דלדולה של הרוח באמריקה

דלדולה של הרוח באמריקה: כיצד ההשכלה הגבוהה כשלה בדמוקרטיה ורוששה את נשמותיהם של הסטודנטים של ימינו (באנגלית: The Closing of the American Mind: How Higher Education Has Failed Democracy and Impoverished the Souls of Today's Students ) הוא ספר משנת 1987 מאת הפילוסוף אלן בלום. בספרו מותח בלום ביקורת על הפתיחות של הרלטיביזם– באקדמיה ובחברה בכלל – שלדעתו מובילה באופן פרדוקסלי ל"סגירה הגדולה" (באנגלית Closing) המוזכרת בכותרת. לשיטתו, פתיחות זו מחלישה את החשיבה הביקורתית ומחסלת את נקודת המבט שמגדירה תרבויות. הספר הפך לרב־מכר מפתיע, ומכר כמעט חצי מיליון עותקים בכריכה קשה.

 תוכן 
בלום מותח ביקורת על ההשכלה הגבוהה בארצות הברית ועל הדרך בה, לטענתו, היא נכשלת כלפי הסטודנטים. הוא תוקף את זרמי הפילוסופיה ומדעי הרוח המודרניים, ובעיקר את הרלטיביזם המוסרי שהשתלטה, לטענתו, על האוניברסיטאות האמריקאיות. יחסיות זו יוצרת מחסום בפני מושגי אמת, חשיבה ביקורתית וידע ממשי. בלום טוען כי סטודנטים בשנות השמונים נוטים להשליך דעות קדומות מתוך אינסטינקט עיוור, במקום לעקור אותן באמצעות לוגיקה וביקורת, ובכך למעשה "סוגרים את מוחותיהם" ואינם שואלים עוד את השאלות הנכונות.

 "סטודנטים" 
בחלק הראשון של הספר, סטודנטים, בלום מתאר כיצד התרבות הפופולרית – ספרים, מוזיקה, מערכות יחסים ועוד – תרמה, לשיטתו, לקיבוע מוחות עצלים ודלים באוניברסיטאות. בעבר, "הלוח החלק" עמו הגיעו סטודנטים לאוניברסיטה הפך אותם פגיעים יותר לרעיונות הפילוסופיה והלוגיקה. אך עם הזמן, חינוך טוב יותר של המעמד הבינוני הרחב החליש את סמכות המשפחה, והשתיקות ההדרגתיות של ההדים הפוליטיים והדתיים הפכו את חוויית הקולג' לשטוחה ודלה.

בלום מתמקד גם בבעיית "הספרים הגדולים": הוא סבור כי ספרי המופת של המחשבה המערבית איבדו מערכם כמקור לחכמה, ובעיקר – הסטודנטים איבדו את "הטעם והתרגול של הקריאה". בהיעדרם, אינם שואבים את אמונותיהם מטקסטים מרכזיים או ממקורות כתובים, אלא נשארים עם רעיונות עמומים של "טוב" ו"רע". עוד הוא מצביע על "התמכרות למוזיקה", ובעיקר לרוק כגורם מרכזי לסגירת המוחות הצעירים, משום שהיא מציגה מיניות ו"מרד" מזויף שהופך את הסטודנטים נשלטים בידי מנהלי הכספים של תעשיית הבידור. בלום מסיק כי התרבות המוזיקלית המינית של שנות השמונים חוסמת את היכולת לפתח יחס נלהב לאמנות ולמחשבה, שהם ליבת ההשכלה הליברלית.

 "ניהיליזם – בגרסה אמריקאית" 
בחלק השני, ניהיליזם – בגרסה אמריקאית, מציג בלום בהרחבה את רעיון "רלטיביזם הערכים". לדבריו, יחסיות זו שוררת במוסדות ההשכלה הגבוהה והופכת לניהיליזם: ערכים אינם מתגלים באמצעות התבונה, ולכן הסטודנטים אינם מחפשים אמת או חיים טובים. במקום זאת, הם נגררים לאימוץ עמדות פשטניות ופנאטיות. הוא מבקר גם את עמיתיו הפילוסופים – בעיקר את העוסקים באנליזה לשונית ובפוזיטיביזם לוגי – על שוויתרו על סוגיות מוסריות ופוליטיות ועל כן אינם מצליחים לעורר את עניין הסטודנטים. גם חוקרי הספרות, לדבריו, מטפחים ספקנות והרס של אמת אובייקטיבית. בהשוואה היסטורית, בלום קושר את אמריקה לרפובליקת ויימאר ומצטט את ניטשה שתיאר את נפילת האדם המודרני לתהום הניהיליזם.

 "האוניברסיטה" 
בחלק השלישי, האוניברסיטה, בלום טוען כי ההשכלה הליברלית המודרנית נכשלה: היא יצרה סטודנטים עם הרגלים מיניים וחברתיים עקרים, חסרי יכולת לעצב חייהם מעבר לרדיפה אחרי קריירה וממון. אהבה, חיפוש אחר אמת וכבוד אזרחי, כולם נדחקו מפני הצלחה מסחרית. לטענתו, האוניברסיטאות איבדו את היכולת לטפח חשיבה חופשית והפכו לכלי ביד דעת הקהל והפוליטיקה. החירות האקדמית הפכה לסיסמה ריקה; המוסדות מחפים על חוסר אומץ בשם "פתיחות" ו"חופש מסמכות", במקום לעמוד על ערכי אמת וביקורת. בלום חותם בקריאה לשוב לאהבת החכמה והאמת באוניברסיטאות, במיוחד בשעה היסטורית זו.

 פרסום 
הספר יצא לאור במרץ 1987, חמש שנים לאחר שבלום פרסם מאמר ב־National Review בנושא. בעידודו של הסופר סול בלו, עמיתו מאוניברסיטת שיקגו, הפך המאמר לספר שלם. להפתעת מחברו ומבקריו, דלדולה של הרוח באמריקה הפך לרב-מכר גדול, שהחזיק במשך ארבעה חודשים במקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.

 קבלה 
עם פרסומו, הספר התקבל בביקורות מעורבות מצד האקדמיה והציבור הרחב כאחד.

 ביקורות חיוביות 
מבקר האמנות רוג’ר קימבל כתב בניו יורק טיימס כי אין להמעיט בערכו של הספר רק משום שאינו אופטימי. לדבריו, דלדולה של הרוח באמריקה הוא ספר קריאה חיוני לכל מי שדואג למצב ההשכלה הליברלית בחברה. "הפאתוס, המלומדות ותובנותיו החודרות הופכות אותו להרהור שאין שני לו על השאלה כולה – מה פירוש להיות סטודנט באקלים האינטלקטואלי והמוסרי של היום". הוא מסכם: "בלום מצייר תמונה מפוכחת, גם אם לא זרה לנו לגמרי... אחד הדברים החשובים להעריך בספר הוא שעמדתו המרכזית היא שואלת ולא מטיפה. כל מה שבעייתי במה שמכונה מודרניות – הספקות לגבי משמעות המסורת, הלגיטימיות של ערכים מורשים, הטעם בשימור התרבות הגבוהה – כל אלה מצויים בתודעתו המלאה של בלום".

מאט פיני כתב בהניו יורקר בשנת 2012 כי גם אם טענותיו של בלום דוללו עם השנים להערות שמרניות שגרתיות נגד חינוך ליברלי, ליבת טיעוניו נותרה תקפה. לדבריו, בלום מציע בספרו הבטחה למסע פילוסופי נועז ומסוכן, המרחיק את הסטודנט מן הדעות המוכרות של חבריו, משפחתו ומוריו על מהו הטוב והראוי. פיני מוסיף כי סגנונו הקל והנמרץ של בלום גורם לשכוח עד כמה העמיק בחשיבה, ועד כמה הגן בעוז על ההשכלה הליברלית.

הסופר הנאו-שמרן נורמן פודהורץ אימץ את טיעוניו של בלום, וטען כי ה"סגירות" שבכותרת מתייחסת לפרדוקס שבו "הראש הפתוח" של המחשבה הליברלית מוביל דווקא לדוגמטיות צרה ואי־סובלנית. בלום, הוסיף פודהורץ, מאשים את הליברליזם בכך שהפך לגס והמוני את האידיאלים הנשגבים של חירות ושוויון, ומעניק תיאורים עוקצניים של המהפכה המינית והתנועה הפמיניסטית כתוצרים של תהליך זה.

ב־2005 כתב ג’ים סליפר בניו יורק טיימס כי הצלחת הספר הכתה את התנועה השמרנית ואת עולם האקדמיה וההוצאה לאור בהפתעה מוחלטת. לדבריו, השמרנים היללו את בלום אז, וממשיכים להעלות את שמו גם שנים לאחר מכן.

אנ קלארק פן פרסמה ב־1989 מאמר שבו הדגישה כי הספר האפיל על כותרים אחרים בנושא ההשכלה הגבוהה באותה שנה (כמו College מאת ארנסט בויר ו־Cultural Literacy מאת א"ד הירש), וכינתה אותו "רב־מכר שנולד מהביקורות". המשורר פרדריק טרנר תיאר את הספר כ"הניתוח השמרני המעמיק ביותר למחלתה התרבותית של האומה". החוקרת קמיל פאגליה כינתה את דלדולה של הרוח באמריקה "הירייה הראשונה במלחמות התרבות", והביעה ביטחון כי בסופו של דבר בלום יצא מן המחלוקת כמנצח ומבקריו יישכחו.

 ביקורות שליליות 
לעומת זאת, הפילוסופית מרתה נוסבאום שאלה האם בלום בכלל ראוי להיחשב פילוסוף.

ביקורות חריפות נוספות הופיעו במאמרים של בנג’מין ברבר ב־Harper's, של אלכסנדר נהמאס ב־London Review of Books, ושל דייוויד ריף ב־Times Literary Supplement. ריף השווה את בלום ל"גרסה אקדמית של קולונל אוליבר נורת’ – נקמני, ריאקציונר, אנטי־דמוקרטי". הוא הוסיף כי זהו ספר ש"אנשים הגונים היו מתביישים לכתוב".

ג’יימס אטלס סיכם בניו יורק טיימס מגזין כי התגובות לספר היו "גדושות בעוינות שהלכה מעבר לרגילות".

ויליאם גריידר כתב ב־Rolling Stone כי הצלחתו המסחרית של הספר נובעת משני דברים: ראשית, מהלהט ברטוריקה של בלום, שגדושה בהפניות לחכמי העבר ולרשימת אויביו – מה שמחמיא לקוראים ומעניק להם תחושת עליונות אינטלקטואלית. שנית, מתזמון הופעתו, על רקע דאגה לאומית גוברת לגבי היעלמות החינוך המסורתי. גריידר טען בסופו של דבר כי סדר היום האמיתי של בלום אפל בהרבה: התקפה ריאקציונרית מרירה על ערכיהם של צעירי אמריקה. לדבריו, "בלום שונא את הצעירים".

 מורשת 
השופט ריצ’רד פוזנר השווה את ספרו של בלום ל־Personae Sexual של פאגליה, וראה בשניהם דוגמאות ליצירות אקדמיות קשות שהצליחו, באופן מסתורי, לגעת בקהל רחב.

כתגובה פרסם ההיסטוריון לורנס לוין את פתיחתה של הרוח באמריקה (1997), שניסה להלל את מה שבלום גינה. אדוארד רות’שטיין מניו יורק טיימס כתב כי עשור לאחר מכן הקווים בין שמרנים לליברלים כבר אינם ברורים: רבים מן השמרנים אינם מתנגדים לגיוון כל עוד מלווה בקפדנות, ורבים מן הליברלים אינם מתנגדים לקפדנות כל עוד מלווה בגיוון. הספר של בלום, סיכם רות’שטיין, כבר אינו קשור לחלוקות הפוליטיות המקובלות.

מנגד, ג’רי אהרון סניידר מ־The New Republic טען כי מלחמות התרבות, שהספר של בלום תרם להצית, יישארו רלוונטיות תמיד. לדבריו, ספרים כאלה עוררו מחלוקות מתמשכות על הוראת ההיסטוריה בבתי ספר, על מדיניות של אפליה מתקנת ועל פוליטיקת זהויות. "נשמתה של אמריקה", כתב סניידר, "היא באר ללא תחתית. לטוב או לרע, היא לעולם לא תתייבש".

 קישורים חיצוניים 





 הערות שוליים 

קטגוריה:ספרי 1987
קטגוריה:ספרי עיון אמריקאיים
קטגוריה:ספרי הוצאת סיימון אנד שוסטר
קטגוריה:ספרי ספריית אופקים
קטגוריה:עם עובד