ב-1934 היו 220 יהודים בקרמס, במרץ 1938 היו 116 ובנובמבר 65 יהודים.

מיד לאחר "אנשלוס" (מרץ 1938) נעצרו כמה יהודים מקרמס, אך שוחררו זמן קצר לאחר מכן. חנויות בבעלות יהודית נמרחו, בית התפילה היהודי ברחוב דינסטל הוכתם בצלבי קרס. בספטמבר 1938 נאלצו תושבים יהודים לפנות את "המקדש היהודי" תחת פיקוח אס אה, וספגו השפלה ובוז. לאחר מכן שימש המבנה כאחסנה, ולכן לא נפגע בליל הבדולח ב-1938. עד סוף השנה כמעט כל 27 העסקים היהודיים הקיימים "אריזציה". ב-1940 מכרה "חברת הדת הישראלית" את שטח בית העלמין לעיר קרמס. רוב היהודים ברחו ב-1938 ו-1939, ב-1940 חיו בקרמס 16 יהודים. היהודים הנותרים הועברו לווינה, שם שוכנו בתנאים בלתי אנושיים בדירות משותפות בצפיפות עם יהודים אחרים. 130 יהודים מקרמס גורשו ורצחו.

בתחילת אפריל 1945 שרד בית הכנסת התקפה אווירית קשה כמעט ללא נזק. ב-1952 הוחזר לקהילה יהודית. ניסיון המועצה לרכוש את המבנה ולשמש אותו למטרות ציבוריות נכשל. ב-1978 נהרס בית התפילה היהודי לשעבר בקרמס, אף על פי שהיה עדיין במצב טוב. במקומו נבנה סניף בנק מודרני, ומאז שוכן שם משרד הימורים.

 הערות שוליים 

קרמס