מינורי

מינורי (באיטלקית Minori ובשפה הקמפנית המקומית Minure) היא עיירה קטנה וקומונה בדרומה של איטליה. העיירה מוכרת על-ידיי אונסק"ו החל משנת 1997 כאתר מורשת עולמית, ביחד עם 15 יישובים של החוף האמאלפיטני, ולא בנפרד מהם. שמה מוזכר בפירוש כ-"רג'ינה מינור" (Reginna Minor) בפירוט נימוקי החלטת ההכרה של אונסק"ו, לפי קריטריונים 2, 4 ו-5. מניין תושבי העיירה הוערך ב-1 בינואר 2025 ב-2,559. מספר התושבים המאומת היה 2,596 בתאריך 31 בדצמבר 2021, ונמצא בהתמעטות מתמשכת, מאז שנות ה-90 של המאה ה-20. מימיי רומא העתיקה כונתה מינורי "עדן", עקב המיקום הנוח שלה, ותנאי מזג אוויר הנוחים יחסית לסביבה, כתוצאה מהמיקום. יש המכנים את העיירה "עיר הטעמים" עקב איכות וטעם המזון המוגש בה.

 מקור השם 
בעבר זרם במקום נהר בשם רגינה (Reginna). בקרבת הים התפצל הנהר לשתי שלוחות, ועל כל שלוחה הוקם יישוב. היישוב שהוקם על השלוחה הגדולה יותר נקרא רגינה מאיור, והיישוב שעל השלוחה היותר קטנה נקרא רגינה מינור. עם חלוף השנים, הנהר הפך לנחל אכזב והושמטו הקידומות "רגינה", וכך הפכו שמות היישובים ל"מאיורי" (Maiori מתוך maggiore) ו"מינורי" (Minori מתוך minore). פירוש הביטי מינורי באיטלקית הוא קטן יותר, בדומה לשמעות הביטוי Minor באנגלית. תושבי מינור נקראים "מינו֗רֶזִי" (minoresi).
שמאל|ממוזער|313px|מיקומה של מינורי (באדום) בנפת סלרנו
 היסטוריה 

ראשיתה של מינורי במאה הראשונה לפני הספירה. האזור שימש כמקום מפלט של עשירי רומא העתיקה, ונתגלו על מורדות ההר היורד אל הים במינורי שרידי וילה רומאית גדולה מהמאה ה-1 לפנה"ס, שהמקומיים קוראים לה "וילה רומאנה". הווילה נחפרה על-ידי ארכאולוגים החל משנת 1932. לאחר שהוילה נהרסה וכוסתה בבוץ שיטפונות, המקום עמד שומם במשך מאות שנים. מינורי חזרה להיות מיושבת, לאחר שלפי המסופר בשנת 640 אשה כובסת מצאה את גופתה של הקדושה טרופימנה (Santa Trofimena), שמתה למעלה מ-300 שנים קודם לכן. האירוע הוגדר על ידיי אנשי דת בכירים מהאזור כנס, ובמקום נבנתה כנסייה, שסביבה החל היישוב להתפתח. ההיסטוריה של העיירה קשורה בקשר הדוק עם ההיסטוריה של אמאלפי והחוף האמאלפיטאני. בשנת 987 העיירה הוכרזה בישופות, על ידיי האפיפיור יוחנן ה-15. העיירה פרחה כאשר העיר אמאלפי הייתה מעצמה ימית, ושימשה לה כמעגן לספינות סוחר. מינורי סבלה כאשר פיזה, האויבת של אמאלפי גברה עליה בשנת 1135, ולאחר מכן גם פחתה חשיבותה. בשנים 1492, 1528 ו-1656 סבלה מינורי ממגפות שדיללו את אוכלוסייתה, ודירדרו את כלכלתה. באפריל 1597 פקדה את מינורי סופה עזה, שהחריבה חומות וחלקים מהעיר. במאה ה-19 פרחו טחנות קמח ונייר במקום, אך עיסוקים אלו ננטשו בהמשך. המקום אוחד ביחד עם יתר אזורי איטליה בתהליך איחוד איטליה ב-1861, תחת מלכותו של המלך ויטוריו אמנואלה ה-2. במלחמת העולם השנייה התרחשה לא הרחק מהעיירה, בחופי סלרנו פלישת בעלות הברית לאיטליה, ב"מבצע מפולת שלגים". באוקטובר 1954 פקדו שיטפונות ומפולות בוץ חלקים נרחבים מהחוף האמאלפיטאני, שהסבו נזקים גדולים גם במינורי, וגבו את חייהם של 300 תושבים בקטע החוף בין וייטרי סול מארה למאיורי.
 גאוגרפיה ואקלים 
 גאוגרפיה 
מניורי נמצאת בדרום איטליה, במחוז קמפניה, בנפת סלרנו. העיירה בנויה במפרץ סלרנו, על חצי האי סורנטו, ומהווה חלק מהחוף האמלפיטאני, הנקרא על-שמה של העיירה אמאלפי, הקרובה למינורי כדי כ-3.9 ק"מ. חלק מהמקום נמצא על חוף הים הטירני, וחלקו משתרע על מורדות תלולים למדי של הרי לטארי (Monti Lattari), שהם שלוחה דרומית של הרי האפנינים, עם פסגות בגובה העולה על 1,400 מטר. יישובים קרובים אל מינורי על החוף האמאלפיטאני הם אטרני במרחק של כ-3 ק"מ, והשכנה הקרובה ביותר מאיורי, במרחק הליכה של כ-1.4 ק"מ. רוולו נמצאת במרחק נסיעה של למעלה מ-7 ק"מ, על מורדות ההרים בגובה של כ-350 מטר, אך בקו אווירי מרחקה ממינורי אינו עולה על קילומטר אחד. סלרנו בירת הנפה מרוחקת כ-21.3 ק"מ, נאפולי בירת מחוז קמפניה כ-56 ק"מ, ורומא בירת איטליה נמצאת במרחק של כ-274 ק"מ. גובהה ש מינורי מעל פני הים בין 0 מטרים על חוף ימה של מינורי, ל-635 מטרים בנקודה הגבוהה ביותר בעיירה.

 אקלים 
האקלים במינורי ים תיכוני. תקופות הקיץ חמות ולחות, ועונת החורף קרה, אך ללא טמפרטורות קיצוניות. מספר השעות בהן השמש זורחת בעיירה ביממה בקיץ, עולה על 19 שעות ליום. מספר ימי הגשם השנתי בעיירה הוא 79 בממוצע. עקב המיקום הדרומי על חוף הים התיכון, שלג הוא תופעה נדירה בעיירה. בטווח השנים מ-2010 ועד 2024, רק בשנים 2012 ו-2018 ירד שלג, וגם אז היו הכמויות נמוכות מסנטימטר אחד. ממוצע הגשם השנתי מסתכם ב-614 מ"מ. מהירות הרוח השנתית הממוצעת מתונה, ועומדת על 10.34 קמ"ש.

 אתרים ונושאי עניין 
 בעיר 
הווילה הרומאית: בפי המקומיים היא נקראת "וילה רומאנה", או "וילה רומאנה די מינורי" (Villa Romana di Minori), והיא וילה המתוארכת למאה ה-1 ונבנתה על-ידיי אציל רומאי שזהותו אינה ברורה, אך סבורים שהייתה שייכת לסנטור. אודות קיומה של הוילה נכתב כבר במסמך מ-1873, אך אז סברו שמדובר במרחצאות בלבד. הווילה עצמה נתגלתה ב-1932 בעת שיפוצים, ושנתיים מאוחר יותר החלו במקום חפירות ארכאולוגיות. המבנה נקבר שוב במפולות הבוץ של 1954. עבודות שחזור של המבנה, מוזאיקות וציורים החלו באמצע שנות ה-90. מאז שנת 2014 הוילה מנוהלת על ידיי מרכז המוזיאונים של מחוז קמפניה.

כנסיית מריה הקדושה של הים: הכנסייה (Collegiata di Santa Maria a Mare) בנויה על הר טורינה. כיפתה מעוטרת במיוליקה ופסל של מריה מוצב בה.

הבזיליקה של סנטה טרופימנה: בסגנון בנייה של השנים המאוחרות של המאה ה-18 עם מגדל פעמונים ניאו קלאסי. היא הכנסייה הראשית של העיירה. בכנסייה שמורים שרידיה של סנטה טרופימנה, שחוותה מות קדושים על רקע סירובה להינשא לאדם פגאני.

חופי הים: למינורי חופי ים, בהם יש חופי רחצה מוכרזים הכוללים שירותים שונים למתרחצים, לספורטאים ולמשתזפים. בנוסף בנויה לאורך חוף הים טיילת ארוכה, הנקראת "טיילת אמנדולה" (Lungomare Amendola).

מחוץ לעיר 
שביל הלימונים: אורכו של שביל הלימונים (Il Sentiero dei Limoni) הוא 2.5 ק"מ, והוא מחבר את מינורי עם מאיורי, וניתן ללכת בו רגלית בשני הכיוונים. בשביל יש נקודת תצפית נופית לחוף האמאלפיטאני, הנקראת "בלוודרה דלה מורטלה" (Belvedere della Mortella).

מגדל הסרצנים: ידוע גם בשם "המגדל הנורמני". הוא מגדל על חוף הים, שנבנה לזיהוי מוקדם של תקיפה אפשרית מכיוון הים, מצד סרצנים, פיראטים וכול תוקף מתקרב אפשרי.

רוולו: בעיירה רוולו הבנויה גבוה על גב ההר, יש וילות ידועות. דוגמת וילה רופולו, בה יצר המלחין ריכרד וגנר ו-וילה צ'ימברונה, שתיהן עם מרפסות תצפית גבוהות אל החוף האמאלפיטאני. רוולו מכונה "עיר המוזיקה", ובה בנוי אודיטוריום בסגנון מודרניסטי, שתכנן האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר.

דרך אמאלפי: "דרך אמאלפי" הוא כביש צר מאוד ונופי SS163 (Strada Statale Amalfitana). לאורכה של דרך אמאלפי פזורות כל עיירות החוף האמאלפיטאני. אונסק"ו הכיר בחוף ובישובים הבנויים בתחומיו, כאתר מורשת עולמית. בחודשי הקיץ יולי ואוגוסט גדלה הצפיפות התיירותית בעיירות, ובחודשים אלו דרך אמאלפי עמוסה, והתנועה לאורכה מזדחלת באיטיות. נקודות עניין לאורך הכביש הן אמאלפי, מאיורי, פראיאנו, פוזיטנו, קונקה דיי מריני, ומערת האזמרגד (grotta dello Smeraldo).

 תרבות ואומנות וטעמים
 אתר הסרטה 
נקודת שוויון 3: חלק מסרטו של הבמאי אנטואן פוקואה שיצא אל האקרנים בשנת 2023 נקודת שוויון 3: הפרק האחרון, בהשתתפותו של דנזל וושינגטון, הוסרט במינורי.

פאיסאן: הבמאי רוברטו רוסליני (Roberto Rossellini) הסריט קטעים מסרטו  במינורי, במגדל הסרצנים, וגם בכנסייה של המסדר הדומניקני. הנזירים הדומניקנים בסרט לא היו שחקני קולנוע מחופשים נזירים, אלא נזירים אמיתיים של הכנסייה הדומניקנית במקום.

 עיר הטעמים 
אחד משמותיה של מינורי הוא "עיר הטעם" (La città del gusto), עקב היצע של מאכלים ומשקאות מקומיים ייחודיים, אזוריים ואחרים. בין המבחר המקומי ניתן למנות בצקניות נדודרי (ndunderi) העשויות מבצק טרי והמזכירות ניוקי, ליקרים העשויים מעשבי תיבול שונים וגם ליקר מלימונים, המיוצר בכל אזור נאפולי, סורנטו והחוף האמאלפיטאני ושמו לימונצ'לו (Limoncello), ומאכלי ים מגוונים.

 אירועים 
פסטיבל אוכל: פסטיבל הטעם של מינורי (Gusta Minori) כולל לבד מן המאכלים והטעמים, גם מוזיקה, ריקודים ושירה. הפסטיבל נערך בדרך כלל בין התאריכים 11–14 בחודש ספטמבר.

ג'אז על החוף: האירועים מתקיימים מטעם איגוד הג'אז באירופה, בדרך כלל בסוף חודש יולי, בווילה הרומאית, או באתר אחר על חוף ימה של מינורי.

 כלכלה 
כלכלתה של מינורי מתבססת במידה גדולה על תיירות. בחוף האמאלפיטאני יש אמנם עיירות יותר מתויירות ממנה, אך התיירות במקום מהווה מרכיב כלכלי מרכזי, בהתבססה על הענפים הקלאסיים הקשורים במלונאות ושלוחותיה. במינורי התפתחו גם ענפי הקולינריה והסעדה כגורמי משיכה של תיירים. לימונים, לימונצ'לו ומאכלים של גבינה ופירות, פסטה וניוקי הם חלק מההיצע הקולינרי המוצע לתיירים, וכך העיירה התפרסמה כעיר של טעמים. החל מעליית התיירות כענף כלכלי, החקלאות במקום קשורה גם היא בתיירות, כיוון שהמוצרים שהחקלאים באזור מייצרים דוגמת לימונים וזיתים, משמשים שרשרת כלכלית שלמה של גידול, שימור, ייצור ושיווק של מוצרים מוכנים לתיירים, ובסיס למסעדנות ואירוח. עדיין נותרו במקום אנשים העוסקים בדיג, וגם ענף זה קשור ברובו בתיירות.

 תחבורה 
כבישים: הכביש האזורי החוצה את העיירה הוא SP163 (הקרוי "דרך אמאלפי"). כביש SR373 נמצא במרחק של פחות מ-3 ק"מ ממינורי, ומסתעף מדרך אמאלפי, עולה להרים לכוון רוולו, ולאחר מכן חוצה את הרי לטארי תחת השם SP1, לכיוון הכביש המרכזי באזור, אוטוסטרדה E45. הדרך הררית ומאוד מפותלת, ואורכה כ-26 ק"מ. אפשרות אחרת ונוחה יותר להגיע לאוטוסטרדה E45, היא נסיעה לכיוון סלרנו, והתחברות ל-E45 דרך כביש A3.

אוטובוסים: קו אוטובוס מס' 5120 יוצא מסלרנו למינורי וליישובי החוף האמאלפיטאני האחרים. הנסיעה למינורי נמשכת כשעה. אפשרות אחרת היא אותו קו אוטובוס היוצא מסורנטו.

רכבת: אין מסילת ברזל בחוף האמאלפיטאני. תחנת הרכבת הקרובה ביותר למינורי נמצאת בסלרנו. הדרך המהירה להגיע לסלרנו עצמה, היא נסיעה ברכבת מהתחנה המרכזית של נאפולי (Napoli Centrale) לסלרנו. משך הנסיעה בין 36 ל-45 דקות.

תעופה: נמל התעופה הקרוב ביותר אל מינורי נמצא בעיר הנפה סלרנו, אך הטיסות ממנו יוצאות למספר מצומצם יחסית של יעדים בין-לאומיים בלבד. נמל התעופה הבין-לאומי המשמעותי הקרוב ביותר לעיירה הוא נמל התעופה נאפולי, במרחק של כ-60 ק"מ.

שיט/הפלגה: קווי מעבורת סדירים נעים בין סלרנו לבין רוב עיירות החוף האמאלפיטאני, לרבות למינורי. יש מעבורות שאינן עוצרות במינורי, אך אפשר לרדת באמאלפי ומשם להמשיך בבנסיעה קצרה באוטובוס, או במונית.

 ערים תאומות 
למינורי עיר תאומה ידועה אחת, הקשורה לפטרונית הדתית המשותפת סנטה טרופימנה, המגינה על שתי העיירות,

 Patti

 גלריה 

 ראו גם 
 וייטרי סול מארה

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:איטליה: ערי חוף
קטגוריה:קמפניה: ערים
קטגוריה:החוף האמאלפיטאני
קטגוריה:איטליה: גאוגרפיה