פיוטר צ'אדייב

פְּיוֹטְר יַקוֹבְלֶבִיץ' צַ'אַדַיֶב (ברוסית: Пётр Я́ковлевич Чаада́ев; ) היה פילוסוף רוסי. הוא היה אחד מהשלינגיאנים הרוסים.

צ'אדייב נולד במוסקבה למשפחת אצולה עשירה. הוא הפסיק את לימודיו כדי להתגייס לצבא ושירת בהצטיינות במלחמות הנפוליאוניות. צ'אדייב כתב בצרפתית שמונה "מכתבים פילוסופיים" על רוסיה בין השנים 1826 ו-1831, שהופצו בקרב אינטלקטואלים ברוסיה בכתב יד במשך שנים רבות. הם מהווים כתב אישום נגד התרבות הרוסית על פיגורה, הרחק מאחורי מנהיגי תרבות המערב. הוא הטיל ספק בגדולת העבר הרוסי, ולעג לנצרות האורתודוקסית על כישלונה לספק בסיס רוחני איתן למחשבה הרוסית. הוא הילל את הישגיה של אירופה, במיוחד בחשיבה הרציונלית והלוגית, ברוחה הפרוגרסיבית, במנהיגותה במדע ובמנהיגותה בדרך לחירות.

ממשלת רוסיה ראתה ברעיונותיו מסוכנים ומעורערים. לאחר שחלקם פורסמו, הם נאסרו כולם לפרסום על ידי הצנזורה. מכיוון שלא היה במה להאשים אותו, צ'אדייב הוכרז באופן רשמי כבלתי שפוי והושם תחת השגחה רפואית מתמדת, אף שזה היה עניין פורמלי בלבד ולא מצב רפואי אמיתי.

קורות חיים
צ'אדייב נולד במוסקבה ב-7 ביוני (27 במאי לפי הלוח היוליאני) 1794. משפחתו השתייכה לאצולת הקרקעות; מצד אביו הוא היה ממוצא ליטאי. סבו מצד אימו היה הנסיך , אינטלקטואל ידוע שכתב את "שיח על השחתת המידות ברוסיה". לאחר מותם המוקדם של אימו ואביו, הוא גדל בבית דודיו ודודותיו. הוא חונך על ידי אומנות ומורים מצרפת וגרמניה והפך לשולט בצרפתית באופן מלא בשלב מוקדם בחייו; כמו כן, הוא ידע לקרוא היטב בגרמנית.

צ'אדייב נרשם ללימודים באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1808 אך עזב בשנת 1811 מבלי להשלים את לימודיו. הוא הצטרף לרגימנט המשמר סמיונובסקי כצוער ולחם נגד פלישת נפוליאון לרוסיה ב-1812. הוא השתתף בקרבות בורודינו, קולם ולייפציג, וקיבל את צלב הברזל ואת עיטור אנה הקדושה, דרגה רביעית. הוא היה בין החיילים הרוסים שנכנסו לפריז עם הצאר אלכסנדר הראשון באפריל 1814. הוא חזר לרוסיה ב-1816 וקיים קשרים עם הצאר והחצר במסגרת מספר משימות רשמיות. הוא נבחר לשרת בחצר הקיסרית, אך התפטר במפתיע בשנת 1821 מסיבות לא ברורות. הפילוסוף האמריקאי  כתב שאחת הסיבות הסבירות הייתה "עצמאותו הגאה ואי-רצונו, למרות הכבוד הרב הכרוך בכך, להפוך למה שהוא כינה [...] סוג של 'צעצוע' אלגנטי".

בין השנים 1823 ל-1826 הוא טייל באירופה, ולכן היה מחוץ לרוסיה במהלך מרד הדקבריסטים ב-1825, אם כי עם שובו נחקר על קשריו עם רבים מהדקבריסטים. קשרים אלו תרמו ככל הנראה לכישלונו למצוא משרה בממשל החדש של הצאר ניקולאי הראשון (שלט 1825–1855).

צ'אדייב התיידד עם אלכסנדר פושקין (1799–1837) והפך למודל לדמותו של צ'אצקי, הגיבור הראשי במחזהו של אלכסנדר גריבוידוב,  (1824). במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19, צ'אדייב היה משתתף פעיל בחוגים הספרותיים של מוסקבה.

פילוסופיה
התזה המרכזית של "המכתבים הפילוסופיים" (lettres philosophiques) המפורסמים שלו הייתה שרוסיה פיגרה אחרי מדינות המערב, לא תרמה דבר לקדמה העולמית, וכי עליה להתחיל de novo (מן היסוד). "המכתבים" כללו ביקורת על בידודה האינטלקטואלי של רוסיה ועל נחשלותה החברתית.

כאשר בשנת 1836 פורסמה המהדורה הראשונה (והיחידה שפורסמה בחייו) של המכתבים הפילוסופיים בכתב העת הרוסי "טלסקופ", עורכו הוגלה לצפון הרחוק של רוסיה. "הסלאבופילים" חשבו בתחילה בטעות שצ'אדייב הוא אחד מהם, אך מאוחר יותר, כשהבינו את טעותם, גינו אותו במרירות והתנערו ממנו. צ'אדייב נלחם בסלאבופיליזם כל חייו. "המכתב הפילוסופי" הראשון שלו כונה "יריית הפתיחה" של הפולמוס בין "המערבניים" ל"סלאבופילים", שהיה דומיננטי במחשבה החברתית הרוסית של המאה התשע-עשרה. ב"מכתבו הראשון" הוא כתב:
"אנו יוצאי דופן בקרב העמים. אנו שייכים לאלה שאינם חלק אינטגרלי מהאנושות, אלא קיימים רק כדי ללמד את העולם שיעור גדול כלשהו."

עם קריאת "המכתב הפילוסופי" הראשון, כתב הצאר ניקולאי הראשון בשולי הדף שרק מטורף יכול היה לבטא את הדעות הכלולות בו, הערה שזמן קצר לאחר מכן גרמה להכרזתו של צ'אדייב כבלתי שפוי, אף שההחלטה התבססה אולי גם על "התנהגותו התמהונית ומוזרויותיו העצביות" של צ'אדייב. ייתכן שהמקרה של צ'אדייב היה התקדים המתועד הראשון ברוסיה שבו נעשה שימוש בפסיכיאטריה כדי לדכא התנגדות פוליטית.

בעודו נתון במעצר בית לאחר שהוכרז כבלתי שפוי, יצירתו הבאה של צ'אדייב נקראה, באופן הולם, "Apologie d'un Fou" (שם שתורגם כ"התנצלותו של מטורף", אך תרגום מדויק יותר עשוי להיות "אפולוגיה של מטורף" או "כתב הגנה של מטורף"; 1837). היצירה נפתחת בציטוט מאת סמואל קולרידג' הקובע: "הו, אחיי! אמרתי / אמת מרה עד מאוד, אך ללא מרירות". ביצירה מבריקה אך בלתי גמורה זו, הוא טען כי על רוסיה ללכת בנתיבי ההתפתחות הפנימיים שלה אם ברצונה להיות נאמנה לייעודה ההיסטורי.

רעיונותיו השפיעו הן על המערבניים (שתמכו בהתאמתה של רוסיה להתפתחויות באירופה באמצעות רפורמות ליברליות בדרגות שונות) והן על הסלאבופילים (שתמכו בנצרות האורתודוקסית הרוסית ובתרבות הלאומית). לפי ההיסטוריון ריימונד ט. מקנאלי, לא ניתן לשייך את צ'אדייב לאף אחת מהקבוצות. הערכתו החיובית לתפקיד ההיסטורי שמילאה הכנסייה הקתולית הבדילה אותו הן מהסלאבופילים והן מהמערבניים, וכך גם רעיונו בדבר "ארגון סוציו-תרבותי אוניברסלי נוצרי חדש". עמדתו השלילית כלפי התפתחויות פוליטיות וחברתיות בנות זמנו באירופה, כמו חילוניות וקונסטיטוציונליזם, הבדילה אותו גם מהמערבניים. בדומה לסלאבופילים, צ'אדייב ראה בדת את "הבסיס לכל תרבות", אך הוא לא הסכים עם עמדותיהם בנוגע לנצרות האורתודוקסית הרוסית או לפיוטר הגדול.

לטענת צ'אדייב, ההיסטוריה הרוסית לא התפתחה באופן נורמלי והייתה חסרה המשכיות אינטלקטואלית ותרבותית. הסיבה לכך, לשיטתו, היא שלרוסים מעולם לא היה "אידיאל רוחני, אוניברסלי גדול" שיהווה להם מניע. הוא ראה בפיוטר הגדול את המנהיג הראשון שניסה להקנות תודעה היסטורית לעם הרוסי באמצעות חיבורם להיסטוריה האירופית. לדעתו, על מנהיגי רוסיה ללכת בעקבותיו של פיוטר ולאמץ רק את החלקים המועילים של התרבות האירופית. הוא ראה בכך צעד לקראת מטרתו הסופית: כינונה של "מלכות האלוהים עלי אדמות, האיחוד האינטלקטואלי, המוסרי והתרבותי של האנושות".

רוב כתביו נערכו על ידי הביוגרף שלו, המסאי והעורך היהודי  (שני כרכים, מוסקבה, 1913–1914), שמחקרו על הפילוסוף פורסם בסנקט פטרבורג ב-1908.

לקריאה נוספת




קישורים חיצוניים


 Works by or about Pyotr Chaadayev at the Internet Archive
 "Philosophical Letters", by P. Chaadayev, at Runivers.ru in Djvu and PDF format
 "LETTRES PHILOSOPHIQUES ADRESSÉES À UNE DAME". P. Ja. Tchaadaev.

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:פילוסופים רוסים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מוסקבה
קטגוריה:פילוסופים של המאה ה-19
קטגוריה:רוסים חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:ילידי 1794
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1856