אליזבת אן לינלי

אליזבת אן שרידן (לבית לינלי; באנגלית: Elizabeth Ann Sheridan; ספטמבר 1754 – 28 ביוני 1792) הייתה זמרת אנגלייה, אשר נודעה לא רק בכישוריה המוזיקליים אלא גם ביופייה יוצא הדופן. דיוקנאותיה הונצחו בידי אמני התקופה, ובהם תומאס גיינסבורו, שהיה מידידיה הקרובים של משפחתה, ג'ושוע ריינולדס וריצ'רד סמואל. מעבר לפועלה המוזיקלי, נודעה גם כמשוררת וכסופרת רבת כישרון, נטלה חלק בפעילות המעגל החברתי "בלוסטוקינג" והייתה מעורבת בחוגים הפוליטיים של המפלגה הוויגית.

אליזבת הייתה השנייה מבין שנים-עשר ילדיהם והבת הבכורה של המלחין תומאס לינלי ורעייתו מרי ג'ונסון. ילדותה עברה בעיר באת', עיר הולדתה, ולפי העדויות הופיעה לראשונה על במה בשנת 1767 לצד אחיה תומאס, אף שכבר בגיל תשע נטלה חלק בקונצרטים פומביים. בשנת 1771 הועלתה בתיאטרון היימרקט הקומדיה "עלמת באת'", שעסקה בחייה באופן סאטירי והוצגה עשרים וארבע פעמים.

בשלהי שנת 1770 השתדכה לאיש מבוגר ואמיד, אולם האירוסין בוטלו זמן קצר בטרם מועד הנישואין. לאחר מכן נמלטה עם המחזאי הידוע ריצ'רד ברינסלי שרידן לצרפת, וייתכן כי השניים נישאו שם בחשאי במרץ 1772, אף שאין לכך תיעוד רשמי. בני הזוג שבו לממלכת בריטניה הגדולה באפריל ונישאו כדת וכדין בשנת 1773. במהלך שנת 1772 נאלץ שרידן להגן פעמיים על כבודה של אליזבת בדו-קרב כנגד תומאס מת'יוס, גבר נשוי שחיזר אחריה בעקשנות. לימים נחשבה לאחת מזמרות הסופרן המובהקות של תקופתה, עד אשר בעלה אסר עליה להופיע בציבור לאחר נישואיהם.

חייהם של בני הזוג התאפיינו בסערות ובחיכוכים, ושני הצדדים קיימו קשרים רומנטיים מחוץ לנישואין. אליזבת סבלה מהפלות מרובות ולידות שקטות, עד שילדה את בנה תומאס בנובמבר 1775. בין קשריה מחוץ לנישואין נמנה הלורד אדוארד פיצג'רלד, שהיה אבי בתה שנולדה ב-30 במרץ 1792. מצבה הבריאותי של שרידן הידרדר בהדרגה, והלידה הקשה החריפה את מחלתה. היא הלכה לעולמה משחפת ביוני 1792.

 שנותיה הראשונות 
ממוזער|250px|ימין|האחיות לינלי (צויר על ידי תומאס גיינסבורו). אליזבת (משמאל) בגיל 17 עם אחותה מארי.
אליזבת אן שרידן לבית לינלי נולדה לקראת שלהי שנת 1754, אולם מועד לידתה המדויק שנוי במחלוקת, ומקורות שונים מציינים את 4, 5 או 7 בספטמבר. היא נולדה באבי גרין או בבית מספר 5 ברחוב פיירפון בעיר באת'. אביה היה תומאס לינלי, מלחין ומוזיקאי אנגלי ידוע-שם, ואמה מרי ג'ונסון (1820-1729), שהתבלטה אף היא בכישרונה המוזיקלי. היא הוטבלה בכנסיית סנט מייקל שבבאת' ב-25 בספטמבר 1754.

אליזבת הייתה הבת הבכורה מבין שנים-עשר ילדיהם של בני הזוג, לאחר אח בכור שנפטר בילדותו. בדומה למספר מאחיה, ירשה אף היא את הכישרון המוזיקלי של הוריה. את עיקר השכלתה רכשה מחינוכה האישי של אמה, אך כשנה או שנתיים בילתה בבית ספר בבריסטול, שם למדה את יסודות השפה הצרפתית, ריקוד, רישום, ציור וכללי נימוסים. נראה כי החלה להופיע בקונצרטים כבר בגיל תשע, ובשנת 1767 ערכה את הופעת הבכורה הרשמית שלה על במה, לצדו של אחיה תומאס, בבית האופרה המלכותית קובנט גארדן שבלונדון, במסגרת מסכת מוזיקלית שכונתה "The Fairy Favour" וכללה יצירות משל יוהאן כריסטיאן באך. אליזבת שימשה כזמרת הסולו, ואחיה גילם את דמותו של פאק.

אביהם פיקח בקפדנות רבה על הכשרתם האמנותית של ילדיו, והעמידם על הבמות מדי שבוע בקונצרטים בבאת' וכן באוקספורד ובלונדון. מרי דיוז, לאחר שצפתה באחד הקונצרטים, הביעה תרעומת על כך שלינלי האב העמיס על ילדיו יתר על המידה, ואף דרש מאליזבת לבצע יצירות מורכבות מכפי גילה. אליזבת עבדה כשוליה של אביה בתחום המוזיקה, מהלך שאיפשר לו להפיק רווחים כספיים מהופעותיה. לשם עיצוב תדמיתה הציבורית בחר אביה בקפידה את הבמות בהן הותר לה להופיע, והקפיד שתופיע אך ורק בפסטיבלים יוקרתיים של חוגי החברה הגבוהה, הרחק מבימות התיאטרון של לונדון. בין הבמות שנבחרו נמנו קונצרטים בבאת' ופסטיבל שלוש המקהלות, אשר כלל מסעות בקתדרלות גלוסטר, הרפורד ווסטר, וכן בקיימברידג', צ'סטר, לונדון, אוקספורד וסולסברי. מסעות אלו נודעו כהפקות ראוותניות, שבמסגרתן התקיימו גם אירועים חברתיים מקדימים, בהם ציפו מאליזבת ומשאר המופיעים להנעים את זמנם של הנוכחים במשך שעות אחדות בטרם הופיעו על הבמה.

בבואו לעצב רפרטואר שיחזק את מעמדה של אליזבת, הקפיד אביה להדיר ממנו שירים פופולריים בני התקופה, ובחר על פניהם בבלדות אזוריות עתירות מסורת ו"ייחוס לאומי ללא דופי" וביצירות קלאסיות לרבות אלו משל גאורג פרידריך הנדל. אחת מהופעותיה הבולטות הייתה במאי 1768 בתפקיד גלטאה ביצירה "אקיס וגלטאה", אשר נטמעה מאז כאבן יסוד בקריירה שלה. בני התקופה, ובהם פרנסס ברני, דניאל ליונס וגספרה פצ'ירוטי, ציינו כי קולה, שהתייחד בצלילות ובפשטות, הולם במיוחד את סגנונו האורטוריאלי של הנדל. תכונות אלו יוחסו גם לאופייה ולהליכותיה בידי ויליאם ג'קסון, צ'ארלס ברני ואחרים, וחיזקו את חיבתו של הציבור כלפיה עד שנחשבה, לזמן מה, לזמרת הנערצת ביותר באנגליה ולמושא הערצה כמעט פולחני. ג'קסון, מלחין מאקסטר ומידידיה הקרובים של משפחת לינלי, חיבר עבורה יצירות ייחודיות לביצוע.

אף שיצירותיו של הנדל היוו את ליבת רפרטוארה, הלחינו עבורה גם ג'קסון, אחיה ואביה. מרבית יצירותיו של אביה מתקופת מגוריו בבאת' לא נשתמרו, אולם מחזורי "שנים-עשר שירים" (1765–1770) ו"שנים-עשר קנצונטות" (בערך 1770) מאת ג'קסון חוברו במיוחד למידותיה הקוליות. אליזבת הוזכרה בעיתונות המקומית כסולנית בקונצרט בו בוצעו "Ode to Fancy" מאת ג'וזף וורטון ו-"Lycidas" מאת ג'קסון ב-26 בנובמבר 1767. הקנטטה "In yonder grove", שבוצעה בהופעתה הציבורית האחרונה במרץ 1773, נכתבה בידי אחיה תומאס למילות שיר שכתבה אליזבת עצמה, ונועדה להציג את גמישותה הווקאלית ולהעצים את ההבעה הדרמטית של מנעדה. רבות מיצירותיה כללו אזכורים לעופות שיר, ובהן האריה "Sweet Bird" מתוך L'Allegro, il Penseroso ed il Moderato של הנדל ואזכורי עפרוני ביצירה Semele והזמיר בשירה של אליזבת ב-"In yonder grove". הקישור המתמיד בין קולה לציפורי שיר שימש כאמצעי להבלטת איכויות קולה ולהגברת ההוקרה הציבורית ליכולותיה הטבעיות. המלך ג'ורג' השלישי צפה בה מופיעה בתיאטרון דרורי ליין, התרשם רבות והזמין את משפחתה להופיע בפני המלכה בארמון בקינגהאם באפריל 1773.

ממוזער|250px|דיוקנו של תומאס גיינסבורו משנת 1768 המתאר את אליזבת לצד אחיה תומאס; כותרתו המקורית עד שנת 1817 הייתה "A Beggar Boy and Girl".
היכרותה הראשונה של אליזבת עם ריצ'רד ברינסלי שרידן התרחשה באוקטובר 1770, זמן קצר לאחר שמשפחתו השתקעה בבאת'. בני משפחת שרידן הוזמנו לבית משפחת לינלי, ביוזמת האב תומאס, שביקש להרשים את אבי שרידן בהדר מעונו, בעוד האחרון קיווה להיעזר בו בגיוס תלמידים חדשים. בין בני המשפחות הצעירים נרקמה במהרה ידידות קרובה. לקראת סוף אותה שנה השתדכה אליזבת לוולטר לונג, גבר מבוגר ואמיד, אולם האירוסין בוטלו בסמוך למועד שנקבע לחתונה. עדויות בני התקופה חלוקות באשר לנסיבות הביטול: לפי גיסתה, יעץ לינלי ללונג כי אליזבת לא תמצא אושר בנישואיהם, ובעקבות כך משך לונג את הצעתו; אחרים טענו כי הגורם לכך היה דמותו הלועגת של לונג בקומדיה "עלמת באת'" מאת סמואל פוט, שעלתה לראשונה ב-26 ביוני 1771 בתיאטרון היימרקט, הציגה את סיפורה של אליזבת באופן סאטירי, זכתה לעשרים וארבע הצגות והצליחה מאוד, אך הפכה אותה מושא ללעג. יש שסברו כי לונג נרתע גם מהתעניינותם הגלויה של מחזרים רבים אחרים. כך או כך, האירוסין בוטלו, ואליזבת קיבלה כפיצוי סכום של 3,000 ליש"ט (השקולים לכ-497,000 ליש"ט ב-2023), נוסף על לבוש ותכשיטים בשווי 1,000 ליש"ט.

התעניינותם הבלתי-רצויה של גברים לא פסקה, ואליזבת החלה לחשוש מכוונותיהם הבלתי-מוסריות, לכאורה, של מחזריה. בין מוקסמיה נמנו צ'ארלס, אחיו הבכור של שרידן, ונתניאל בראסי האלד. דאגתה התמקדה במיוחד בחיזוריו של תומאס מתיוס, גבר נשוי, שאותו הכירה משפחת לינלי מאז עבר לבאת' ב-1770. מתיוס, מצאצאיו של האדמירל תומאס מתיוס, פרש משירות צבאי עם נישואיו, אך חיזר בעיקשות אחר אליזבת על-אף היותו נשוי, הטריד אותה מינית ואף איים לאנסה. בעוד תחושת הביזוי מן הקומדיה "עלמת באת'" עודנה מלווה אותה, נאלצה לשאת השפלה נוספת כאשר פרץ סכסוך פומבי בין אביה ובין ויליאם הרשל בשאלת הופעתה בקונצרט צדקה שאורגן בידי הרשל. חילופי הדברים החריפים בין השניים פורסמו בעיתונות בינואר 1772, וחיי אליזבת הפכו קשים מנשוא עד שרצתה להימלט. משלא העזה לחלוק את מצוקתה עם הוריה, פנתה לעזרת חברתה אליסיה שרידן. השתיים הגו תוכנית בריחה, ואליסיה, אף שראתה ברעיון להימלט למנזר בצרפת צעד רומנטי, הסתייגה והביעה רצון לדון בו עם שרידן, מבלי שידעה כי זה כבר פיתח כלפי אליזבת רגשות עמוקים.

בראשית מרץ 1772 החריף מצבה של אליזבת: היא התקשתה בנשימה, סבלה מכאבי ראש והתנצחה תדיר עם אביה, תוך שסירבה להשתתף מרצונה בהופעות. אליסיה ביקרה אותה בבוקר יום ראשון, בשעה שבני משפחתה נעדרו, ומצאה מחוסרת הכרה לאחר שנטלה סמים. לאחר שהחלימה מן מנת יתר, קשרו שלושתם להוציא את תוכניתם לפועל: אליזבת תעמיד פני חולה בבוקר 18 במרץ, עת תיוותר לבדה בביתה לרגל קונצרט שנקבע לאותו יום.

 הבריחה לצרפת 
ממוזער|250px|דיוקנו של ג'רי בארט משנת 1860 המתאר את שרידן מסייע לאליזבת להימלט מבית אביה.
ב-18 במרץ, כמתוכנן, מאנה אליזבת לקום ממיטתה בטענה כי היא סובלת מכאבי ראש ואינה כשירה להופיע. משהתרוקן הבית מיושביו, באה אליסיה וסייעה לה לאסוף את חפציה, ושהתה עמה עד לבואו של שרידן. בהיותם מלווים במשרתת אשר שימשה לה כנערת ליווי, עזבו בני הזוג הצעירים את אנגליה ופנו לעבר צרפת, וייתכן כי נישאו שם בחודש ההוא, אף שאין לכך תיעוד רשמי. פרטי מסעם ואירועי הבריחה אינם מתועדים במלואם, וגרסאות שונות שנמסרו על כך לובנו ועובדו לאורך הדורות. ראשית נסעו ללונדון, שם נפרדו מנערת הליווי, והגיעו אחר הצהריים שלמחרת. בלונדון פנו לחבריו של שרידן בבקשה לסיוע כספי, שכן בידיהם היו אמצעים דלים בלבד. בקשתם לא נשאה פרי, אך סוחר שמן סייע בידם להשיג מקום על ספינה קטנה שייעודה דנקרק.

לאחר מסע קשה המשיכו בעגלת דואר לקאלה, שם שהו בפונדק לילה אחד לפחות בשני חדרים נפרדים, ומשם נסעו בעגלה לליל. כוונתם הייתה להמשיך למנזר בעיר סן-קנטן, אולם מצבה הבריאותי של אליזבת, אשר התערער כבר במסע הימי, הידרדר בעיר ליל. רופא אנגלי מקומי קיבל אותה לביתו, רעייתו סעדה אותה, ובמהלך שהותם שם החלימה בהדרגה, אך הרופא עמד על כך שהיא מראה סימנים מוקדמים לשחפת. שרידן נותר לצידה, שיגר מכתבים לידידיו באנגליה וניהל עמה שיחות ארוכות על ילדותם, דעותיהם הפוליטיות ושאיפותיהם. אליזבת הבינה כי רגשותיה כלפיו העמיקו, וגמלה בלבה כי חרף דלותו והיעדר מעמדו החברתי, תייחד את חייה לתמיכה בו.

בינתיים, בבאת', הוכה תומאס לינלי בתדהמה משנודע לו כי בתו נעלמה, ושלח משלחות חיפוש אחריה; עד מהרה גילה כי נמלטה עם בחיר לבה. על אף ניסיונותיו להשתיק את הפרשה כדי למנוע פגיעה בשמה, נפוצה הידיעה במהירות והייתה לנושא רכילות בעיר. לינלי קיבל מכתב משרידן ובו תיאר את התנהגותו של מתיוס כלפי אליזבת, והודיע לו כי דחה את החזרתה עד לאחר שמתיוס עזב את באת'. משהתפרסמו פרטי מעורבותו של מתיוס בפרשה, אבד לו כל תומך; הוא פרסם מודעה בגנות שרידן בעיתון Bath Chronicle ב-9 באפריל 1772, ועזב את העיר ימים אחדים לאחר מכן.

ממוזער|250px|ימין|דיוקנה של מרגרט דיקסי, "שרידן בבית משפחת לינלי", 1899.
בני הזוג שהו בצרפת כחודש, ושבו לאנגליה בסמוך ל-29 באפריל 1772, לאחר שתומאס איתר את מקום שהותם ובא לפגוש אותם. לאחר שעמד על דבר הטרדותיה של אליזבת בידי מתיוס, ומתוך רצונו להשיבה לביתו לשם מילוי ההתחייבויות הקונצרטואליות שנטל בשמה, נעתר לינלי לדרישותיה: הקלת עומס הופעותיה, מתן רשות לבחור בעצמה את מועדי הופעותיה, והתחייבות לאפשר לה לשוב לצרפת עם השלמת התחייבויותיה. בדרכם חזרה לבאת' עצרו השלושה ללינת לילה בלונדון, שם יצא שרידן בחשאי לעמת את מתיוס, שלדבריו שהה בעיר. בעקבות הגיעו אל מקום מגוריו, הצליח מתיוס לשכנעו כי המודעה שפרסם בעיתון Bath Chronicle לא נשאה אופי משמיץ.

עם שובם לבאת', ניגש שרידן למשרדי העיתון ועיין בעצמו בנוסח המודעה. כשהתברר לו תוכנה המשמיץ, תיאם עם אחיו לשוב עמו ללונדון ולעמת את מתיוז בשנית. בערב 4 במאי 1772 נערך דו-קרב ראשון בינו למתיוס בלונדון. תחילה התכוונו להילחם בהייד פארק, אך התרשמו שהמקום צפוף מדי. לאחר מכן פנו לפונדק הרקולס פילארס, ומשם לטירת טוורן שברחוב הנרייטה בקובנט גארדן. בדו-קרב איבד מתיוס את חרבו, התחנן על חייו וחתם על כתב חרטה רשמי בגין המודעה, אשר פורסם ברבים. מתיוס, שזעם על הפרסום הרב שזכה לו הדו-קרב ובעידוד ידידו ויליאם ברנט, סירב לראות בכך סיום הפרשה והזמין את שרידן לדו-קרב נוסף. הוא לא היה מחויב להשיב להזמנה, אך דחייתה הייתה מביאה עליו אות קלון חברתי.

הדו-קרב השני נערך ביולי 1772 בקינגסדאון הסמוכה לבאת', והיה אלים וממושך בהרבה. שני היריבים שברו את חרבותיהם אך המשיכו להיאבק ב"מאבק נואש על חיים וכבוד". שניהם נפצעו, ושרידן נפצע באורח קשה. אליזבת שהתה באותה העת במסעות הופעה באוקספורד ובקיימברידג', ולא נודע לה דבר על האירוע עד לאחר מעשה. על אף פציעותיו החמורות, שמונה ימים לאחר הדו-קרב דיווח ה-Bath Chronicle כי חלפה הסכנה לחייו.

הדו-קרבים הובילו את תומאס לינלי ותומאס שרידן להכרעה כי יש להפריד את בני הזוג. אליזבת נותרה בבאת' והוטל עליה עומס עבודה רב תוך שהוגבלה לביתה, ושרידן נשלח ב-28 באוגוסט לאבטי שבאסקס בדרכו ללימודי משפטים במידל טמפל. לאחר שהורחקו זה מזה ונאסר עליהם להתכתב, החלה תשוקתם לדעוך. לינלי עודד מחזרים אמידים לחזר אחריה, ובהם סר תומאס קלרג'ס, שהציע לה נישואים ונדחה בראשית דצמבר 1772. שרידן מצדו לא שמר אמונים והיו לו קשרים רומנטיים, אך בפברואר 1773, כשנודע לו כי אליזבת מופיעה בתיאטרון דרורי ליין, סמוך למקום שהותו, התחדשה הרומנטיקה ביניהם. פרטי האירועים שהתחוללו בראשית אפריל 1773 לוטים בערפל, אולם שרידן, שמלאו לו עשרים ואחת באוקטובר 1772 ולכן חדל להיות קטין על פי חוק, שכנע את לינלי להתיר את נישואיהם. אביו של שרידן שהה אותה עת באירלנד, ולא עודכן ולא הוזמן לטקס.

 נישואיה ומותה 
ממוזער|250px|ימין|דיוקנם של אליזבת ושרידן עם בנם תומאס (טום), שצויר בידי בנג'מין וסט בסביבות 1776.
שרידן ואליזבת נישאו כדין בכנסיית סנט מרילבון שבלונדון ב-13 באפריל 1773, בשעה שתיארה אותה הסופרת פרנסס ברני כ"נעלה עד אין קץ על פני כל זמרת אנגלייה". שרידן הגיע ממשפחה שהידרדרה כמעט לעוני מוחלט, וכאביו תומאס חי בדלות, אולם משהתקדשו נישואיהם אסר על אליזבת להופיע על במה באופן מקצועי, מתוך סברה כי הדבר פוגע בכבוד מעמדו כג'נטלמן. אליזבת, שחששה ממצבם הכלכלי הרעוע והכנסותיהם הזעומות, הפצירה בו להתיר לה להוסיף לשיר, שכן היא הייתה מקור פרנסתם היחיד. חלק מנדונייתה, בסך 1,000 ליש"ט, שהעמיד אביה מכספי הפיצויים שהתקבלו ממשפחת לונג, שימש לרכישת בית בלונדון; סכום נוסף של 1,050 ליש"ט מכספי לונג הופקד בדיני נאמנות, והניב לה ריבית שנתית בסך 31 ליש"ט ועשרה שילינג בלבד לכל ימי חייה. לבסוף ניאות שרידן להתיר לה להופיע בפסטיבל שלוש המקהלות בווסטר בספטמבר 1773. ההתקשרות, שאורגנה בידי אביה, הייתה רווחית, אך שרידן התנה כי תתרום את שכרה, מאה גיניאות, לצדקה, במחווה שתאמה את שאיפתו להיחשב לבן האצולה. במשך כל נישואיהם התקיים שרידן באורח ראוותני במימון הלוואות מרובות.

את חודשי הקיץ בילו בני הזוג כאורחים באחוזותיהם של בני אצולה, ובהם ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר, ובעלה ויליאם קבנדיש, הדוכס החמישי מדבונשייר, בצ'טסוורת'; בביתו של הבנקאי סטרטפורד קנינג בפאטני ובקרום, משכנו של לורד קובנטרי. בתמורה להסעה, לינה, מזון ויין, שרה אליזבת מדי ערב בפני חוג מצומצם של סועדים בני מעמד רם, ובכך חסכה לבני הזוג הוצאות מחיה למשך חלק מן השנה. בחודשי שהותם בלונדון ארגן שרידן ערבי סלון פרטיים פעמיים בשבוע, שבהם שרה אליזבת בפני בני אריסטוקרטיה ולעיתים לוותה באחותה מרים; אף שהצהיר כי לא תופיע עוד בפומבי, גבה תשלום מהנוכחים.

הזמנות האירוח בבתי האצולה כוונו כלפי אליזבת, אשר נודעה לשם בזכות שירתה, בעוד בעלה נחשב לנטול חשיבות. אליזבת הפיקה עונג מן הביקורים, עד מהרה רקמה קשרי ידידות הדוקים ומתמשכים עם כמה מן המארחות, ושמחה לגלות כי שרידן, חרף מוניטין בעייתי, החל להתקבל בחוגי החברה הגבוהה, ושנינותו עוררה תשבחות סביב שולחן הסעודה.

על אף הפערים החברתיים הבולטים ביניהן, כוננו אליזבת ודוכסית דבונשייר קשרי ידידות קרובים ועמוקים. דבונשייר האוס, מעונה הלונדוני של ג'ורג'יאנה, שימש מרכז תרבותי-פוליטי רב-השפעה, ובמסגרתו נפתחו בפני בני הזוג שרידן שערי החברה הגבוהה של המפלגה הוויגית, לרבות עם צ'ארלס ג'יימס פוקס ועם אישים רמי-מעלה נוספים, ובהם אדמונד ברק. בראשית שנות ה-80 של המאה ה-18 הפנה שרידן את שאיפותיו אל הזירה הפוליטית, ואליזבת העניקה לו את תמיכתה המלאה. בבחירות 1784, בשעה שפוקס התמודד על מושבו בווסטמינסטר, נטלה אליזבת חלק פעיל במסעות תעמולה לצדו של ג'ורג'יאנה ואחותה. האירוע לוּוה בשערורייה מתוקשרת: הקריקטוריסט תומאס רולנדסון פרסם רישום סאטירי שבו נראתה ג'ורג'יאנה מנשקת קצבים לשם גיוס תמיכתם, וגל רכילות ופרסומים שליליים הציף את לונדון. אף על פי כן, שמה של אליזבת נותר נקי; שמה לא נזכר בחוברות, ואף מתנגדיו של פוקס, שגינו בלעג את נשות האצולה, רמזו רק כי מתיקותה של אליזבת אינה ניתנת לעמידה.

ככל שגברה השפעתו הציבורית של שרידן, העמיקה גם מעורבותה של אליזבת בחוגי הוויגים. שרידן נמנה עם חוג מקורביו של ג'ורג' הרביעי, נסיך ויילס (לימים, מלך הממלכה המאוחדת), שסעד תדיר עימם, ועריכת נאומיו וגיבושם הסופי נעשתה בידי אליזבת. בתקופת משבר העוצרות של 1788 נשאה בעיקר הנטל בניסוח תגובת הנסיך לוויליאם פיט הבן.

נישואיהם של בני הזוג התאפיינו בסערות עזות, שכן לא היו בני-זוג תואמים; שרידן נמשך לחיי החברה הסואנים של העיר ואילו אליזבת העדיפה את מנעמי הכפר. לאחר סדרת הפלות ולידת ולד מת ב-6 במאי 1777, נולד לבני הזוג בן, תומאס (טום), באמצע נובמבר 1775. שני בני הזוג קיימו קשרים מחוץ לנישואים ובילו פרקי זמן ממושכים בנפרד. עד הגיעה לגיל שלושים ושש, בשנת 1790, כבר ניכרו בה סימני חולי קשים, אך נדרשה לשמר מראית עין של השתתפות בחיי החברה הלונדונית. בביקור נוסף בדבונשייר האוס פגשה את הלורד אדוארד פיצג'רלד, והשניים הפכו לאהובים. היא הרתה ממנו וילדה בת ב-30 במרץ 1792. טראומת הלידה החמירה את מחלתה, ואליזבת מתה משחפת ב-28 ביוני 1792. היא הובאה לקבורה בקתדרלת ולס ב-7 ביולי אותה שנה.

 שירה וכתיבה 
מעבר למעלותיה כזמרת, הצטיינה אליזבת גם במנעד רחב של כישרונות אמנותיים, ובהם רישום, חקיינות ונגינה על כלים שונים. כן נודעה ביכולתה הספרותית, ובייחוד בשירתה, שבה השתמשה כאמצעי לביטוי רגשי וככלי תקשורת בעתות אבל. עם פטירת אחיה הצעיר תומאס, שטבע לאחר שנפל מסירה באגם בגרימסטורפ ב-5 באוגוסט 1778, חיברה שיר הספד שזכה לתפוצה רחבה. שירה, שכותרתו "על כינורו של אחי", הופק מחדש במהדורת 1785 של The Annual Register. כמו כן חיברה קינה עם מותה משחפת של אחותה מרים ב-27 ביולי 1787. התכתבותה עם שרידן, הן עובר לנישואיהם והן במהלכם, התנהלה לעיתים קרובות בשירה. גם דייוויד גריק נמנה עם מתכתביה, וכינה אותה בחיבה "הקדושה".

זמן קצר לאחר נישואיהם זנח שרידן את שאיפתו לקריירה משפטית, ופנה לנסות את מזלו כעיתונאי עצמאי. בהכירו את כישרונה הספרותי, שכנעה לחבר עמו ידיעות לעיתונות, וטען כי כישוריה בכתיבה עולים לאין ערוך על שירתה. לאחר שרכש מניות בתיאטרון דרורי ליין, גויסה אליזבת ליטול על עצמה את ענייני המינהלה, הנהלת החשבונות והעבודה המשרדית הכרוכים בניהולו. היא ייעצה לו בבחירת זמרים לאירועי מוזיקה, ובהמשך, משלא עלה בידיו להתמודד עם שפע כתבי היד שהוגשו לו, נטלה על עצמה את מלאכת קריאתם והמליצה בפניו כיצד לנהוג בהם. כמו כן, הופקדה על בחירת היצירות שיושמעו בתיאטרון הוד מלכותו לאחר ששרידן החל להיות מעורב גם בו.

מכתביו של שרידן מלמדים כי אליזבת נטלה חלק בפיתוח המוזיקה ל-The Duenna, וביוגרפיו ייחסו לה תרומה בכתיבת כמה ממחזותיו. תומאס מור כתב בביוגרפיה Memoirs משנת 1825, בהסתמך על עדות אחותה של אליזבת, כי ייתכן שהאפילוג למחזה The Rivals נכתב בידה; וטרפילד הדגיש כי "כמה מן העמודים המהותיים ביותר בספרו עוסקים בגברת שרידן". מור ציין גם כי מופע בשם "The Haunted Village" חובר בידי אליזבת, ומייקל קלי טען בספרו Reminiscences כי עיבוד היצירה Richard Coeur de Lion היה מעשה ידיה. במכתב מ-9 בדצמבר 1782 אל גיסתה אליסיה כתבה אליזבת כי החלה בכתיבת ספר המצוי בהתקדמות נאה, אך לא נותר כל תיעוד נוסף לקיומו.

שלושה עשורים לאחר מותה פרסם כתב העת The Gentleman's Magazine בשנת 1825 (כרך 95) מכתב שלדבריו נכתב בידי אליזבת ויועד לידידתה הקרובה "מיס סונדרס". המכתב, שפורסם זמן קצר לאחר הוצאת הביוגרפיה Memoirs of the Life of Richard Brinsley Sheridan מאת תומאס מור, נשא קווי דמיון לעלילה שבספר "קלריסה" מאת סמיואל ריצ'רדסון, ותיאר בהרחבה אירועים מחייה של אליזבת הקשורים בלונג, מתיוס ושרידן, שאירעו למעלה מחמישה עשורים קודם לכן. וטרפילד הדגיש כי אף שנעדר כל סימן מסגנונה של אליזבת או מן החן שבמכתביה, התקבל המכתב כאותנטי בקרב כמה פרשנים בני התקופה; הוא תיארו כ"בדיה מוחלטת, הכוללת שגיאות מהותיות רבות בעובדות". נכדתה של אליזבת, קרוליין נורטון, חשפה בשנת 1861 כי מדובר בזיוף, ומור עצמו הודה בכך במהדורה החמישית של ספרו משנת 1827. עוד בשנת 1773 פורסמה ב-Bath Chronicle סדרת מכתבים בדויים שיוחסו להתכתבות בין "לורד גרוסוונור" לאליזבת.

 דיוקנאות 
ממוזער|שמאל|250px|"גב' שרידן בדמות סנטה צ'צ'יליה", מעשה ידי סר ג'ושוע ריינולדס, 1775, מנור ואדסדן.
כבר בנעוריה נודעה אליזבת לא רק בשל כישרונה הקולי, אלא גם בזכות יופיה הנדיר. הצייר תומאס גיינסבורו, חבר משפחת לינלי מאז שנת 1759, יצר שורת דיוקנאות של בני המשפחה. יצירתו "האחיות לבית לינלי", שנוצרה בקירוב לשנת 1772, מתארת את אליזבת ואחותה מרים זמן קצר טרם בריחתהּ, והוצגה באותה שנה באקדמיה המלכותית תחת הכותרת "דיוקן שתי גבירות". גיינסבורו קשר זיקה מיוחדת לאליזבת, ויוחס לו כי חש באורח אינטואיטיבי את מחשבותיה הכמוסות. דיוקנו המאוחר, "גב' ריצ'רד ברינסלי שרידן", שנוצר לאחר נישואיה, מציג את אליזבת בת שלושים ואחת, ישובה על סלע במדרון הררי, כסמל לגעגועיה לחיי הכפר אשר הפצירה בבעלה להעניק לה. דיוקן זה נכלל בתערוכה "מסכת היופי" בגלריית הדיוקנאות הלאומית שבלונדון בשנת 1972.

אליזבת שימשה גם כמודל לדיוקנו של ג'ושוע ריינולדס "סנטה צ'צ'יליה", אשר הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1775 (כיום באוסף מנור וואדסדן). ריינולדס עצמו הגדירו כ"ציור המעולה ביותר שצייר מעודו". בתחילה קשרם היה מתוח, זאת לאחר שהזמין את בני הזוג לארוחה חגיגית וציפה כי אליזבת תשיר בפני אורחיו ואף רכש עבורה פסנתר חדש, אך נכזב בסירובם. עם זאת, לימים התפתחו יחסי ידידות בינו לבין בני הזוג. אליזבת שימשה גם כמודל לדמות מרים הקדושה ביצירתו של ריינולדס המתארת את סצנת הלידה, אשר אבדה בשריפה שפקדה את טירת בלווייר בשנת 1816.

דיוקנה של אליזבת שולב גם ביצירתו הקולקטיבית של ריצ'רד סמואל "דיוקנאות בדמויות המוזות במקדש אפולו" (1778), המתארת את מייסדות וחלק ממשתתפות חוג הבלוסטוקינג. היצירה הוצגה לראשונה ב בשנת 1789, וכיום מצויה בגלריה הלאומית לדיוקנאות בלונדון.

ממוזער|250px|ימין|אליזבת (מימין, אוחזת בלירה), בחברת יתר בנות "בלוסטוקינג", 1778.
כינויו הרווח של הדיוקן, "תשע המוזות החיות של בריטניה הגדולה", גילם את דמויות האמנים ואנשי הרוח המתוארות בו: המשוררת אנה לטיטיה ברבאולד; החוקרת אליזבת קרטר; המחזאית אליזבת גריפית'; ההיסטוריונית קתרין מקולי; שלוש הסופרות אליזבת מונטגיו, שכונתה "מלכת בלוסטוקינג" ותפסה מעמד מרכזי בחוג; האנה מור ושרלוט לנוקס; ולצדן אליזבת עצמה, אשר הוצגה כאלגוריה של מוזות קלאסיות. אליזבת עוצבה כדמותה של טרפסיכורה או של אראטו; היא מוקמה בעמדה בולטת במרכז היצירה, והקומפוזיציה כולה שימשה עדות למעמדה המיוחד בחוג בלוסטוקינג.

בשנת 1860 הציג האמן ג'רי בארט באקדמיה המלכותית צמד ציורים שתיארו שני רגעים רומנטיים בקורות חייה של אליזבת עם שרידן. הראשון, שכותרתו "הבריחה", הנציח את ליל מנוסתם מבית משפחתה, ובו נראית אליזבת נעזרת בשרידן בקומתהּ מתוך כיסאה. השני, "שרידן, מחופש לנהג כרכרה שכורה, מלווה את מיס לינלי מן התיאטרון בקובנט גארדן", שימש לימים כאיור בעיתון The Sphere שפורסם בנובמבר 1940, לצד מאמר שכותרתו "הרומן של שרידן ומיס לינלי". שני הציורים שמורים כיום במוזיאון ובגלריה לאמנות של ברייטון, אם כי ייתכן שנכללו בסדרה גם יצירות נוספות.

 מורשת 
ממוזער|250px|לוחית הברונזה המופיעה בביתה בבאת', ומנציחה את ערב בריחתה לצרפת.
לאחר מותה של אליזבת, מילא שרידן את הבטחתו לדאוג לבתהּ, מרי, פרי קשריה עם פיצג'רלד. אומנת נשכרה להשגיח על הילדה בביתו בוונסטד. באוקטובר 1793, בהיותה בת שמונה-עשר חודשים, בריאותה הדרדרה באופן פתאומי והיא נפטרה בטרם הגיע רופא. היא נטמנה לצד אמה בקתדרלת וולס. בנה של אליזבת, תומאס, ניסה כוחו בקריירה פוליטית אך נכשל, שירת תקופה קצרה בצבא ולבסוף נישא לקרוליין הנרייטה קאלנדר מקרייגפורט', בתו של סר ג'יימס קמפבל. בשנת 1806 העניק לו אביו רבע מן הבעלות על תיאטרון דרורי ליין, והוא כיהן בו כמנהל וכן ניהל את תיאטרון ליסיאום בלונדון. בדומה לתשעה מבני משפחתו, לקה גם הוא בשחפת. לשם הקלת תסמיניו עבר להתגורר מחוץ לממלכה המאוחדת, ובשנת 1813 מונה לגזבר המושל הקולוניאלי בכף התקווה הטובה. הוא הלך לעולמו, ככל הנראה, ב-12 בספטמבר 1817.

במאמר על אליזבת שפורסם ב, כתב ההיסטוריון צ'ארלס ברני: "היה בגוון קולה זוהר, חיוניות ומתיקות רכה, אשר חלחלו מייד ללב מאזיניה לא פחות מכפי שמראהּ המלאכי הקסים את עיניהם. הרעד שלה היה מושלם, דיוקה היה האמת עצמה, וקלילות גרונה עמדה בכל קושי ומהירות שנשמעו ערבים לאוזן". לדברי המוזיקולוג והמבקר סטנלי סיידי, הייתה לאליזבת "אחת מקולות הסופרן הערבים והברורים ביותר בדורה".

ב-4 בפברואר 1956 הותקנה לוחית זיכרון על חזית הבית שבו התגוררה משפחת לינלי בבית מספר 11 ב, באת'. לוחית הברונזה מנציחה את בריחתם של אליזבת ושרידן; חקוק בה הכיתוב: "תומאס לינלי התגורר כאן, ומבית זה נמלטה בתו אליזבת עם ריצ'רד ברינסלי שרידן בערבו של 18 במרץ 1772".

 לקריאה נוספת 










 קישורים חיצוניים 

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:זמרות בריטיות
קטגוריה:משוררות בריטיות
קטגוריה:סופרות בריטיות
קטגוריה:אנגלים במאה ה-18
קטגוריה:אנגליות שנפטרו משחפת
קטגוריה:ילידות 1754
קטגוריה:נפטרות ב-1792