אימוג'ן הולסט

אימוג'ן קלייר הולסט (באנגלית: Imogen Clare Holst; שם נעוריה: פון הולסט; 12 באפריל 1907 – 9 במרץ 1984) הייתה מלחינה, מעבדת, מנצחת, מורה, מוזיקולוגית ומנהלת פסטיבלים בריטית. הולסט, בתו היחידה של המלחין גוסטב, התפרסמה בזכות תרומתה לחינוך המוזיקלי במרכז דארטינגטון הול בשנות ה-40 של המאה ה-20 ובשל כהונתה בת שני העשורים כמנהלת האמנותית המשותפת של פסטיבל אלדבורו, שבתקופתה התבסס כאחד ממוקדי התרבות החשובים ב. נוסף על פעילותה כמלחינה, כתבה ביוגרפיות של מלחינים, חומרי לימוד רבים וכמה ספרים שעסקו בחייו וביצירתו של אביה.

מגיל צעיר גילתה הולסט כישרון יוצא דופן בתחום ההלחנה. לאחר לימודיה בבית הספר איות'ן ובבית הספר לבנות סנט פול, התקבלה ל, שם פיתחה את מיומנותה כמנצחת וזכתה בפרסים אחדים על יצירותיה. עקב בעיות בריאותיות נאלצה לוותר על שאיפתה להיות פסנתרנית או רקדנית, ובשנות ה-30 עסקה בהוראה ובארגון פעילויות במסגרת האגודה האנגלית לריקוד ולשירה עממית. עיסוקיה אלה צמצמו את פעילותה כמלחינה, אך היא עיבדה שירים עממיים רבים. בראשית מלחמת העולם השנייה עבדה במועצת האמנויות של בריטניה הגדולה, ובשנת 1942 החלה לעבוד בדארטינגטון, שם הקימה מרכז גדול לחינוך ויצירה מוזיקלית.

בתחילת שנות ה-50 נקראה הולסט לשמש עוזרתו המוזיקלית של בנג'מין בריטן, ועברה להתגורר באלדבורו, שם נטלה חלק פעיל בארגון הפסטיבל המקומי. ב-1956 מונתה למנהלת האמנותית המשותפת של פסטיבל אלדבורו, תפקיד שבו כיהנה במשך שני עשורים, ותרמה לעיצובו כאחד ממוקדי המוזיקה המרכזיים בבריטניה. בשנת 1964 פרשה מתפקידה לצד בריטן, על מנת לשוב להלחנה ולהקדיש את זמנה לשימור מורשתו של אביה. מרבית יצירותיה לא הודפסו ולא בוצעו. ההקלטות הראשונות שהוקדשו להן, שיצאו לאור בשנים 2009 ו-2012, התקבלו באהדה בקרב מבקרים וחוקרים. בשנת 1975 עוטרה הולסט בתואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE), ונבחרה כחברת כבוד במוסדות אקדמיים אחדים. היא הלכה לעולמה באלדבורו, שם נקברה בבית העלמין המקומי, לא הרחק מהמוזיקאים אשר חייה היו שזורים ביצירתם.

 שנותיה הראשונות 
ממוזער|250px|הבית שבשכונת בארנז שבו התגוררה משפחת הולסט בין השנים 1908–1913.
הולסט נולדה ב-12 באפריל 1907 בבית מס' 31 ברחוב גרנה שבריצ'מונד, עיירה על גדות נהר תמזה ממערב ללונדון (כיום חלק מרובע ריצ'מונד שעל התמזה בלונדון רבתי). הוריה היו גוסטב תיאודור הולסט, מלחין בראשית דרכו אשר התפרנס באותה עת מהוראת מוזיקה, ואיזובל לבית הריסון. משפחת הולסט, שמוצאה שזור שורשים שוודיים, גרמניים ולטביים, התיישבה באנגליה בראשית המאה ה-19, בשנת 1802, ובניה עסקו במוזיקה זה כמה דורות. גוסטב הלך בעקבות המסורת המשפחתית: בעת לימודיו ב בלונדון הכיר את הריסון, ששרה באחת ממקהלות החובבים שעליהן ניצח, ונישא לה ב-22 ביולי 1901.

בתקופה שבה ניסה לבסס את מעמדו כמלחין, עבד גוסטב הולסט תחילה כנגן טרומבון בתזמורת, ובהמשך שימש מורה למוזיקה במוסדות שונים. בשנת 1907 החזיק במשרות הוראה בבית הספר לבנות על שם ג'יימס אלן שבדוליץ' ובבית הספר סנט פול לבנות שבהמרסמית'. באותה שנה נתמנה גם למנהל המוזיקלי במורלי קולג', מוסד להשכלה למבוגרים בשכונת ווטרלו בלונדון. כשאימוג'ן הייתה תינוקת, עקרה משפחת הולסט מריצ'מונד לבית קטן על שפת הנהר בבארנז הסמוכה, ששכרו מקרוב משפחה. זיכרונותיה המוקדמים של הולסט מן הבית התרכזו באביה, שעבד שעות ארוכות בחדר ההלחנה שבקומה העליונה, אליו נאסרה עליה הכניסה, ובניסיונותיו ללמדה שירי עם אנגליים.

 לימודיה 
בשנת 1912, בגיל חמש, נשלחה לגן הילדים של מכון פרבל בלונדון, מוסד שנודע בגישתו הפדגוגית המתקדמת בהשראת תורתו של פרידריך פרבל, והמשיכה בו עד שנת 1917. את חודשי הקיץ בילתה המשפחה בבית קיץ שכור בעיירה ת'קסטד שבמחוז אסקס. בשנת 1916 ייסד שם גוסטב את פסטיבל ויטסון השנתי, אשר עם השנים הפך למסורת מתמשכת ולמוקד השראה חשוב בקרב מוזיקאים ואנשי חינוך.

בשנת 1917 נשלחה הולסט לפנימיית איות'ן, בית ספר פרטי קטן לבנות בעיירה קייטרם, שהתאחד לימים עם מוסדות אחרים והקים את בית הספר קייטרם. בין צוות המורים נמנתה ג'יין ג'וזף, תלמידתו של גוסטב מבית הספר לבנות "סנט פול", ששימשה מורה למוזיקה והשפיעה על הולסט הצעירה. באיגרת ששלחה הולסט הביתה ב-17 ביולי 1917, תיארה את חוויותיה בבית הספר במילים מלאות התלהבות: "תחרויות, פרסים נהדרים ותותים עם שמנת לצד התה". בתקופה זו למדה הולסט פסנתר אצל אלינור שאטלוורת', כינור אצל אנדרה מנז'ו, ותורת המוזיקה אצל ג'וזף, שעודדה אותה להלחין את יצירותיה הראשונות. תחת הדרכתה חיברה הולסט שני קטעים אינסטרומנטליים וארבע מנגינות לחג המולד, שסומנו על ידה כאופוסים 1, 2 ו-3. במהלך סמסטר הקיץ של 1920 ביימה ריקוד בשם "מחול הנימפות והרועים", שבוצע ב-9 ביולי אותה שנה בבית הספר.

בדצמבר 1920 סיימה הולסט את לימודיה באיות'ן, מתוך שאיפה להמשיך ללימודי מחול ודרמה בבית הספר ג'ינר-מור בלונדון בהדרכתה של רובי ג'ינר. מועמדותה ללימודים נדחתה מטעמי בריאות, אף שלא אובחנה כל בעיה רפואית משמעותית. בחודשים שלאחר מכן למדה בבית בהדרכת מורה פרטית, עד תחילת לימודיה בבית הספר סנט פול לבנות בסתיו 1921. באותה שנה השתתפה כרקדנית בהפקת אביה ל"דיוקלזיאן" מאת הנרי פרסל, אחת היצירות הבולטות ברפרטואר האנגלי של המאה ה-17, שהועלתה במתחם בית הספר ובהייד פארק בלונדון.

בספטמבר 1921 החלה הולסט את לימודיה בבית הספר סנט פול לבנות, ובאביב שלאחר מכן הצטרפה לפנימייה. ביולי 1922 הופיעה בביצוע לפרלוד ולפוגה מאת יוהאן סבסטיאן באך, וזכתה לשבחים נלהבים ממורתה ג'וזף, אשר כתבה לה כי "כולם נהנו מהבאך מראשיתו ועד סופו". תקופת לימודיה בסנט פול התאפיינה בהצלחה לימודית ובאווירה תוססת ומעשירה. ביולי 1923 זכתה הולסט בפרס הפסנתרן הצעיר על שם אליס לופטון, אולם דלקת פלביטיס שהתפתחה בזרועה השמאלית פגעה ביכולתה לפתח לקריירה כפסנתרנית מקצועית. בשנים אלו גברה התעניינותה של הולסט בשירת עם ובריקודי עם, וב-1923 הצטרפה ל (EFDS). בשנת הלימודים האחרונה שלה, 1924–1925, ייסדה בבית הספר אגודת ריקודי עם, ובקונצרט הסיום שנערך ביולי 1925 ניגנה את אטיוד אופוס 10, מספר 3 מאת פרדריק שופן, וכן ביצעה בבכורה את "טוקטה" מאת אביה, יצירה שנכתבה במיוחד עבורה.

 הקולג' המלכותי למוזיקה 
ממוזער|250px|הקולג' המלכותי למוזיקה.
לפני כניסתה לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, המוסד שבו למד גם אביה, הקדישה הולסט שנה ללימודי הלחנה אצל הרברט הוולס, פסנתר אצל אדין אוניל וקרן יער אצל אדולף בורסדורף. במקביל היא נטלה חלק פעיל בקורסי הקיץ של האגודה האנגלית לריקוד ולשירה עממית ובפעילויות אמנותיות נוספות. ביולי 1926 עיבדה וניצחה על המוזיקה למופע ראווה של ה-EFDS שנערך בת'קסטד, למען גיוס כספים לבניית מטה הקבע של הארגון בריג'נטס פארק.

בחודש ספטמבר 1926 החלה הולסט את לימודיה הרשמיים בקולג' המלכותי למוזיקה, שם למדה פסנתר אצל קתלין לונג, הלחנה אצל ג'ורג' דייסון וניצוח בהדרכתו של ויליאם הנרי ריד. כישרונה יוצא הדופן בניצוח ניכר כבר בדצמבר אותה שנה, עת הובילה את התזמורת השלישית של הקולג' בביצוע הפרק הראשון של סימפוניה מס' 38 של מוצרט. הופעה זו, בצירוף סדרת הופעות נוספות שזכו להצלחה ניכרת, עוררו עניין רב בעיתונות. עיתון "דיילי טלגרף" ציין כי הולסט עשויה להיות האישה הראשונה שתבסס מעמד יציב בתעשייה כמנצחת.

בשנתה השנייה ללימודים התמקדה הולסט בתחום ההלחנה, וכתבה מספר יצירות קאמריות, בהן סונאטה לכינור, חמישייה לאבוב, וכן סוויטה לכלי נשיפה מעץ. במקביל עשתה את צעדיה הראשונים לקראת עצמאות אישית, כאשר עזבה את בית המשפחה ועברה להתגורר ביחידת דיור קטנה בקרבת גני קנזינגטון. בשנת 1928 הרחיבה את אופקיה הבין-לאומיים: היא נסעה לבלגיה במסגרת משלחת ה-EFDS, ביקרה באיטליה, ובהמשך השתתפה במסע לגרמניה עם קבוצה שנודעה בשם The Travelling Morrice, ששמה לה למטרה לטפח הבנה ואחדות בין-לאומית באמצעות מוזיקה וריקוד. באוקטובר אותה שנה זכתה הולסט בפרס קובט של הקולג' על יצירה קאמרית מקורית, רביעיית מיתרים "פנטזי", ולזכותה נזקפה גם זכייה במלגת מורלי שהוענקה לסטודנט המצטיין של השנה. היצירה שודרה ב-BBC ב-20 במרץ 1929.

בחורף 1929 ערכה הולסט את מסעה הראשון מחוץ לאירופה, כחלק ממשלחת ה-EFDS לקנדה ולארצות הברית. עם שובה לאנגליה עסקה בהלחנת יצירת הגמר שלה לקולג', סוויטה לתזמורת כלי נשיפה ממתכת, שנשאה את הכותרת "הנוסע האומלל". היצירה התקבלה לשביעות רצונם של הבוחנים ובוצעה בקונצרט הסיום של שנת הלימודים ביולי 1930. קודם לכן, ביוני, נודע לה כי זכתה במלגת המסע על שם אוקטביה, בשווי מאה ליש"ט, אשר אפשרה לה להמשיך את הכשרתה במדינות אחרות.

 קריירה 
 1930–1931: מסעות לאירופה 
בין ספטמבר 1930 למאי 1931 הקדישה הולסט את מרבית זמנה למסעות לימוד ותרבות ברחבי אירופה, אשר נועדו להעמיק את הבנתה את העולם המוזיקלי בן תקופתה. היא החלה את מסעה בלייז', לרגל קונגרס החברה הבין-לאומית למוזיקה בת-זמננו,
המשיכה למדינות סקנדינביה, גרמניה, אוסטריה והונגריה, וחזרה לאנגליה דרך פראג, דרזדן, לייפציג, ברלין ואמסטרדם. בין האירועים המוזיקליים שבהם השתתפה היו מסע "עלייה לרגל" למוקדי יצירתו של מוצרט בזלצבורג, הופעות באופרות "אביר הוורד" ו"החטיפה מן ההרמון" בבית האופרה של וינה וביצוע של הסימפוניה השביעית מאת גוסטב מאהלר באמסטרדם.

ב-1 בפברואר 1932 עברה הולסט שוב את גבולות אנגליה, הפעם למסע בן חודשיים ברחבי איטליה. היא סיירה בערים ובמרכזים מוזיקליים, צפתה בביצועים של אופרות ויצירות מקומיות, ונפגשה עם אמנים ומוזיקאים בני התקופה. עם תום המסע שבה ללונדון, ולדבריה התרשמה כי חיי המוזיקה באיטליה מאופיינים בשירה חמה ובחוש מלודי מפותח, אך חסרים את היסוד האינטלקטואלי והתחכום ההרמוני שאפיינו את המסורת הבריטית. היא כתבה ביומנה: "האיטלקים הם אומה של זמרים, אך מוזיקה היא שפה אחרת בחלק זה של העולם". עם חזרתה הביעה את מסקנתה כי חרף יופיים של המראות והצלילים, "אם מבקשים מוזיקה, אין מקום דומה ללונדון".

 1931–1938: הוראה 
ממוזער|ימין|250px|ססיל שארפ האוס, המטה הלונדוני של אגודת ריקודי העם והשירה האנגלית.
לאחר שאזלו כספי המלגה שעמדו לרשותה, נדרשה הולסט למצוא מקור פרנסה עצמאי. ביוני 1931 מונתה למנהלת תחום המוזיקה במרכז האמנות והחינוך "סיטיזן האוס" שבעיר באת'. חרף התלהבותה הראשונית, התקשתה להסתגל לסגנון הניהול הנוקשה של הממונה עליה, אשר נודע כבלתי מתפשר וכחסר רגישות אמנותית. אף על פי כן נותרה בתפקידה עד תום השנה, עת עבר המרכז למיקומו החדש בהמפסטד.

לאחר פרישתה החלה הולסט לפעול כמנצחת ומלווה חופשית, ובשלהי 1931 הצטרפה לסגל ההוראה של האגודה האנגלית לריקוד ולשירה עממית, שבאותה עת עברה התרחבות ארגונית ושינתה את שמה לאגודת ריקודי העם והשירה האנגלית (EFDSS). מושבה החדש, בבניין "ססיל שארפ האוס" בלונדון, שימש מוקד מרכזי לפעילות חינוכית ותרבותית, והולסט מילאה בו תפקיד הוראה והדרכה. משרתה לא הייתה מלאה, והיא התפרנסה גם מהוראה בבתי הספר "איות'ן" ו"רודין". בתקופה זו היא לא הלחינה יצירות מקוריות רבות, אך היא השקיעה מאמצים רבים בעיבודים אינסטרומנטליים לשירי עם אנגליים. 

בריאותו של אביה, גוסטב, הייתה רופפת זה שנים אחדות, ובחורף 1933–1934 חלה הרעה במצבו. הוא הלך לעולמו ב-25 במאי 1934. בעקבות מותו החליטה הולסט לקחת על עצמה את המשימה לשמר, להגן ולהנחיל את מורשתו המוזיקלית. ב-24 במרץ 1935 השתתפה בקונצרט לזכרו, שבו ניצחה על עיבוד שיצרה לאחת מסוויטות כלי הנשיפה שלו. במקביל החלה יצירתה העצמאית לזכות בהכרה ציבורית וביקורתית: עיבודה לפיוט חג המולד "Nowell and Nowell" הושמע בקונצרט חג המולד בקתדרלת צ'יצ'סטר בשנת 1934, ובשנה שלאחר מכן נוגנה בבכורה יצירתה "קונצ'רטו לכינור ולתזמורת מיתרים" בביצועה של אלסי אווריל.

בשנת 1936 נסעה הולסט להוליווד, שם התארחה בביתו של דודה, השחקן ארנסט קוסארט, אחיו של גוסטב. לאחר שובה לאנגליה עסקה בעיבודים לחלילית מיצירותיו של המלחין האנגלי בן המאה ה-17 פלם האמפרי, מלחין שנדחק לשולי ההיסטוריה המוזיקלית. עיבודים אלה ראו אור באותה שנה וזכו להדים חיוביים בקרב המבקרים.

בשנת 1938 השלימה ופרסמה הולסט ביוגרפיה מקיפה על אביה. הביוגרפיה זכתה לשבחים, והמלחין אדמונד רוברה כתב שהיא "חיבור אינטימי אך בה בעת אובייקטיבי ומרוסן".

 מלחמת העולם השנייה: המועצה לעידוד המוזיקה והאמנויות 
ממוזער|250px|שמאל|קונצרט של CEMA במהלך מלחמת העולם השנייה. ביצוע של "פטר והזאב" מאת סרגיי פרוקופייב בידי בלט ראמבר.

בשנת 1938 החליטה הולסט לחדול מעיסוקיה בהוראה ובמוזיקה חובבנית, ולכוון את דרכה לעשייה אמנותית מקצועית ולפיתוחה העצמי כיוצרת. היא התפטרה מתפקידה ב-EFDSS, אך המשיכה למלא את התחייבויותיה הקודמות לארגון. כבר קודם לכן, בשנת 1936, פרשה מהוראה בבית הספר רודין, ובחג הפסחא של 1939 סיימה את תפקידה גם בבית הספר איות'ן. ביוני אותה שנה יצאה לסיור לימודי ומוזיקלי בשווייץ, שכלל ביקור בפסטיבל לוצרן , אך לקראת סופו של אותה קיץ, עם החרפת האיום למלחמה באירופה, הפסיקה את מסעה ושבה  לאנגליה.

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-3 בספטמבר 1939, הצטרפה הולסט לוועדת הסיוע לפליטים של בית בלומסברי, אשר העניקה תמיכה וסיוע למוזיקאים גרמנים ואוסטרים שנעצרו או הושמו במעצר מנהלי במסגרת תקנות החירום. בינואר 1940 קיבלה מינוי רשמי מטעם קרן פילגרם לשמש אחת משש "שליחות מוזיקה", שמטרתן לעודד פעילות אמנותית ולחזק את רוח הציבור באזורים כפריים. הולסט הוקצתה למחוזות דרום-מערב אנגליה, מאוקספורדשייר ועד קורנוול. עם הקמת המועצה לעידוד המוזיקה והאמנויות (CEMA), הועבר ניהול הפרויקט לידי הגוף החדש.

הולסט קיבלה תמיכה מעטה מ-CEMA, והיא השתמשה בכישוריה הארגוניים, שעל פי חברתה אורסולה וון ויליאמס "התפתחו להפליא". לפי עדותה של הולסט, שליחותה כללה ניצוח על תזמורות כלי נשיפה מקומיות, הדרכת מקהלות נשים של ארגון הנשים WI, וכן ארגון מפגשי שירה לילדים שפונו מאזורים מוכי מלחמה. היא יזמה הופעות של הרכבים מקצועיים והקימה פסטיבלי שירה קהילתיים פתוחים, שכינתה בשם "drop-in-and-sing", אשר אפשרו לכל מי שחפץ בכך להצטרף לשירה בציבור. באחד ממכתביה תיארה ימים אלו כ"אידיליים", מלאים בשיחות על מוזיקה, תקווה וחלומות.

למרות עומס המשימות, לא זנחה הולסט לחלוטין את עיסוקה היצירתי. במהלך שנות המלחמה חיברה שתי סוויטות לחלילית בשלישיות, "אופליי" ו"דדינגטון", וכן ערכה עיבודים לקולות נשיים לפיוטי חג המולד ולשירי עם אנגליים מסורתיים.

 1942–1951: דארטינגטון 
ממוזער|250px|האולם הראשי בדארטינגטון.
בשנת 1938 ביקרה אימוג'ן הולסט לראשונה בדארטינגטון הול , מוסד חינוכי ואמנותי מתקדם אשר נוסד בשנת 1925 בידי בני הזוג לאונרד ודורותי אלהירסט בסמוך לעיירה טוטנס שבמחוז דבון. במהלך השנים 1941–1942, בשעה ששימשה שליחה של המועצה לעידוד מוזיקה ונאמנויות (CEMA) במחוזות דבון וקורנוול, הוזמנה על-ידי בני הזוג אלהירסט לקבוע את מושבה באחוזה. בקיץ 1942, לאחר שכנועיו של כריסטופר מרטין, מנהל דארטינגטון, החליטה להתפטר מתפקידה במסגרת ה-CEMA ולקבל עליה את הנהגת תחום המוזיקה במקום. מרטין הציע לה לייסד קורס מוזיקלי חדש, כהגדרתו "מן הסוג שאביך היה יוצר בזמנו במורלי קולג'".

בתחילת שנת 1943 ייסדה הולסט קורס מוזיקלי שנתי, שנועד בראשיתו להכשיר בנות צעירות לארגון תזמורות ופעילות קהילתית בתחומי המוזיקה. עם הזמן התרחב הקורס למסגרת חינוכית כללית, שקיבלה לשורותיה תלמידים מכל רחבי הממלכה המאוחדת. תחת ניהולה הפכה דארטינגטון למרכז מוזיקלי פעיל ותוסס, ובתוכו הקימה הולסט תזמורת חובבים. באחת מהתייחסויותיה תיארה את הנעשה בהומור: "מעטים מאיתנו ידעו לנגן, אך גם אם ניגנו גרוע – המשכנו". שיטות ההוראה שגיבשה, שהתבססו על עקרון הלמידה מתוך עשייה וללא בחינות פורמליות, עוררו בתחילה מבוכה בקרב תלמידיה ותהייה בקרב פקחי משרד החינוך, אולם במהרה זכו להכרה ולהערכה. תלמידתה לשעבר רוזמונד סטרוד, שלימים שיתפה עמה פעולה באלדבורו, תיארה את גישתה: "היא ידעה בדיוק מתי לדחוף את תלמידיה אל המים העמוקים, ובטחה כי על אף המבוכה הראשונית, לא יארך הזמן עד שיתקדמו בשחייה חופשית, בעוד היא עומדת על הגדה ומחייכת בעידוד".

באקלים הפורה של דארטינגטון שבה הולסט להלחין ברצינות, לאחר שהפחיתה ביצירה בתקופת שליחותה ב-CEMA. בשנת 1943 השלימה שלוש יצירות עיקריות: סרנדה לחליל, ויולה ובסון; סוויטה לתזמורת כלי מיתר; והיצירה הקולית Three Psalms. יצירות אלו הוצגו בקונצרט שנערך ב-14 ביוני אותה שנה בוויגמור הול בלונדון, כולו מוקדש למוזיקה פרי עטה. בשנים שלאחר מכן הוסיפה ויצרה את Theme and Variations לכינור, את טריו מס' 1 לכלי מיתר, שבוצע בבכורה בגלריה הלאומית בלונדון ב-17 ביולי 1944 בידי השלישייה הקאמרית של דארטינגטון הול, וכן שירים מתוך האנתולוגיה האנגלית Tottel’s Miscellany מהמאה ה-16. באוקטובר 1943 התקיים בדארטינגטון רסיטל ראשון של בנג'מין בריטן והטנור פיטר פירס. הולסט, שהתרשמה מעומק יצירתו של בריטן, פיתחה עמו קשרי עבודה והערכה הדדית, המבוססים על אהבתם המשותפת למוזיקה נשכחת מתקופות הרנסאנס והבארוק. היא האמינה כי בריטן הוא היוצר שנועד להמשיך את דרכו הרוחנית והאמנותית של אביה בעיצוב זהותה של המוזיקה האנגלית החדשה.

משנת 1945 ואילך הרחיבה הולסט את פעילותה המוזיקלית, מבלי לחדול ממעורבותה בדארטינגטון. היא שימשה עורכת של פרטיטורות עבור בריטן, ופעלה להקמת בסיס לקבוצת האופרה האנגלית החדשה במקום, אם כי בסופו של דבר נבחרה גליינדבורן כמרכז הקבע. בשנת 1947 עודדה את הכנר נורברט בריינין להקים רביעיית מיתרים, וארגנה את הופעת הבכורה שלה בדארטינגטון ב-13 ביולי 1947 תחת השם "רביעיית בריינין". כחצי שנה לאחר מכן, לאחר שינוי שמה ל"רביעיית אמדאוס", הופיעה הקבוצה בוויגמור הול וזכתה לתהילה בין-לאומית.  בשנת 1948 החלה הולסט בעבודה על מחקר מעמיק ביצירת אביה, ככרך משלים לביוגרפיה שפרסמה בשנת 1938. הספר ראה אור בשנת 1951 וזכה לשבחי המבקרים על גישתו האנליטית ועל יושרתו המדעית, אף שאחד מהם סבר כי כתיבתה "קפדנית עד כדי חומרה יתרה".

ב-23 ביולי 1950 ניצחה הולסט על הבכורה של יצירתו של בריטן "חמישה שירי פרחים", שנכתבה לכבוד יובל נישואיהם ה-25 של בני הזוג אלהירסט ובוצעה תחת כיפת השמיים באחוזת דארטינגטון. רמת הביצוע הגבוהה שהושגה בדארטינגטון אפשרה להולסט להעלות יצירות רחבות היקף, ובהן המיסה בסי מינור מאת באך, שבוצעה ביולי 1950 לציון מאתיים שנה למותו של המלחין. לאחר הקונצרט כתבה אחת מהמשתתפות: "אינני יודעת כיצד נשמעת המוזיקה בגן עדן, אך אם תידרש שם מנצחת, יהי רצון שתעמדי על הבמה, ואני ביניהם במקהלה".

באמצע שנת 1950 חל שינוי במוקד עיסוקה של הולסט. לאחר שהשתתפה בשני הפסטיבלים הראשונים של אלדבורו (1948 ו-1949), הוזמנה להלחין יצירה מקהלתית לפסטיבל 1951: מחזור השירים לקולות נשים ולנבל "ברוכה הבאה שמחה, וברוך הבא צער". משהגיעה למסקנה כי פרק דארטינגטון בחייה קרוב לסיומו, הודיעה על פרישתה, ויצאה לחופשה ממושכת בהודו, שם למדה מוזיקה הודית באוניברסיטת על שם רבינדרנת טאגור שבמערב בנגל. אחד מפירות המסע היה היצירה "עשר מנגינות עממיות הודיות" לחלילית, המעידה על פתיחותה לסגנונות לא-מערביים. ב-21 ביולי 1951 נפרדה מדארטינגטון. כאות לציון פרידתה מהמוסד בוצעה האופרה הקצרה שכתבה, "בנדיק וביאטריס".

 1952–1977: אלדבורו 
עם חתימת פרק דארטינגטון בחייה וללא תוכנית פעולה מוגדרת לעתידה הקרוב, יצאה הולסט למסע לימודי ברחבי אירופה. מטרתו של מסע זה הייתה העמקת היכרותה עם מקורות מוזיקליים מגוונים ואיסוף חומרים לצורכי עריכה והוצאה לאור. במהלך מסעה נחשפה הולסט למדריגלים מאת קרלו ג'זואלדו, יצירות שעוררו בה התפעלות עמוקה ואותן תיארה במכתביה כ"מרגשות ומסעירות באופן יוצא דופן". עם שובה לממלכה המאוחדת, ועל אף שלא נשאה כל תפקיד רשמי במסגרת עבודתו של בנג'מין בריטן, החלה לשתף עמו פעולה בשורה של מיזמים מוזיקליים בעלי חשיבות. בין אלה נמנו הכנתה של גרסת ביצוע מחודשת לאופרה "דידו ואניאס" מאת הנרי פרסל, וכן עריכת התווים הקוליים והפרטיטורה המלאה לאופרתו של בריטן "בילי באד". שיתוף פעולה זה סימן את ראשית המעבר של הולסט אל חוגי המוזיקה המקצועיים של בריטניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.

פיטר פירס, שצפה מקרוב בפעילותה הפדגוגית והאמנותית של הולסט בתקופתה בדארטינגטון, עמד על אופייה השיטתי ועל יכולתה להוביל פרויקטים חינוכיים ואמנותיים רחבי היקף. הוא היה מן הראשונים להציע לבריטן לצרפה באופן רשמי לשורות פסטיבל אלדבורו. זמן קצר לאחר פסטיבל 1952 הוזמנה הולסט על ידי בריטן לשמש שותפה לעבודתו האמנותית במסגרת הפסטיבל, הזמנה שאליה נענתה בשמחה. באותה שנה העתיקה את מגוריה לעיירה אלדבורו, שהייתה מרכז פעילותה בשני העשורים הבאים.

 1953–1964: לצד בריטן 
ממוזער|250px|בנג'מין בריטן, בצילום מאמצע שנות ה-60.
עם תחילת שיתוף הפעולה בין הולסט לבריטן בראשית שנות החמישים, לא גובשו מראש הסדרים כספיים ברורים. בריטן שילם להולסט באופן לא סדיר, מבלי לדעת שהיא ויתרה על זכויותיה בעיזבון אביה לטובת אמה וכי מצבה הכלכלי היה דחוק ביותר. משום כך חיה הולסט חיי צניעות וסגפנות באלדבורו, אך דבקותה במלאכתו של בריטן גברה על שיקולי נוחות. במהלך שתים-עשרה השנים הבאות הוקדשו חייה לסיוע לבריטן בעבודתו היצירתית ולפיתוחו של פסטיבל אלדבורו כמוסד אמנותי קבוע ומוכר. לצד תפקידיה אלה עסקה בעריכה ובתזמור של יצירות מקהלה ושירה, טיפחה את המורשת המוזיקלית של אביה, וכתבה ספרים, מאמרים ותוכניות לקונצרטים.

במשך שמונה-עשר החודשים הראשונים לשותפותם ניהלה הולסט יומן אישי מפורט, אשר, על פי דברי הביוגרף דונלד גרוגן, מהווה עדות למסירותה הבלתי-מותנית לבריטן ולאמונה העמוקה בכישרונו. תרומתה הראשונה המשמעותית לעשייתו הייתה באופרה "גלוריאנה", שנכתבה לכבוד חגיגות הכתרת אליזבת השנייה בשנת 1953. הלחץ להשלים את היצירה בסד זמנים דחוק תואר לימים במחזה הרדיופוני "אימו ובן", שנכתב כשישים שנה לאחר מכן. תפקידה של הולסט בעבודה על האופרה כלל העתקה מדויקת של רישומיו בכתב יד והכנת תווים לשירה ולפסנתר, בזמן לחזרות בפברואר 1953. לאחר מכן נטלה חלק בעריכת הפרטיטורה התזמורתית השלמה. היא ביצעה תפקיד דומה בעת כתיבת האופרה הבאה של בריטן, "סיבוב הבורג" (1954).

בשנת 1956, כאשר עמד בריטן תחת לחץ כבד להשלמת הבלט "נסיך הפגודות", התלוותה אליו הולסט לשווייץ כדי לתמוך בו עד סיום היצירה. היא שאבה הנאה משיתוף הפעולה בהכנת אופרת הילדים "המבול של נוח" (1957) של בריטן, שבה הציעה רעיון חדשני ליצירת רעשי גשם באמצעות הקשה בכף עץ על שורת ספלי חרסינה. במקביל יזמה עם בריטן סדרת פרסומים של יצירות לחלילית בהוצאת בוזי אנד הוקס (1954–1959), ובשנת 1958 חיברו יחד את הספר הפופולרי The Story of Music, אשר נועד להנגיש את ההיסטוריה של המוזיקה המערבית לקהל הרחב.

הולסט המשיכה ללוות את בריטן בעבודתו על כל יצירותיו המרכזיות עד שנת 1964. באותה שנה החליטה להקדיש את עיקר זמנה לשימור המורשת המוזיקלית של אביה ולקריירה שלה כמלחינה עצמאית. היא סיימה את תפקידה כעוזרתו של בריטן, אך שמרה עמו על קשר חברי ואמנותי הדוק ונותרה מעורבת בניהולו ובפיתוחו של פסטיבל אלדבורו במשך שנים רבות לאחר מכן.

 1964–1977: כמנהלת האמנותית של הפסטיבל 
בשנת 1956 קיבלה באופן רשמי תפקיד של מנהלת אמנותית של פסטיבל אלדבורו, לצד בריטן ופיטר פירס. בפסטיבל של אותה שנה יזמה את העלאת האופרה "סוויטרי", הראשונה מבין שורה של יצירות של אביה שהביאה לבמה במסגרת הפסטיבל בשנים הבאות. האופרה הוצגה בצמד עם עיבודה של הולסט לאופרה "ונוס ואדוניס" מאת ג'ון בלואו מהמאה ה-17. בשנת 1957 ייסדה מסורת של קונצרטים ליליים, ובשנת 1962 ארגנה סדרת קונצרטים שהוקדשה למוזיקה פלמית, תחום שבו החלה להתעניין בשנים אלה. כמו כן, יזמה תוכניות רבות למוזיקה כנסייתית שבוצעו בכנסיית הקהילה של אלדבורו. מאז עברה להתגורר באלדבורו בשנת 1952 נדדה הולסט בין מגורים זמניים שונים עד שב-1962 השתקעה בבית קבע, בית מודרני צנוע שנבנה עבורה ברחוב צ'רץ' ווק, סמוך למקום שבו תוכנן תחילה לקום אולם הפסטיבל. הרעיון לבנות אולם באתר זה נזנח, והוחלט שהפסטיבל יתקיים במתחם "סנייפ מולטינגס", אך האדריכל הנרי תומאס קדרי-בראון בנה את הבית בכל זאת, ואפשר להולסט לגור בו ללא דמי שכירות.

בשנת 1964 שבה הולסט לעסוק בהלחנה, וב-1965 קיבלה הזמנות להלחין שתי יצירות משמעותיות: הקנטטה "מסע השמש" למקהלת נשים, והסוויטה "טריאנון", שחוברה לתזמורת הנוער של איפסוויץ'. בשנים 1965 ו-1966 פרסמה שני מחקרים מקיפים: האחד על באך והשני על בריטן. האחרון עורר הד תקשורתי ניכר בשל היעדר ההתייחסות בו לתרומתם של אחדים משותפיו המוקדמים של בריטן, בהם הלבריתנים אריק קרוזייה ורונלד דאנקן. בין השנים 1966–1970 הקליטה הולסט מספר מיצירות אביה עם מקהלת פרסל ועם התזמורת הקאמרית האנגלית עבור חברות התקליטים "ארגו" ו"ליריטה". (Items 1383, 1395, 1419, 1518 and 1688) בין ההקלטות בלטה במיוחד זו של הקונצ'רטו הכפול לכינור, שבו שימשה כמנצחת.

ממוזער|250px|ימין|אולם הקונצרטים "סנייפ מולטינגס", משכנו של פסטיבל אלדבורו מאז 1967.

את מקהלת פרסל, הרכב חצי-מקצועי מצומצם, ייסדה הולסט באוקטובר 1952 ביוזמתו של פירס. החל מ-1954 הפכה המקהלה לחלק קבוע בפסטיבל אלדבורו, ותוכניותיה השתרעו ממוזיקת ימי הביניים ועד רפרטואר בן זמננו. מקרב חברי המקהלה צמחו אמנים שזכו להכרה בין-לאומית, ובהם הבס-בריטון ג'ון שירלי-קוויק, הטנורים רוברט טיר ופיליפ לנגרידג', וכן רוג'ר נורינגטון, מייסדה ומנצחה של מקהלת היינריך שיץ. עם פרישתה מניצוח על המקהלה בשנת 1967 עבר חלק ניכר ממורשתה המוזיקלית, ובעיקר העניין במוזיקה עתיקה, לידי הרכבים אחרים, ובהם מקהלת שיץ של נורינגטון והקונסורט של פרסל, שהוקם על ידי גרייסטון ברגס. ב-2 ביוני 1967 חלקה הולסט את דוכן המנצחים עם בריטן בקונצרט החנוכה של אולמו החדש של הפסטיבל. משנת 1972 נטלה חלק פעיל בהקמת תוכניות ההכשרה המוזיקליות במקום, שהחלו כסדנאות שירה בסופי שבוע והובילו לייסודה של "האסכולה למוזיקה מתקדמת על שם בריטן-פירס" ולתזמורת משלה.

לאחר שנות מחלה ממושכות של בריטן, שהחלו עם ניתוח לב שעבר בשנת 1973, נפטר המלחין ב-4 בדצמבר 1976. הולסט, שפקפקה ביכולתה להמשיך בשיתוף פעולה פורה עם פירס לבדו, בחרה עם הגיעה לגיל שבעים לפרוש מתפקידה הרשמי לאחר פסטיבל 1977. היא הופיעה בו לראשונה ולבסוף כמבצעת, כשהחליפה את המנצח אנדרה פרווין שנבצר ממנו להופיע, וניצחה על תזמורת האימונים של סנייפ מולטינגס בקונצרט הפתיחה של הפסטיבל. עם פרישתה הוענק לה תואר הכבוד "מנהלת אמנותית אמריטה" של פסטיבל אלדבורו.

 קריירה מאוחרת 
יובל המאה להולדתו של גוסטב אביה בשנת 1974 שימש נקודת שיא מחודשת בפועלה של הולסט לשימור והנחלת מורשתו. באותה שנה פרסמה את הקטלוג התימאטי של יצירותיו והייתה ממקימות מוזיאון מקום הולדתו של הולסט בצ'לטנהאם, שהוקדש להצגת חייו ופועלו של המלחין. במקביל הניחה את היסודות למהדורת הפקסימיליה של כתבי היד של אביה, פרי שיתוף פעולה עם המלחין קולין מתיוז. הכרך הראשון יצא לאור בשנת היובל, ושלושה כרכים נוספים ראו אור במהלך העשור שלאחר מכן. עם זאת, גידול מתמיד בעלויות ההוצאה ובריאותה הרופפת של הולסט הביאו להפסקת המפעל בשנת 1983. במסגרת חגיגות המאה יזמה הפקות חדשות של האופרות "סוויטרי" ו"הנזיר הנודד" בפסטיבל אלדבורו ובתיאטרון סאדלר'ס וולס, ונטלה חלק בארגון תערוכות על חייו של גוסטב הולסט ועל יצירתו באלדבורו ובאולם רויאל פסטיבל הול.

מלבד תרומתה למחקר יצירת אביה, הרחיבה הולסט את תחומי הכתיבה והמחקר שלה. היא חיברה עשרות מאמרים עיוניים, וביניהם חיבורים על מבנה היצירה הפוליפונית והריתמוס במוזיקה האנגלית. בשנת 1972 פרסמה מונוגרפיה קונספטואלית קצרה על המלחין ויליאם בירד, ובשנה שלאחריה מדריך שיטתי למנצחי מקהלות חובבים, שנעשה לספר יסוד בבתי ספר למוזיקה קהילתית ברחבי בריטניה. לצד עיסוקיה המחקריים המשיכה להלחין, בדרך כלל יצירות קאמריות קצרות, אך לעיתים גם יצירות תזמורתיות רחבות היקף ובהן הסוויטה "מוודברידג'" (1970) ו"לוח השנה של דבן" (1977), מחזור בן שנים-עשר פרקים המתאר את נהר דבן שבמחוז סאפוק במעגל עונות השנה. יצירתה המשמעותית האחרונה, קווינטט מיתרים, נכתבה בשנת 1982 ובוצעה באוקטובר אותה שנה על ידי רביעיית אנדליון, בהשתתפות הצ'לן סטיבן איסרליס.

באפריל 1979 חנכה הולסט, בנוכחות אליזבת, המלכה האם, את המבנה החדש של בית הספר למוזיקה על שם בריטן-פירס בסנייפ. במבנה נכללה ספריית גוסטב, שהולסט ייסדה ואליה העבירה אוספים נרחבים מתוך ספרייתה הפרטית, לרבות ספרים ששימשו את אביה בהוראתו במורלי קולג' ובבית הספר סנט פול לבנות. אף שהצהירה על כוונתה לפרוש לחלוטין מכל תפקיד רשמי בפסטיבל אלדבורו לאחר שנת 1977, שבה בשנת 1980 לפעילות חד-פעמית עת ארגנה קונצרט חגיגי לציון יום הולדתו השבעים של פיטר פירס, מחווה שסימלה את סיום דרכה הפומבית ואת המשך נאמנותה האישית והאמנותית לחוג יוצאי אלדבורו.

 מותה 
זמן קצר לאחר תום פסטיבל אלדבורו של שנת 1977 לקתה הולסט בכשל בריאותי חמור, אותו תיארה ביומניה כ"אנגינה כלילית". מצבה הבריאותי נותר רעוע בשנים שלאחר מכן, אך למרות התקפי האנגינה התכופים היא המשיכה לקיים את מחויבויותיה הציבוריות וליטול חלק בפעילות אמנותית וחינוכית. בראשית שנת 1984 החריפה מחלתה, וב-9 במרץ נפטרה בביתה באלדבורו מאי-ספיקת לב. חמשת הימים שלאחר מכן הוקדשו לטקסי אבלות צנועים, וב-14 במרץ נטמנה בבית העלמין של אלדבורו לא הרחק מקברו של בריטן, עמיתה ושותפה ליצירה.

הספד שנדפס בכתב העת Early Music הדגיש את תרומתה רבת השנים לחיי המוזיקה בקהילת אלדבורו ואת מקומה בכינון מסורת מוזיקלית ייחודית, אשר "החייתה במלוא הברק היבטים ממסורת עתיקת יומין, שלה הקדישה את חייה, ואותה הציגה כמקור מתמיד של השראה ותעצומות נפש". ידידתה, הסופרת אורסולה וון ויליאמס, אמרה עליה: "לאימוג'ן היה משהו מדמותו של הוגה מימי הביניים... היא הסתפקה במועט, כל עוד היו לה די מוזיקה, עבודה וספרים למלא בהם את ימיה. ואמנם... ידעה היא איך לאפשר לעשרים וארבע שעות להכיל עשייה שמכולנו הייתה דורשת יומיים".

במלאת מאה להולדתה, בשנת 2007, נערכו באלדבורו אירועי הוקרה לזכרה, שכללו רסיטל בכנסיית הקהילה בביצוע רביעיית נבארה. בתוכנית שולבו יצירות מאת פרסל ושוברט לצד שתי יצירות פרי עטה של הולסט: "נפילת העלה" לצ'לו סולו וקווינטט המיתרים. בביקורת שפרסם אנדרו קלמנטס בעיתון "הגרדיאן" נכתב כי הקווינטט הוא "יצירה חריגה בעומקה. הווריאציות המסיימות אותה מתפוגגות אל תוך מארג של קווים סולניים דקים, היוצרים גשר עדין בין קולה של הבת לבין צליליו של האב".

הולסט לא נישאה מעולם, אף כי לאורך חייה היו לה קשרים רומנטיים; המשמעותי שבהם היה עם המשורר לעתיד מיילס טומלין, שאותו הכירה בנעוריה כתלמידה בבית הספר סנט פול. קשר זה נמשך עד שנת 1929, וכלל חילופי מכתבים ושירים; בשנת 1931 נישא טומלין לאישה אחרת. שנים רבות לאחר מכן גילתה הולסט בפני בריטן כי אילו נקרתה בפניה ההזדמנות, הייתה נישאת לו.

 הוקרה 
הולסט זכתה להוקרה ממסדית על פועלה בתחומי המוזיקה, החינוך והמחקר. בשנת 1966 נבחרה לעמיתת הקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, מוסד שבו עשתה את צעדיה הראשונים כסטודנטית צעירה. בהמשך הוענקו לה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות אסקס (1968), אקסטר (1969) ולידס (1983), כהוקרה על תרומתה לפיתוח החינוך המוזיקלי בממלכה המאוחדת ועל פועלה לשימור המסורת המוזיקלית האנגלית. ב-1970 צורפה כחברת כבוד ל. בינואר 1975, במסגרת רשימת אותות הכבוד של השנה החדשה, עוטרה הולסט בתואר מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (CBE), בעבור שירותיה רבי השנים לעולם המוזיקה.

 סגנונה כמלחינה 
הולסט הייתה חלק מקבוצה מצומצמת של יוצרות בריטיות אשר הצליחו לשלב בין עיסוק פורה בחינוך, בעריכה ובניצוח לבין פעילות קומפוזיטורית עצמאית. בראשית דרכה השתייכה לדור מלחינות צעירות, בהן אליזבת מקונקי ואליזבת לוטיינס, אשר יצירותיהן נשמעו תדיר על במות ובשידורי הרדיו של בריטניה שבין שתי מלחמות העולם. אנדי גיל מ"האינדיפנדנט" ציין מאוחר יותר כי המיסה שלה במי מינור (1927) מפגינה "שכבות קוליות בטוחות ודמיון רב במרקם, המוליך אל שיא רגשי מרגש בפרק האגנוס דאי". עם זאת, תקופות ארוכות בקריירה שלה לא הניבו פרי קומפוזיטורי. שנות השיא ביצירתה באו לידי ביטוי בשני שלבים: תקופת דארטינגטון בשנות הארבעים ותקופת ההתחדשות שלאחר פרישתה מעבודתה עם בריטן ב-1964.

מפעלה היצירתי של הולסט, הכולל יצירות מקוריות, עיבודים ועריכות מוזיקליות, רחב היקף, אך זכה להתייחסות מחקרית מצומצמת בלבד. רבות מיצירותיה לא התפרסמו ונדחקו לשולי הרפרטואר לאחר ביצוען הראשון. מכלול יצירתה משתרע על פני תחומים מגוונים – אינסטרומנטלי, ווקאלי, תזמורתי ומקהלתי – וכולל סינתזה בין מסורת לחידוש. כמוזיקאית שגדלה בצלו של גוסטב הולסט, הושפעה עמוקות ממה שכינה החוקר כריסטופר טינקר "זיקתה הטבעית והבלתי-נמנעת לממסד המוזיקלי האנגלי", אך גם הפגינה רוח עצמאית והושפעה משירי העם שהיו אהובים עליה מאז ילדותה.

ביצירותיה המוקדמות ניכרת רוחו הפסטורלית של רייף וון ויליאמס, שהיה ממוריה בקולג' המלכותי למוזיקה. בתקופת פעילותה באגודה האנגלית לריקוד ולשירה עממית בשנות השלושים נודעה בעיקר כמעבדת שירי עם, בעוד שפעילותה הקומפוזיטורית הייתה מצומצמת. בשנות הארבעים גיבשה הולסט לשון אישית המזוהה עם סגנונה: שילוב בין יסודות מלודיים של שיר ומחול עממי, עניין מחקרי עמוק במוזיקה האנגלית של הרנסאנס והבארוק, וניסויים הרמוניים ותמאטיים נועזים. בסוויטה לוויולה סולו (1930) החלה לבחון דגמי סולמות ייחודיים, ובשנות הארבעים שילבה סולמות בני שישה ושמונה צלילים ביצירות קאמריות ולעיתים אף ביצירות מקהלה כגון "חמישה שירים" (1944). מגמות החיפוש הללו התפתחו בהמשך: ב"שלום לך, גחמתי" (1972) נפתח כל בית בסולם חדש והמקהלה מלווה את הסולן בהרמוניזציה חופשית, ואילו ביצירה המאוחרת "הומאז' לוויליאם מוריס" (1984) עושה הולסט שימוש בדיסוננס לשם העצמת הטקסט והדגשת מבנהו המוזיקלי. לעומת זאת, בקווינטט המיתרים משנת 1982, היצירה שלדבריה הפכה אותה ל"מלחינה של ממש", ניכרת חמימות הרמונית יוצאת דופן ורוח פיוטית מאופקת.

מרבית יצירות המקהלה של הולסט נכתבו לביצוע בידי הרכבים חובבניים, אך יצירותיה לקולות נשים ולמקהלות מקצועיות מעידות על עידון אמנותי. לדברי טינקר, ביצירות אלו מצוי עיקר כישרונה כמלחינה מקורית. ההכרה הציבורית ביצירתה התמהמהה, ורק בשנת 2009 ראה אור תקליטור ראשון שהוקדש כולו למוזיקה שלה, מבחר יצירות למיתרים. מבקר "הגרדיאן" כתב בהקשר זה כי "ישנה מוזיקה אנגלית פחותת ערך ממנה הזוכה לשבחי יתר". בשנת 2012 הקליטה חברת הרמוניה מונדי מבחר ממוזיקת המקהלה שלה בביצוע מקהלת קלייר קולג'. המבקרים הדגישו במיוחד את "ברוכה הבאה שמחה, וברוך הבא צער" לקולות נשים ולנבל, כיצירה המעניקה "הצצה לקולה החלוצי והרך של הולסט", ואת "שלושה מזמורים", שבה "מקצבים פנימיים עדינים נושאים את המתח המוזיקלי על גבי דופק מתמשך של כלי המיתר".

 כתביה 
פרטי הפרסום מתייחסים למהדורתו הראשונה של הספר שיצאה לאור בממלכה המאוחדת.

  (revised edition 1969)
  (revised editions 1968 and 1985, the latter with Holst's Music Reconsidered added)

  (co-author with Benjamin Britten)
  (co-editor with Ursula Vaughan Williams):
  (editor)








  (second edition 1981)


 לקריאה נוספת 











 קישורים חיצוניים 



 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:מפקדים במסדר האימפריה הבריטית
קטגוריה:אנגלים ממוצא גרמני
קטגוריה:ביוגרפים בריטים
קטגוריה:מלחינים בריטים במאה ה-20
קטגוריה:מלחינות בריטיות
קטגוריה:מנצחות בריטיות
קטגוריה:סופרות בריטיות
קטגוריה:מוזיקולוגים בריטים
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1907
קטגוריה:בריטיות שנפטרו ב-1984