הדרת נשים בישראל

הדרת נשים בישראל היא תופעה חברתית ומשפטית של הדרת נשים המתרחשת במדינת ישראל. התופעה כוללת מגבלות ממשיות וסמליות על נוכחותן, השתתפותן ומעמדן של נשים במרחב הציבורי ובמוקדי קבלת החלטות, ומתבטאת בדפוסי הדרה שונים ובהם הטלת דרישות צניעות ייחודיות על נשים, הדרה מוחלטת, כפיית הפרדה מגדרית וחלוקה בלתי-שוויונית של משאבים, שירותים והזדמנויות על בסיס מגדר.

ביטויי הדרת נשים קיימים בישראל מראשיתה במגוון מוסדות ומרחבים ציבוריים, בהם בתי דין דתיים, מוסדות דת, מוסדות לימוד ועוד. עם זאת, בעוד שבעבר הייתה זו לרוב תופעה פנים-קהילתית במגזרים שונים, ובראשם החברה החרדית, בעשורים האחרונים ניכרת הרחבה של הדרישות להפרדה מגדרית גם במרחבים ציבוריים כלליים. מגמה זו מתבטאת בריבוי מקרים ומסגרות שבהם מיושמות פרקטיקות של הפרדה, לעיתים תוך קבלת לגיטימציה ציבורית ואף הכרה או תמיכה מצד רשויות המדינה. שאלת הלגיטימיות שלה מצויה בליבה של מחלוקת ציבורית, חברתית ומשפטית עזה, הנוגעת למתח בין עקרונות דמוקרטיים וזכויות יסוד לבין ערכים דתיים ותרבותיים של קהילות מיעוט.

 רקע 
 הדרת נשים 

 בישראל 
נשים בישראל נטלו חלק בחיים הציבוריים כבר במאבק הציוני להקמת המדינה, וחרף התנגדויות מצד ההנהגה הדתית והחרדית השיגו זכות שווה לבחור ולהיבחר למוסדות היישוב העברי המייצגים, שנים רבות לפני דמוקרטיות אחרות. הישג זה, לצד גיוס החובה של נשים לצה"ל ובחירתה של גולדה מאיר לראשות הממשלה, יצרו בישראל אתוס לפיו נשים נהנות משוויון מלא. אולם, המחקר הפמיניסטי מראה שאתוס השוויון הוא למעשה מיתוס, ושבפועל נשים נדחקו לתפקידים "נשיים" מסורתית או חסרי השפעה, לא זכו להגנה מספקת על צורכי ביטחונן מצד המדינה, ועד היום מיוצגות בחסר בתפקידים בכירים ובמוקדי קבלת החלטות.

פערים אלה בין ההבטחה לשוויון לבין המציאות קיימים גם בדמוקרטיות ליברליות אחרות. עם זאת, תופעת הדרת הנשים בישראל, כפי שהיא מתבטאת בעיקר מתחילת המאה ה-21, נחשבת על ידי חוקרות ומשפטניות כתופעה ייחודית לישראל בהיקפה ובמופעיה, אשר מאיימת על הישגי השוויון המגדרי במדינה.

 חקיקה 
 עקרון השוויון והזכות לכבוד האדם 

בשנים הראשונות לקום המדינה הוחלט שלא לכונן חוקה אחידה, אלא לקבוע סדרה של חוקי יסוד שיאוגדו לבסוף לכדי חוקת המדינה, בעקבות מחלוקות על אופייה היהודי והדמוקרטי של מדינת ישראל, שבליבן עמד המתח שנוכח עד היום בין ההלכה היהודית לבין עקרונות דמוקרטים אוניברסליים.

במרבית המדינות הדמוקרטיות-ליברליות עקרון השוויון מהווה את הבסיס לשאר זכויות האדם ובהן זכויות נשים. בישראל הזכות לשוויון אינה מעוגנת ישירות בחוק יסוד, אך חשיבותה כאבן יסוד במשפט נובעת ממעמדה כזכות חוקתית עליונה, שזכתה להכרה נרחבת בפסיקה ובעקרונות היסוד של המדינה, כפי שמודגש במגילת העצמאות,מגילת העצמאות, באתר הכנסת ובחוקים בהם עוגן עקרון השוויון, ביניהם חוקי יסוד.משרד המשפטים, דו"ח הצוות המשרדי לבחינת תופעת הדרת הנשים במרחב הציבורי, 2013חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, באתר הכנסתחוק יסוד: חופש העיסוק, באתר הכנסת

ב-1992 נחקק חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, המעגן את כבוד האדם כערך חוקתי ומבטיח את חירותו האישית והחברתית של כל אדם. הוענק לו מעמד על-חוקי, והוא קובע כי זכויות היסוד בישראל מושתתות על ההכרה בערך האדם. פסקת ההגבלה היא סעיף המופיע בחוק זה ובחוק יסוד: חופש העיסוק, והיא מגבילה את יכולתן של רשויות השלטון לפגוע בזכויות יסוד, וקובעת כי פגיעה כזו תיעשה רק מכוח הסמכה מפורשת בהלימה ערכי המדינה, עבור תכלית ראויה ובאופן מידתי. המידתיות נמדדת לפי הקשר שבין הפגיעה למטרה, האפשרות לנקוט באמצעים חלופיים, והיחס בין הנזק לתועלת.

 חוק שיווי זכויות האישה 

עקרון שוויון האישה נכלל כבר בקווי היסוד של ממשלת ישראל הראשונה. בשנת 1951 הוגש לאספה המכוננת ואושר חוק שיווי זכויות האישה שנועד להבטיח שוויון זכויות לנשים.חוק שיווי זכויות האשה, התשי"א-1951, באתר הכנסת במרץ 2000 התקבל תיקון לחוק ביוזמת חברת הכנסת יעל דיין, שעיגן את עקרון השוויון המהותי לנשים כעקרון יסוד, איגד והרחיב עקרונות קיימים בחקיקה ובפסיקה, וקבע את אי-תקפותם של חוקים או פעולות משפטיות המפלות נשים לרעה, בין אם במכוון או שלא. כמו כן, התיקון דרש ייצוג ציבורי הולם לנשים והעניק לגיטימציה להעדפה מתקנת, הבטיח שוויון זכויות בתחומים חברתיים מרכזיים ואת זכותן להגנה מפני צורות של אלימות וניצול מיני.

 חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים 

חוק מרכזי במאבק בכל צורות של אפליה, ביניהן התופעה של הדרת נשים במרחב הציבורי.חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, התשס"א-2000, באתר הכנסת נחקק בדצמבר 2000 ביוזמת האגודה לזכויות האזרח, ונועד להרחיב את תחולת עקרון השוויון גם על יחסים בין אנשים פרטיים, ולאסור אפליה מצד ספקי שירותים, בעלי עסקים ומפעילי מקומות ציבוריים על בסיס גזע, דת או קבוצה דתית, לאום, ארץ מוצא, מין, נטייה מינית, השקפה, השתייכות מפלגתית, מעמד אישי, הורות או מוגבלות. עם זאת, מתוך רצון למנוע פגיעה בזכויות החברה הדתית-חרדית, הוסף לחוק חריג ייחודי המתיר את קיומן של מסגרות נפרדות לנשים ולגברים, שבהיעדרן היה נמנע מחלק מהציבור הספקת מוצר, קבלת שירות או כניסה למקום ציבורי. כך הפרדה בין המינים מהווה ההפרדה היחידה לה המחוקק העניק לגיטימציה מפורשת, תוך פגיעה אפשרית בעקרון השוויון בין המינים.

 פסיקה 
עמדת הפסיקה בישראל נוטה לעקביות בבחינת מקרי הדרת נשים, ורואה בה אפליה פסולה הפוגעת בזכות החוקתית לשוויון, לכבוד ולחירות, ומצריכה הצדקות כבדות משקל לקיומה. בפרט עולה כי גם כשמדובר בפרקטיקות שמטרתן הגנה על אינטרסים דתיים, לא נמצאת הצדקה מספקת להגבלת חירותם של יחידים במרחב הציבורי. אולם, קיימות מגמות מורכבות ביחס ליישום עמדה זו ולאכיפתה המבטאות את המתח בין עקרונות דמוקרטיים לבין שיקולים דתיים ותרבותיים, ואת התנודות החלות סביב מתח זה.

 אירועים בולטים 
 תפקידים ציבוריים ומייצגים 

שיעור ייצוגן של נשים בתפקידים ציבוריים משתנה אך נוטה להיות נמוך ביחס לחלקן באוכלוסייה, בייחוד בתפקידים בכירים. בחלק מהמקרים הגורמים לאפליה בייצוג אינם מכוונים או מודעים, ונובעים מתהליכים חברתיים מורכבים שראוי לנתח ולמגר. עם זאת, יש מקרים בהם מדובר בהדרה מפורשת.

הדיון המשפטי הראשון בסוגיה של הדרת נשים היה בעתירתה של לאה שקדיאל לבג"ץ.בג"ץ 153/87 לאה שקדיאל נ' השר לענייני דתות, ניתן ב-19 במאי 1988 שקדיאל נבחרה למועצה הדתית בעיר מגוריה ירוחם, אך חברותה נפסלה על ידי השר לענייני דתות בטענה שנשים אינן יכולות לכהן במועצות הדתיות. ב-1988 ניתן פסק הדין שהכריח לטובת שקדיאל, וטען כי אין מניעה הלכתית למינויה. בפסיקה נוספת מאותה שנה קבע בג"ץ כי אין למנוע מנשים להשתלב באספה הבוחרת של רב העיר.בג"ץ 953/87 אברהם פורז נ' שלמה להט, ראש עיריית ת"א-יפו, ניתן ב-23 במאי 1988 חרף הישגים אלה, נשים עדיין מודרות מאלפי משרות ציבוריות הנושאות ממד הלכתי.

ההנהגה הפוליטית של הציבור החרדי מורכבת מגברים בלבד, והמפלגות אגודת ישראל, דגל התורה וש"ס מדירות נשים מרשימותיהן באופן מוצהר. בינואר 2019 הורה בג"ץ למפלגת אגודה ישראל לתקן את תקנונה ולהסיר כל מניעה לקבלתן של נשים כחברות מפלגה.בג"ץ 1823/23 תמר בן-פורת נ' רשם המפלגות, ניתן ב-10 בינואר 2019 עם זאת, ב-2025 המפלגות החרדיות עדיין מדירות נשים ובכל זאת מורשות להתמודד בבחירות, להשתתף בכנסת ולהנות ממשאבים פוליטיים.

 שירות צבאי 

המאמץ לשילוב נשים בצה"ל נשא הצלחות רבות, ונחשב על ידי רבים למאבק המוביל לקידום שוויון מגדרי בישראל. עם זאת, סקירת ציר הזמן מעלה מגמה בה התפתחויות שמקדמות שוויון מגדרי ופותחות אפשרויות נוספות בפני חיילות מלוות בתגובות נגד משמעותיות המגבילות את זכויות היסוד שלהן.

למרות גיוס החובה של נשים לצה"ל מתחילתו, במשך תקופה ארוכה הונהגה בו חלוקת תפקידים מסורתית ומוגבלת בין נשים וגברים. בשנות ה-90 החלו להתרחש תהליכים משמעותיים של כניסת נשים לתפקידים רבים יותר בצה"ל, תהליכים המתרחשים עד היום. מפנה משמעותי התרחש בעקבות הפסיקה התקדימית בבג"ץ אליס מילר.בג"ץ 4541/94 אליס מילר נגד שר הביטחון ואחרים, ניתן ב-8 בנובמבר 1995 מילר, שהחזיקה ברישיון טיסה אזרחי, ביקשה להתמיין לקורס טיס וסורבה משום היותה אישה. בסיוע שדולת הנשים והאגודה לזכויות האזרח עתרה מילר לבג"ץ, שפסק כי הנימוק לסירוב המתבסס על הבחנה מגדרית אינו מוצדק. בית המשפט העליון הכיר בשונותן של נשים, אך טען כי בלא שוני רלוונטי, הדרה זה מהווה אפליה פסולה.

השנים העוקבות התאפיינו בתהליך מקביל; מצד אחד שוויון ההזדמנויות של נשים בצבא הורחב, והן נכנסו למגוון רחב יותר של תפקידים וליחידות השדה. בשנת 2000 נוסף תיקון לחוק שירות ביטחון המעגן את זכותן של נשים למלא כל תפקיד צבאי, למעט תפקידים שלא מאפשרים זאת בשל מהותם ואופיים. תיקון זה אף עוגן בחוק שיווי זכויות האישה, ופקודות צבאיות מפלות רבות בוטלו. מצד שני, החלו להישמע קולות התנגדות לשירות המשותף מצד גורמים בהנהגת הציונות הדתית. בסוף שנות ה-90 איימו רבני מוסדות תיכוניים וקדם-צבאיים כי לא ישלחו את תלמידיהם לשרת בתפקידים הכרוכים בשירות משותף, ובתחילת שנות ה-2000 התגברה הדרישה להדיר נשים מיחידות מבצעיות, בטענה כי השירות המשותף עם נשים פוגע בזכויות החיילים הדתיים.

בתגובה לכך הותקנה ב-2003 פקודת השילוב הראוי שנועדה להסדיר את השירות המשותף לנשים וגברים. עם זאת, הפקודה מנוסחת באופן מוטה המייצג בעיקר את צורכי החייל הדתי על חשבון חיילות. "מנהלת השילוב הראוי" שהוקמה לאכיפת הפקודה נתפסה כ"משמרת צניעות" והנחילה אכיפת יתר ופרשנות מחמירה של כללי הפקודה. ב-2016 פגה הפקודה והוחלפה בפקודת השירות המשותף לה נוסף עדכון בדצמבר 2017, אך היא עדיין מעידה על מתן עדיפות לדרישות דתיות הפוגעות בנשים ובשוויונן. עדויות רבות של חיילות מהשנים האחרונות מצביעות על מגמה של השפלת נשים וזלזול בביצוע תפקידיהן, ושל אכיפה מחמירה של כללי צניעות המגבילים נשים בשירות צבאי.אלינור דוידוב, את מי זה משרת: פקודת השירות המשותף והדרת חיילות בצה"ל, שדולת הנשים בישראל, 2018

 המרחב הציבורי 

בסוף המאה ה-20 החלו להופיע ביטויים במרחב הציבורי של דרישות צניעות והפרדה מגדרית כפויה. תופעה זו התפשטה במאה ה-21, ומתבטאת בקווי אוטובוס מופרדים מגדרית, וברחובות בהם מונהגת הפרדה מגדרית. ב-2010 הורה בג"ץ למשטרה לאכוף את החוק ולמנוע את כפיית ההפרדה שהתרחשה בחג הסוכות ברחובות שכונת מאה שערים שבירושלים. ב-2011 פסק בג"ץ נגד קווי ההפרדה המגדרית וקבע שמדובר בפרקטיקה אסורה.בג"ץ 746/07 נעמי רגן נ' משרד התחבורה, ניתן ב-5 בינואר 2011בג"ץ 7521-11 רחל עזריה חברת מועצת עיריית ירושלים נ. משטרת ישראל, ניתן ב-16 באוקטובר 2011

 חינוך והשכלה גבוהה 

 מגמות בפסיקה 
פרופ' יופי תירוש מזהה מספר מגמות הקשורות לעמדת הפסיקה בנושאי הדרת נשים. ראשית, היא מצביעה על הסכמה משפטית בדבר קיומה של אפליה פסולה ופגיעה בשוויון במקרים של הדרת נשים המאופיינים בהדרה מוחלטת או בהפרדה מגדרית אסימטרית, תוך דחיית הנמקות להפרדה המתבססות על הזכות לאוטונומיה תרבותית. תירוש מדגישה כי הפולמוס המשפטי נסוב בעיקר סביב מקרים בהם מבקשים ליצור הפרדה מגדרית בתנאים סימטריים, כשההצדקה להפרדה וכן מידת הסימטריות והשוויון בין גברים לנשים נותרת שנויה במחלוקת ואמביוולנטית. שאלה מרכזית בדיונים כאלו היא אילו הבדלים בין המינים נחשבים רלוונטיים כך שהם מצדיקים הסדרים שונים. שאלה נוספת שעשויה להתעורר היא האם מבחן הרלוונטיות עצמו אינו שמרני ומנציח את אי-השוויון, כפי שנטען בביקורת פמיניסטית.

מגמה נוספת עליה מצביעה תירוש היא צמצום הולך וגובר בפסיקה החוקתית בנושא הדרת נשים. במאמר שבוחן את התפתחותה של הדרת הנשים בישראל ואת יחס מערכת המשפט לתופעה, היא מבצעת סקירה אמפירית של כל פסיקות בג"ץ הקשורות להדרת נשים בין השנים 1987–2020, ומראה כי בתחילת הגעתן של סוגיות הדרת נשים בבג"ץ, בית המשפט היה נכון להעמיק בשאלות החוקתיות שהתעוררו, ופיתח דוקטרינה חוקתית רחבה לאיזון בין שיקולים דתיים לבין עקרון השוויון המגדרי.

אולם, החל מהעשור השני למאה ה-21 נמנע בית המשפט כמעט לחלוטין מבחינת תיקים כאלה לגופם או מניסוח פסקי דין מנומקים, ונוטה לנקוט בגישות פרקטיות של פתרון בעיות נקודתי, ויישוב סכסוכים, מבלי להתוות מסגרת משפטית נורמטיבית שתנחה את ההכרעה במחלוקות דומות. כך למעשה נמנע בג"ץ מפיתוח עמדת המשפט החוקתי הישראלי בשאלות מהותיות תחת נושא זה. זאת ועוד, מהמאמר עולה כי הפתרונות הפרוצדורליים לא הטיבו ואף החריפו את מצבי ההדרה שהובאו לטיפול בג"ץ, כשדוגמה בולטת לכך היא בסוגיית נשות הכותל. אף על פי שהפסיקה הכריעה לטובת זכותן להתפלל בכותל בהתאם לדרכן ואמונתן, בפועל הן עדיין מנועות ממימוש חופש הפולחן והדת שלהן.

 החלטות ממשלה ומדיניות 
ההתמודדות עם תופעת הדרת הנשים בישראל זכתה להתייחסות ממשלתית החל מהעשור השני של המאה ה-21. בשנת 2011 קיבלה הממשלה ה-32 את החלטה מספר 4052 (אשה/6) בנושא הדרת נשים מן המרחב הציבורי.החלטה 4052(אשה/6) של הממשלה ה-32 הדרת נשים מן המרחב הציבורי, 29.12.2011 ההחלטה כללה הנחיות לגופים ממשלתיים, וכן החלטה על הקמת צוות בין-משרדי, במטרה לקדם את ההתמודדות עם תופעת ההדרה, ולבחון דרכי פעולה למיגורה. בעקבות כך מינה היועץ המשפטי לממשלה צוות מקצועי שהגיש ב-2013 דוח מקיף עם המלצותיו. מסקנתם המרכזית הייתה כי מתקיימת פגיעה בלתי מידתית בזכויות יסוד חוקתיות, וכי כל רשות ציבורית מחויבת לפעול במלוא אמצעיה למניעת הפרדה מגדרית והבחנה מפלה.

המלצות אלה אומצו על ידי היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין במאי 2023, ובמרץ 2014 פרסמה הממשלה ה-33 החלטה נוספת (1526)החלטה 1526 של הממשלה ה-33 מניעת הדרת הנשים במרחב הציבורי, 30.3.2014 בה היא הביעה את מחויבותה לשוויון מגדרי, הכירה בהדרת נשים כתופעה חמורה המחייבת פעולה ממשלתית אקטיבית לביעורה, ונימקה כי היא אינה תואמת את העיקרון המכונן של שוויון, ואת מחויבויותיה הבינלאומיות של ישראל.

בשנת 2017 פרסמה הממשלה ה-34 את החלטה מספר 2913,החלטה 2913 של הממשלה ה-34 הטלת אחריות על הרשות לקידום מעמד האישה לקיים מעקב ובקרה אחר פעילות משרדי הממשלה בעניין מניעת הדרת נשים, 3.8.2017 שהטילה על הרשות לקידום מעמד האישה במשרד לשוויון חברתי את האחריות למעקב ולבקרה אחר יישום פעולות משרדי הממשלה למניעת הדרת נשים, לרבות דיווח שנתי מסודר לממשלה.

לאור התרחבותה בפועל ומיסודה של תופעת הדרת הנשים, פורסם ביולי 2025 דו"ח מעקב "המוניטור", שסוקר את סטטוס יישום החלטות הממשלה 4052 (2011) והחלטת הממשלה 1526 (2014)הדר שמואלי, דוח מעקב: מניעת הדרת נשים, המרכז להעצמת האזרח, 2025. מהדו"ח עולה כי מתוך שבעת הסעיפים האופרטיביים בהחלטות, רק שניים מהם יושמו (29%), אחד יושם חלקית (14%), וארבעה לא יושמו כלל (57%). עוד מציין הדו"ח את התובנות שעולות ביחס לקשר בין התרחבותה המדאיגה של תופעת הדרת הנשים וההפרדה המגדרית, לבין התרופפות המחויבות הממשלתית למניעת הדרת נשים, והמעבר לגישה המקדמת הפרדה מגדרית.

 עמדות בחברה הישראלית בעד הדרת נשים והפרדה מגדרית 
הדיון הציבורי בישראל סביב סוגיית הדרת הנשים והפרדה מגדרית עוסק במתח שבין תפיסות דתיות וערכים מסורתיים כלפי גברים ונשים, לבין השקפה דמוקרטית וערכים ליברליים של שוויון וחירות הפרט. המחלוקת הנידונה נוגעת באופן בו יש לנהל את המרחב הציבורי בישראל באופן שיאפשר לכל תושביה לשגשג בה, כשבלבה של מחלוקת זו עומדת דמותה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, והמידה בה ניתן לאזן בין השאיפה לפלורליזם תרבותי וסובלנות לבין זכויות יסוד לכבוד האדם ולשוויון.

 טיעוני הציבור החרדי והממסד הרבני 
 שמירה על זהות דתית ועל אורח חיים מסורתי 
ההשקפה בזרמים רבים של היהדות האורתודוקסית היא שישנו שוני מהותי בין גברים לנשים שחורג מעבר למבנה הביולוגי בלבד, וכי שוני זה קובע את יכולותיהם וכישוריהם ומכאן את תפקידיהם החברתיים השונים. על בסיס תפיסה הרואה בתפקידי מגדר שמרניים חלק מהמסורת וההלכה היהודית, אכיפתם נטענת להיות חלק מהותי משמירה על זהותם הדתית. במרבית הקהילות היהודיות לאורך הדורות גברים השתתפו בספרה הציבורית ונשים הוקצו לספרה הביתית, והיו אמונות בעיקר על חיי המשפחה, גידול וחינוך הילדים ותחזוקת משק הבית. נטען כי אף שהתפקידים של גברים ונשים שונים זה מזה, אין בכך כדי להצביע על היררכיה ביניהם. כלומר, מדובר בתפקידים השווים בערכם, כך שהפרקטיקות לאכיפתם משרתים את צורכיהם של גברים ונשים כאחד, באופן שלא תואם את הטענה לאפליית נשים.

כמו כן, בקרב הקהילה היהודית האורתודוקסית, דרישות צניעות המוטלות על נשים נתפסות כפרקטיקות השומרות על ערכי שלמות המשפחה והצניעות, שנפגעת לא רק מביטויים התנהגותיים כמו קיום יחסי מין מחוץ למסגרת הנישואין, אלא גם מביטויים מחשבתיים כמו רצון והשתוקקות, גם אם רגעית. אם כך, המטרה של הפרדה בין המינים ודרישות צניעות היא להגן על גברים מפני "פיתוי" מיני, ואינה לשם הדרת נשים לשמה.רינת בניטה, ניצן פייביש ועדי כהן אהרונוב, לימודים אקדמיים בהפרדה מגדרית (סקירה משווה), מרכז המחקר והמידע של הכנסת, 2025 תחת תפיסה זו דרישות צניעות לא פוגעות בנשים, נהפוך הוא, הן מעידות על כבודן ומקנות להן מעמד מוסרי גבוה, כפי שמתבטא בפסוק  המהווה עקרון שמאיר על תפיסת האישה בהלכה היהודית. אם כן, לטענת הציבור החרדי (ולעיתים הדתי-לאומי) הפרדה מגדרית ודרישות צניעות משמשות כחלק מאורח חייהם, והכרחית לשמירה על זהותם הקהילתית. פגיעה בפרקטיקות אלו נתפסת כפגיעה קשה בחופש הדת וברגשי הדת והמסורת של ציבור זה.13(7)

 בחירה קהילתית וולונטרית 
נטען כי נשים חרדיות בוחרות באורח חיים הכולל את השתתפותן במסגרות מופרדות, את אי-השתתפותן במסגרות מסוימות מרצונן החופשי, וכן כי הן בוחרות בביצוע פרקטיקות של צניעות, ורואות בכך חלק לגיטימי ומהותי מאורח חייהן הדתי. זאת בניגוד לקביעה כי הדרתן של נשים בקהילה החרדית היא צורה של אפליה, וכי הפרדה מגדרית היא פרקטיקה גברית בלבד הפוגעת בהכרח בנשים. לחלופין, נטען כי מדובר בקונבנציה חברתית שניתן להשוות למוסכמה של הפרדה מגדרית בשירותים ציבוריים, שמקובלת ונחשבת למובנה מאליה בציבור החילוני.

בדיון סביב פרשת "קווי המהדרין" בלטה הטענה כי ההפרדה המגדרית בתחבורה הציבורית מתבססת על הנוהג שמתקיים בפועל ובאופן וולונטרי בקהילה החרדית, וכי נשים כמו גברים רוצות בהפרדה ומרוצות ממנה. עקרון ההפרדה הוולונטרית אף גובה על ידי בית המשפט העליון שקבע כי הפרדה וולונטרית היא לגיטימית, וכי יש לאפשר בחירה רצונית של פרקטיקה זו ולסייע בקיומה.שרה צוובנר, קווי מהדרין, מרכז המחקר והמידע של הכנסת, 2011

 טיעונים ליברליים-פרגמטיים ורב-תרבותיים 
 שילוב הציבור החרדי בצבא, באקדמיה ובשוק התעסוקה 
שיעור השתתפותם של חרדים בגיוס לצה"ל, בהשכלה הגבוהה ובשוק העבודה הינו נמוך באופן משמעותי ביחס לחלקם באוכלוסייה. לפי גורמים ליברליים-פרגמטיים, בהם מוסדות ממשלתיים ואקדמיים, הפרדה נתפסת במקרים מסוימים כאמצעי הכרחי לקידום שוויון בטווח הארוך. טענה זו מתבססת על ההנחה לפיה הציבור החרדי, נשים וגברים כאחד, לא יכולים להשתלב במסגרות מעורבות או בוחרים שלא להשתלב בהן משום שהן אינן מופרדות כחלק מאמונתם והשקפת עולמם, כך שהפרדה מגדרית מאפשרת להם "דריסת רגל" ראשונית במרחבים ציבוריים, מקצועיים ואקדמיים. דוגמה בולטת לכך היא הפרדה במסגרות השכלה גבוהה, שנטען שמגבירה את נגישותו של הציבור החרדי אליהן, תוך גישור על פערי ידע ותרבות הבולטים במיוחד בין בוגרי מערכת החינוך החרדית לאוכלוסייה הכללית.

הפגיעה בשוויון שנובעת מהפרדה מוצגת כמידתית לתכלית הראויה של שילוב וקידום חברתי וכלכלי של האוכלוסייה החרדית, שתורם גם לרווחת הציבור החרדי וגם למשק ולחברה הישראלית בכללותה.

טענה זו משתקפת במדיניות הנגשת ההשכלה הגבוהה לבני החברה החרדית, ובפרט בתוכניות החומש של המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) במימון ועדת התכנון והתקצוב (ות"ת), שהכשירו את פתיחתן של תוכניות לימודים בהפרדה מגדרית. הצדקתה של ההפרדה המגדרית באקדמיה מכורח המטרה של שילוב חרדים הוכרה מפי בית המשפט העליון, שקבע כי הפרדה מגדרית אינה מהווה בהכרח פגיעה בעקרון השוויון כל עוד היא וולונטרית ומקדמת תכלית ראויה של שילוב חברתי של חרדים.

 הכרה בייחודיות תרבותית ובאוטונומיה קהילתית 
גישת הרב-תרבותיות מדגישה את חשיבותן של עקרונות הפלורליזם והסובלנות במשטר דמוקרטי, מציבה במרכזה קבלת זהויות תרבותיות שונות, ורואה סכנה בדיכוי תרבויות של קבוצות מיעוט. לפי גישה זו יש להכיר בנקודות המבט של בני ובעיקר בנות קהילת המיעוט, ולבחון לאורן את הלגיטימציה של פרקטיקות הפוגעות בעקרון השוויון. על בסיס תפיסה זו נטען כי יש לאפשר לציבור החרדי להמשיך לדבוק באורח החיים הנהוג בו גם במסגרת המרחב הציבורי, ולשמור על זכותו החוקתית לחופש הדת ועל יכולתו לממשה, גם במחיר של פגיעה בשוויון המתבטא בפרקטיקות של הדרת נשים והפרדה.

 עמדות בחברה הישראלית נגד הדרת נשים והפרדה מגדרית 
ארגוני זכויות אדם ותנועות פמיניסטיות בישראל מתנגדים להדרת נשים והפרדה מגדרית על בסיס מספר טיעונים.

 פגיעה בזכויות יסוד ובעקרונות דמוקרטיים 
במהותה, התופעה של הדרת נשים נוגדת את אבני היסוד של הדמוקרטיה, וביטוייה אינם מקובלים במשטרים דמוקרטיים המחויבים לשוויון ובפרט לשוויון מגדרי. הדרת נשים מהווה אפליה פסולה הפוגעת בזכויות יסוד בהן הזכות לשוויון, הזכות לכבוד האדם ולחירותו וחופש מדת, והיא אינה חוקית בישראל מכוח חוקי המדינה ופסיקות בתי המשפט, שדוחות ואוסרות מקרים של הדרה והפרדה מגדרית כאשר אלה נבחנים לגופם.

לפי ההשקפה הליברלית-דמוקרטית, בהיעדר שוני רלוונטי המצדיק יחס שונה אין להפלות בין המינים או להגביל את חירותם של יחידים, ובכלל זה אין להחיל כללים ופרקטיקות של הדרת נשים והפרדה מגדרית. לצד ההכרה בחשיבותם של עקרונות הסובלנות והפלורליזם בחברה דמוקרטית, ובתכלית הראויה של הגנה על ייחודיות תרבותית של קבוצות שונות, הקביעה המשפטית בדבר פגיעה בזכות חוקתית לטובת מה שנחשב כתכלית ראויה מתבצעת באמצעות בחינת המידתיות של הפגיעה אל מול התועלת המושגת באמצעותה. המסקנה שעלתה מדו"ח הצוות המשרדי לבחינת תופעת הדרת הנשים במרחב הציבורי אשר בחן מופעים של הדרת נשים במרחב הציבורי וסקר את המשפט הישראלי, היא כי במקרים אלו לא מתקיים יחס מידתי ראוי בין עוצמת הפגיעה בזכויות יסוד לבין התועלת החברתית הצפויה.

 התנגדות אידאולוגית להצדקות להדרה והפרדה 
ההשקפה הפמיניסטית דוחה את התפיסה המסורתית ביחס להבדלים בין המינים שמהווה את הבסיס והצידוק להדרה והפרדה, ומתנגדת אידאולוגית לדוקטרינה נפרד אבל שווה. בבסיסה עומדת התפיסה לפיה נשים הן בנות אדם ושוות ערך לגברים. כללים ופרקטיקות של הדרת נשים, ובהן דרישה להפרדה מגדרית או הקפדה על "צניעות" של נשים, משקפים תפיסה לפיה ישנו דבר מה פסול ופוגע בגופן, בנוכחותן ובקולן של נשים, נערות וילדות, וכי אלה מזיקים, מחטיאים ומטמאים, ואף מהווים סכנה מוסרית עבור גברים. על נשים ולא על גברים מוטלת אחריות לצמצם את נוכחותן ככל הניתן כדי לשמור על "קדושת המחנה". תחת ההנחה כי מקומן הראוי של נשים מוגבל למרחב הביתי בלבד, נוכחותן אינה רצויה במרחב הציבורי, ובייחוד בתחומי עולם הרוח והחיים הציבוריים. לפי הביקורת הפמיניסטית, תפיסה זו נטועה בדה-הומניזציה ובהחפצה של נשים, המקבלות מסר תמידי לפיו עיקר הווייתן מתמצה באופן שבו גופן נתפס במרחב הציבורי על ידי גברים, וכי גופן מתקשר בראשונה למיניותן שנתפסת כמסוכנת ומזיקה.

כמו כן, הביקורת הפמיניסטית דוחה את הטענה שנשמעת תכופות כי הצנעת הגוף של נשים נדרשת על מנת להדגיש את תכונותיהן האחרות, כאילו קודם ו"מאפיל" על היבטיהן האנושיים כגון אופיין, בינתן ודבריהן. כיוון שדרישות אלה מחמירות עבור נשים במידה רבה משמעותית מעבור גברים, הן נתפסות כאמצעי למשטור ודיכוי נשים, אשר מקבע את נחיתותן של נשים, מחזק תפיסות מהותניות וסטריאוטיפים מזיקים, ומשתיק ואף מוחק נשים במטרה לשמר את הסדר החברתי הפטריארכלי.

 בחירה חופשית מול מנגנוני כפייה 
בתיאוריה פמיניסטית ביקורתית, עקרון הבחירה החופשית מנותח באופן רב-ממדי הלוקח בחשבון יחסי כוח חברתיים ונתפס כמוגבל ויחסי. מכאן, הטענה לפיה נשים בחברה החרדית מעוניינות בהפרדה ובוחרות בה מרצונן החופשי נתפסת עבור רבים כבעייתית או לא רלוונטית לשיח על לגיטימציה משפטית של הדרת נשים. בחברה החרדית כחברה סגורה שהחשיפה בה לחלופות ממשיות או רעיוניות הינה מוגבלת.

בחינת המציאות מעלה כי במקרים רבים ההדרה וההפרדה נאכפות על ידי פרקטיקות של לחץ חברתי, כפייה כוחנית, ואיומים מפורשים. דוגמאות בולטות לכך הן שילוט רחוב שקורא לנשים להתלבש לפי דרישות צניעות מסוימות או לפנות למסלולים מסוימים, הטלת חרמות ופגיעה בבתי עסק, השחתת תמונותיהן של נשים במרחב הציבורי ואף הפעלת אלימות מילולית ופיזית כלפי יחידים שלא מצייתים לנורמות ההפרדה. אלו מתבצעים על ידי יחידים או "משמרות צניעות" מאורגנות. בנוסף, עולים קולות הולכים וגוברים מצד נשים בקהילה החרדית המתנגדים לנורמות ההדרה וההפרדה וקוראים לשינוי. לפי עדויות אלה, סביר להטיל ספק ב"וולונטריות" המיוחסת לציבור החרדי בהכללה גסה, ועשוי להיות סביר כי רבים אשר אינם משמיעים את קולם מתנגדים גם הם לפרקטיקות הללו.

 המתח בין רב-תרבותיות לבין פמיניזם 
הקושי שעולה מהניסיון לגשר בין פרקטיקות רב-תרבותיות לבין שמירה על עקרונות דמוקרטיים וליברליים מוצג על ידי סוזן אוקין, שמצביעה על מתח מובנה בין פמיניזם לבין רב-תרבותיות. לטענתה, מתן זכויות מיוחדות לקבוצות מיעוט תרבותיות או דתיות עלול לפגוע בנשים בתוך אותן קבוצות, שכן הוא מחזק מבנים פטריארכליים ומנציח יחסי כוח מגדריים. אוקין טוענת כי הדיון הרב-תרבותי מתעלם מהבדלים פנימיים בתוך הקבוצות ומההיררכיה בתוכן, ומכך שתרבויות רבות מתאפיינות בסדר חברתי פטריארכלי.

לטענתה, התחשבות בזכויות תרבותיות ללא בחינה פמיניסטית ביקורתית עלולה לשרת את האינטרסים של גברים בקבוצה נתונה אך לא של נשים. במצב כזה, לטענתה, לא ניתן להצדיק הגנה על תרבות במושגים ליברליים, והיא מציעה כי יש לשתף ולערב נשים (בייחוד צעירות) מקבוצות מיעוט בקבלת ההחלטות ביחס למתן זכויות תרבותיות לקבוצותיהן.

 המאבק הציבורי בהדרת נשים 
המאבק בהדרת נשים מתרחש במגוון רב של דרכים, וחורג מעבר לפעילות מערכת בתי המשפט וליוזמות ממשלתיות ומוסדיות. ההתנגדות האזרחית לתופעות של הדרת נשים מתבטאת בפעילויות מחאה שונות ביניהן פעילויות הסברה, ניטור ומעקב, העלאת מודעות וניתוח ביקורתי, ופעולות אקטיביות הדוחות את דרישות ההדרה, ההפרדה והצניעות.

 ארגוני החברה האזרחית ועמותות נשים 
ארגוני החברה האזרחית ועמותות פמיניסטיות ממלאים תפקיד מרכזי ומוביל במאבק בהדרת נשים. בסיוע ניסיונם ומשאביהם, ובאמצעות הקמת קואליציות ושיתופי פעולה, ארגונים אלו פועלים בזירה הציבורית והמשפטית באמצעים שונים:
 פעילות משפטית – עתירה לבתי משפט, סיוע וייצוג משפטי לנפגעות הדרה ומתן חוות דעת משפטיות לגורמים רלוונטיים
 קידום חקיקה ומדיניות – מחקר ואיסוף נתונים, פרסום דוחות מעקב תקופתיים, השתתפות פעילה בוועדות ציבוריות ולובי בכנסת לקידום חקיקה
 העלאת מודעות ופעילות ציבורית – קמפיינים באמצעי התקשורת, ארגון אירועי מחאה ציבוריים, פיתוח תוכני חינוך והסברה לקהלי יעד שונים והפעלת מוקדים לפנייה ולדיווח על הדרה

ארגונים בולטים המקדישים מפעילותם למאבק בהדרת נשים: שדולת הנשים בישראל, האגודה לזכויות האזרח בישראל, נבחרות, מרכז צדק לנשים, איתך מעכי, נשות הכותל, המכון הישראלי לדמוקרטיה, פורום המאבק בהדרת נשים (בהובלת שתיל), המרכז הרפורמי לדת ומדינה, ורבים נוספים.

 אנשי ונשות אקדמיה ומשפט 
תרומה חשובה למאבק בהדרה מגיעה מצד חוקרות ומשפטניות (וכן חוקרים ומשפטנים) אשר מציבות את הנושא על סדר היום התקשורתי, חוקרות ומנתחות באופן ביקורתי את ההצדקות להדרה ולהפרדה מגדרית, ומדגישות את השלכותיהן הפוגעניות כלפי נשים בחברה החרדית ומחוצה לה. המחקר המשפטי והחברתי בתחום הדרת הנשים מצביע על סתירות פנימיות בטיעוני הצדקתה, על תפיסות מהותניות ופטריארכליות המתקבעות באמצעי הפרדה, ועל המגבלות האוטונומיות שחלות על נשים בתוך מערכות תרבותיות ודתיות סגורות. דרך אתגור הנרטיבים הפופולריים, הן מספקות מסגרת תאורטית חזקה להתנגדות להדרת נשים על ביטוייה השונים.

פרופ' יופי תירוש, חוקרת, משפטנית ומרצה בכירה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב היא דמות בולטת במאבק נגד הפרדה מגדרית, ובפרט מובילה את המאבק להשכלה גבוהה לחרדים ללא פגיעה בשוויון. אקדמאים נוספים הם פרופ' נויה רימלט, פרופ' ידידיה שטרן, פרופ' רונית עיר-שי ועוד.

 מחאות ופעילות שטח 
פעילות השטח ניכרת במיוחד בזירות מקומיות בהן יש ביטויי הדרה מרובים (בתוך וסביב שכונות חרדיות ומעורבות כמו בבית שמש, ירושלים, בני ברק וכו'). יוזמות התנגדות להדרה הינן מגוונות בהתאם לסוגי הפגיעה, ביניהן: הסרת שלטים הדורשים הקפדה על דרישות "צניעות" והפרדה, "מחאות שירה" של נשים וסירוב להשתיק את קולן,אטילה שומפלבי ואלכסנדרה לוקש, מחאת השירה: "פיתחנו נשק לא קונבנציונאלי של שירת נשים", ynet, פורסם 27.06.19 המשך תליית שלטים המציגים דמויות נשים כתגובה להסרתם, הפגנות מול אירועים בהפרדה מגדרית וכן סירוב אישי לקום ממקום ישיבה או לעבור בשטח ייעודי לפי דרישות המתבססות על רצון בהפרדה והדרה.

 ראו גם 
 הדרת נשים
 הדרה חברתית
 פמיניזם בישראל
 הפרדה מגדרית בישראל
 אפליית נשים
 מעמד האישה בישראל
 שוויון מגדרי
 נשים בממשלות ישראל
 נשים בפוליטיקה הישראלית
 נשים ראשונות בתפקידים ציבוריים בישראל
 שירות נשים בצה"ל
 נבחרות
 פורום דבורה
 הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי

 הערות שוליים 

קטגוריה:אפליה מינית
קטגוריה:מעמד האישה