חוקת ברית המועצות (1977)

חוקת ברית המועצות משנת 1977 הייתה החוקה השלישית והאחרונה של ברית המועצות הקומוניסטית מ-7 באוקטובר 1977. היא התקבלה פה אחד במושב השביעי של הכינוס התשיעי של הסובייט העליון ונחתמה על ידי יושב ראש הנשיאות ליאוניד ברז'נייב. חוקת 1977 החליפה את חוקת 1936 והחג הלאומי של יום החוקה של ברית המועצות הועבר מ-5 בדצמבר ל-7 באוקטובר.

המבוא לחוקת 1977 קבע כי "לאחר שהתגשמו מטרות הדיקטטורה של הפרולטריון, המדינה הסובייטית הפכה למדינת העם כולו" ואינה מייצגת עוד את הפועלים והאיכרים בלבד. חוקת 1977 הרחיבה את היקף ההסדרה החוקתית של החברה בהשוואה לחוקות 1924 ו-1936. הפרק הראשון הגדיר את התפקיד המוביל של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (CPSU) וקבע את העקרונות הארגוניים למדינה ולממשלה. סעיף 1 מגדיר את ברית המועצות כמדינה סוציאליסטית, כמו כל החוקות הקודמותברית הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות היא מדינה סוציאליסטית של העם כולו, המבטאת את הרצון והאינטרסים של העובדים, האיכרים והאינטליגנציה, האנשים הפועלים של כל האומות והלאומים של המדינה.חוקת 1977 הייתה ארוכה ומפורטת, היא כללה עשרים ושמונה סעיפים יותר מחוקת 1936 והגדירה במפורש את חלוקת האחריות בין הממשלה המרכזית במוסקבה לבין ממשלות הרפובליקות. פרקים מאוחרים יותר קבעו עקרונות לניהול כלכלי וקשרי תרבות. חוקת 1977 כללה את סעיף 72, שהעניק את הזכות הרשמית של הרפובליקות המכוננות לפרוש מברית המועצות שהובטחה כבר בחוקות קודמות. עם זאת, סעיפים 74 ו-75 קבעו שכאשר מחוז בחירה סובייטי חוקק חוקים הסותרים את הסובייט העליון, חוקי הסובייט העליון יגברו, ובכך נוצרה לאקונה משפטית. חוקת 1977 בוטלה עם התפרקות ברית המועצות ב-26 בדצמבר 1991 ומדינות ברית המועצות לשעבר אימצו חוקות חדשות. סעיף 72 שיחק תפקיד חשוב בפירוק למרות הלאקונה, שנפתרה בסופו של דבר בלחץ הרפובליקות ובאמצעות חקיקה מיוחדת ב-1990.

 תהליך החקיקה 
ממוזער|גיליון מזכרת בולאי שהונפק לרגל אימוץ חוקת 1977
אימוץ החוקה היה מעשה חקיקה של הסובייט העליון. תיקונים לחוקה אומצו גם הם באותו גוף, כאשר הם דרשו אישור ברוב של שני שלישים ויכלו להיות יזומים על ידי הקונגרס עצמו, הסובייט העליון, הפועל באמצעות הוועדות שלו, הנשיאות או יושב ראש הסובייט העליון, ועדת הפיקוח על החוקה, מועצת השרים, סובייטים רפובליקניים, הוועדה לבקרת העם, בית המשפט העליון, התביעה והפוסק הראשי של המדינה. בנוסף, הגופים המנהלים של ארגונים רשמיים ואפילו האקדמיה הרוסית למדעים היו יכולים ליזום תיקונים וחקיקה אחרת.

חוקת 1977 ניסתה להימנע מתיקונים תכופים על ידי קביעת תקנות לגופים ממשלתיים בחקיקה נפרדת, אך סמכותית באותה מידה, כמו חוק מועצת השרים מ-5 ביולי 1978. חקיקה מאפשרת אחרת כללה חוק אזרחות, חוק בחירות לסובייט העליון, חוק על מעמד צירי הסובייט העליון, תקנות לסובייט העליון, החלטה על ועדות, תקנות על השלטון המקומי וחוקים על בית המשפט העליון והתביעה. החקיקה המאפשרת סיפקה את כללי הפעולה הספציפיים והמשתנים עבור גופים ממשלתיים אלה. במהלך החקיקה, נרשמו דיונים רבים ומכתבים שלא פורסמו לציבור כללו דעות שונות לגבי חלק מסעיפי החוקה.

 תיקונים לחוקת 1977 
באוקטובר 1988 פורסמו טיוטות של תיקונים ותוספות לחוקת 1977 בתקשורת הסובייטית לדיון ציבורי. לאחר תהליך הביקורת הציבורית, הסובייט העליון אימץ את התיקונים והתוספות בדצמבר 1988. התיקונים והתוספות שינו באופן מהותי את מערכת הבחירות והפוליטיקה. תפקיד יושב ראש הסובייט העליון נקבע באופן רשמי והוענקו לו סמכויות ספציפיות, במיוחד מנהיגות על סדר היום החקיקתי, היכולת להוציא פקודות וסמכות פורמלית לנהל משא ומתן ולחתום על הסכמים עם ממשלות זרות וארגונים בין-לאומיים. ועדת הפיקוח על החוקה, שהורכבה מאנשים שלא היו בוועידת נציגי העם, הוקמה וניתנה לה סמכות רשמית לבחון את חוקתיות החוקים והמעשים הנורמטיביים של הממשלה המרכזית ולהציע את השעייתם וביטולם. תהליך הבחירות נפתח מבחינה חוקתית למועמדים מרובים, אם כי לא למועמדים רב-מפלגתיים. גוף מחוקק - הסובייט העליון - היה אמור להתכנס לישיבות אביב וסתיו, שכל אחת מהן נמשכה שלושה עד ארבעה חודשים. עם זאת, בניגוד לסובייט העליון הישן, הסובייט העליון החדש נבחר בעקיפין על ידי האוכלוסייה, מקרב חברי ועידת נציגי העם.

 זכויות חוקתיות 
החוקה הסובייטית כללה סדרה של זכויות אזרחיות ופוליטיות. בין אלה היו הזכויות לחופש הדיבור, חופש העיתונות, חופש ההתכנסות והזכות לחופש דת. בנוסף, החוקה קבעה חופש ליצירה אמנותית, הגנה על המשפחה, חסינות האדם והבית והזכות לפרטיות. בהתאם לאידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית של הממשלה, החוקה העניקה גם זכויות חברתיות וכלכליות שלא ניתנו בחוקות של חלק מהמדינות הקפיטליסטיות. בין אלה היו הזכויות לעבודה, מנוחה ופנאי, הגנה על הבריאות, טיפול בזקנה ובמחלה, דיור, חינוך והטבות תרבותיות.

בניגוד לחוקות המערביות, החוקה הסובייטית קבעה מגבלות על זכויות פוליטיות. סעיף 6 ביטל למעשה את האופוזיציה המפלגתית והפילוג בתוך הממשלה בכך שהעניק למפלגה הקומוניסטית את הכוח להנהיג את החברה. סעיף 39 אפשר לממשלה לאסור על כל פעילות שהיא מחשיבה כמזיקה בכך שקבע כי "אסור שהנאה מהזכויות והחירויות של האזרחים תפגע באינטרסים של החברה או המדינה". סעיף 59 חייב את האזרחים לציית לחוקים ולציית לסטנדרטים של החברה הסוציאליסטית כפי שנקבעו על ידי המפלגה. הממשלה לא התייחסה לזכויות הפוליטיות והחברתיות-כלכליות שהחוקה העניקה לעם, כבלתי ניתנות לערעור. האזרחים נהנו מזכויות רק כאשר מימוש זכויות אלה לא הפריע לאינטרסים של המדינה, ולמפלגה הקומוניסטית הסובייטית לבדה היה הכוח והסמכות לקבוע מדיניות עבור הממשלה והחברה. לדוגמה, הזכות לחופש הביטוי הקבועה בסעיף 52 עלולה להיות מושעית אם מימוש חופש זה אינו עולה בקנה אחד עם מדיניות המפלגה. עד לעידן הגלאסנוסט חופש הביטוי לא כלל את הזכות לבקר את השלטון. החוקה אכן סיפקה "חופש מצפון, כלומר, הזכות להצהיר או לא להצהיר על דת כלשהי, ולנהל פולחן דתי או תעמולה אתאיסטית", ואסרה על הסתה לשנאה או עוינות מטעמים דתיים.

החוקה גם לא סיפקה מנגנונים פוליטיים ומשפטיים להגנה על זכויות. לפיכך, החוקה חסרה ערובות מפורשות להגנה על זכויות העם. למעשה, הסובייט העליון מעולם לא הציג תיקונים שנועדו במיוחד להגן על זכויות אדם. כמו כן, לעם לא הייתה סמכות גבוהה יותר בתוך הממשלה שאליה הוא יכול לפנות כאשר זכויותיו הופרו. בניגוד למערכת דמוקרטית, לא היה בית משפט לחוקה עם סמכות להבטיח שזכויות חוקתיות יישמרו בחקיקה או יכובדו על ידי הממשלה. ברית המועצות חתמה גם על החוק הסופי של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (הסכמי הלסינקי), אשר קבע כי זכויות אדם מוכרות בין-לאומיות יכובדו במדינות החתומות, אך רק בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נדון בפומבי יישור מחדש של המשפט החוקתי והמקומי עם ההתחייבויות הבין-לאומיות בנושא זכויות האדם.

 תפקיד האזרח 
סעיף 59 לחוקה קבע כי מימוש זכויותיהם של האזרחים הוא חלק בלתי נפרד מביצוע חובותיהם. סעיפים 60 עד 69 הגדירו חובות אלה. האזרחים נדרשו לעבוד ולשמור על משמעת עבודה. הקוד המשפטי הכריז על השתמטות מעבודה כפשע של "טפילות" וקבע עונש על כך. החוקה גם חייבה את האזרחים להגן על הרכוש הסוציאליסטי ולהתנגד לשחיתות. כל האזרחים שירתו בצבא כחובה לשמור ו"להגביר את כוחה ויוקרתה של המדינה הסובייטית". הפרת חובה זו נחשבה ל"בגידה במולדת ומהפשעים החמורים ביותר". לבסוף, החוקה דרשה מההורים להכשיר את ילדיהם לעבודה מועילה מבחינה חברתית ולגדל אותם להיות חברים ראויים בחברה הסוציאליסטית.

החוקה וחקיקה אחרת הגנו על האזרחות הסובייטית ואכפו אותה. חקיקה בנושא אזרחות העניקה זכויות אזרחות שוות למתאזרחים כמו גם לילידי הארץ. החוקים גם קבעו כי אזרחים אינם יכולים לוותר על אזרחותם באופן חופשי. האזרחים נדרשו להגיש בקשה לאישור מנשיאות הסובייט העליון, שיכלה לדחות את הבקשה אם המבקש לא סיים את שירותו הצבאי, לא היה לו תפקיד שיפוטי או היה אחראי על בני משפחתו. בנוסף, הנשיאות יכולה לסרב לבקשה להגנה על הביטחון הלאומי, או לשלול אזרחות בגין השמצת ברית המועצות או מעשים הפוגעים ביוקרה או בביטחון הלאומי.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ברית המועצות: חוק ומשפט
קטגוריה:חוקות לפי מדינה לשעבר