יחסי האיחוד האירופי – לטביה

לטביה והאיחוד האירופי מקיימים מערכת יחסים מורכבת ורב-שכבתית הכוללת היבטים דיפלומטיים, כלכליים ופוליטיים, שהתעצבה בעיקר מאז חידוש עצמאותה של המדינה ב-1991. בתקופה זו, לאחר עשרות שנים תחת שלטון סובייטי שהשפיע על המבנה המוסדי, הדמוגרפי והכלכלי של המדינה, החלה לטביה לבנות מחדש את מוסדותיה הדמוקרטיים ולבסס מדיניות חוץ המכוונת להשתלבות במערב אירופה.

במהלך שנות ה-90 נקטה המדינה צעדים אסטרטגיים להעמקת קשרים עם מוסדות אירופיים, לרבות חתימת הסכמי סחר ושותפות, שהיוו את היסודות לבקשת הצטרפות רשמית לאיחוד האירופי. תהליכים אלו כללו התאמות פוליטיות, כלכליות וחברתיות מורכבות והניחו את הקרקע למשא ומתן ארוך ומקיף שהוביל בסופו של דבר להצטרפותה הרשמית של לטביה ב-2004.

 רקע היסטורי על היחסים בין לטביה והאיחוד האירופי 
 השלטון הסובייטי 
לטביה, כמו שאר המדינות הבלטיות, עברה במאה ה-20 תהפוכות פוליטיות וטריטוריאליות רבות שעיצבו את זהותה המודרנית ואת קשריה עם אירופה. לאחר תקופה קצרה של עצמאות בין שתי מלחמות העולם, סופחה המדינה לברית המועצות בשנת 1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ונשארה תחת שלטונה למעלה מחמישה עשורים. תקופה זו התאפיינה במדיניות סובייטיזציה, הגירה רחבת היקף של דוברי רוסית לשטחי לטביה ודיכוי פוליטי והתערבות בכלכלה המקומית. עם זאת, נשמרו בקרב חלקים גדולים מהחברה הלטבית השאיפות לשוב להשתלבות באירופה המערבית ולבסס מחדש ריבונות עצמאית.

 צמיחתה של העצמאות מחדש 
התפרקות ברית המועצות בתחילת שנות ה-90 פתחה חלון למימוש השאיפות הללו. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, כחלק מה"מהפכה השרה" שהתפתחה במדינות הבלטיות, התגבשו בלטביה תנועות לאומיות ודמוקרטיות בהובלת החזית העממית של לטביה, שדרשו שיבה לריבונות מדינית ושלטון דמוקרטי. התהליך כלל עצרות המונים, חקיקה מקומית ששאפה להחליף את המסגרות הסובייטיות ובמרץ 1991 נערך משאל עם שבו רוב האזרחים הצביעו בעד עצמאות.
לטביה הכריזה על חידוש עצמאותה באוגוסט 1991 והחלה לבסס מחדש את מוסדותיה הדמוקרטיים והכלכליים. כבר באותן שנים ראשונות לאחר העצמאות, סימנה הנהגת לטביה את ההשתלבות באירופה כיעד אסטרטגי מרכזי. המדינה ביקשה להצטרף לארגונים אירופיים כמו מועצת אירופה והצטרפה ליוזמות אזוריות שהדגישו את השאיפה להשתלב במערב. ההנהגה ראתה בכך לא רק דרך לשיקום הכלכלה ולחיזוק הביטחון, אלא גם אמצעי להבטיח את עצמאותה אל מול השפעותיה של רוסיה, שנשארה בעלת נוכחות פוליטית וכלכלית באזור.

 צעדים ראשונים לאירופה 
מיד לאחר קבלת העצמאות החלה לטביה לבסס קשרים דיפלומטיים וכלכליים עם מוסדות אירופיים. אחת התחנות החשובות ביותר בדרך להשתלבות במערב הייתה חתימת הסכם הסחר והשותפות, או בשמו הסכם אסוציאציה, עם האיחוד האירופי בשנת 1995. הסכם זה העניק ללטביה גישה לשוק האירופי והיווה את התשתית לפיתוח קשרים כלכליים ודיפלומטיים הדוקים יותר. עוד קודם לכן, בתחילת שנות ה-90, האיחוד האירופי עצמו החל לראות במדינות הבלטיות מועמדות פוטנציאליות להצטרפות עתידית, מתוך הבנה שמיקומן הגאופוליטי ומעברן ממשטר סובייטי לדמוקרטיה ליברלית מציבים אותן כיעד טבעי להרחבת האיחוד מזרחה. המפגש בין רצונה של לטביה להתקרב למערב לבין מדיניות ההרחבה של האיחוד הניח את היסודות ליחסים ההדוקים שהתפתחו בהמשך.

היחסים לפני ההצטרפות
 הכנות ומוסדות אירופיים 
לאחר חידוש עצמאותה וחתימת הסכם השותפות עם האיחוד האירופי ב-1995, נכנסה לטביה לשלב של הכנות אינטנסיביות לקראת קבלת מעמד של מדינה מועמדת. ההסכם איפשר לה להעמיק את קשרי הסחר עם האיחוד, אך גם כלל התחייבויות להטמעת חלקים מה-acquis communautaire, אוסף החוקים והתקנות האירופיים. תהליך זה סימן מעבר מיחסים כלכליים ראשוניים לשותפות רחבה יותר, שבה נדרשה לטביה להתאים את מוסדותיה ונוהלי הממשל שלה לסטנדרטים האירופיים. כבר בסוף שנות ה-90 החלה הנציבות האירופית להוציא דוחות הערכה שנתיים שעקבו מקרוב אחר ביצוע הרפורמות הפוליטיות והכלכליות במדינה. הדוחות הצביעו על שיפור במוסדות הדמוקרטיים, אך גם על צורך דחוף בהתמודדות עם בעיות מערכתיות כגון שחיתות, חולשה של המינהל הציבורי ופערים כלכליים משמעותיים לעומת ממוצע מדינות האיחוד. לצד זאת, כבר בשלב זה עלתה לסדר היום סוגיית מעמדם של "הלא-אזרחים", שהיוותה מוקד דאגה באיחוד האירופי והציבה בפני לטביה אתגר פוליטי ומשפטי נוסף.

 סיוע כלכלי 
לצד האתגרים הפוליטיים ניצבה לטביה בפני קשיים כלכליים ניכרים. המעבר מכלכלה ריכוזית לשוק חופשי לווה במשברים חברתיים, באבטלה גוברת ובפערי פיתוח אזוריים. האיחוד האירופי הפעיל תוכניות סיוע ייעודיות, ובראשן תוכנית PHARE, שנועדה לסייע למדינות מועמדות בבניית מוסדות חזקים ובקידום פרויקטים תשתיתיים וכלכליים. באמצעות מענקים והשקעות ממוקדות, שופרו תחומים כמו ניהול כספי ציבור, תשתיות תחבורה ואיכות הסביבה. בנוסף לכך, המסגרת של Accession Partnerships שהונהגה בסוף שנות ה-90 יצרה מפת דרכים ברורה לרפורמות שהמדינה נדרשה לבצע כדי לעמוד בקריטריונים. כלים אלו איפשרו ללטביה להתקדם באופן הדרגתי אך עקבי, וביססו את האמון ההדדי בינה לבין מוסדות האיחוד.

בסוף תקופה זו, בראשית שנות ה-2000, ניתן היה להבחין בשינוי עמוק במעמדה של לטביה: מהיותה מדינה פוסט-סובייטית במעבר קשה של דמוקרטיזציה וכלכלה ריכוזית לשוק חופשי המתבסס על יזמות פרטית ותחרות, הפכה לשותפה בעלת מחויבות הולכת וגוברת לערכי האיחוד האירופי. היחסים לפני ההצטרפות יצרו את התשתית שאפשרה את פתיחת המשא ומתן הרשמי ואת הכנת הקרקע להצטרפות המלאה ב-2004.

הגשת הבקשה להצטרפות והמשא ומתן
 הגשת הבקשה הרשמית 
לטביה הגישה בקשה רשמית להצטרפות לאיחוד האירופי באוקטובר 1995, זמן קצר לאחר שחתמה על הסכם השותפות והיציבות. מהלך זה סימן נקודת מפנה ביחסי לטביה והאיחוד: ממדינה המקיימת קשרי סחר ושיתופי פעולה בסיסיים, היא ביקשה להפוך לחברה מלאה במסגרת האירופית. לאחר מספר שנות הערכה, ב-1999 קבעה הנציבות האירופית כי לטביה עומדת בקריטריונים הפוליטיים הבסיסיים שנקבעו בוועידת קופנהגן, ובעקבות זאת נפתחו רשמית שיחות ההצטרפות בשנת 2000 יחד עם יתר המדינות ממדינות מרכז ומזרח אירופה.

 סוגיות מפתח במשא ומתן 
במהלך המשא ומתן נדרשה לטביה להתמודד עם אחת הסוגיות הרגישות ביותר בתולדותיה הפוליטיות, שאלת "הלא-אזרחים". אוכלוסייה זו, שמנתה מאות אלפים מתושביה, הייתה מורכבת ברובה מדוברי רוסית שהיגרו בתקופה הסובייטית ונותרו ללא אזרחות מלאה לאחר חידוש העצמאות. מצב זה יצר פערים בזכויות האזרחיות והפוליטיות והפך לנושא טעון בזירה המקומית. הנציבות האירופית הציבה את סוגיית הלא-אזרחים כקריטריון מרכזי במשא ומתן ודרשה חקיקה שתקל על תהליכי ההתאזרחות, הרחבת ההגנות החוקיות ושיפור במעמד החברתי והפוליטי של אוכלוסייה זו. בתוך לטביה עצמה הוויכוח עורר מחלוקות עמוקות: חלק מהחברה הלטבית ראו בדרישות האיחוד פגיעה בזהות הלאומית ובזיכרון ההיסטורי של הכיבוש הסובייטי, בעוד אחרים הדגישו את חשיבות ההתאמה לסטנדרטים האירופיים כדי לקדם את הצטרפותה של לטביה לאיחוד. סוגיה זו המחישה כיצד הליך ההצטרפות לא היה רק תהליך טכני של קבלת חוקים ותקנות, אלא גם מנוף לשינויים חברתיים ופוליטיים מהותיים.

 אתגרים מוסדיים וכלכליים 
אתגר נוסף היה בתחום הכלכלי והמוסדי. לטביה נדרשה להוכיח כי היא מסוגלת לאמץ ולאכוף את מכלול החקיקה האירופית (acquis communautaire), מה שדרש חיזוק משמעותי של המינהל הציבורי, התאמת רגולציות פיננסיות והגברת המאבק בשחיתות. תהליך זה לווה בסיוע נרחב מצד האיחוד, ובפרט באמצעות תוכניות כמו PHARE ו-Accession Partnerships, שסיפקו מימון, ייעוץ ותמיכה מוסדית. הדוחות התקופתיים של הנציבות ציינו אמנם התקדמות הדרגתית, אך גם עמדו על כך שנדרשת נחישות מתמשכת כדי לעמוד בכל הקריטריונים.

 תמיכה ציבורית בהצטרפות 
במישור הציבורי, התמיכה בהצטרפות לא תמיד הייתה מובנת מאליה. סקרים שנערכו בתקופת המשא ומתן הצביעו על שיעורים ניכרים של ספקנות בקרב האוכלוסייה, במיוחד על רקע הקשיים החברתיים והכלכליים של שנות המעבר. עם זאת, ההנהגה הפוליטית בלטביה הציבה את ההצטרפות כיעד אסטרטגי עליון, והמשא ומתן שימש עבורה לא רק כהליך חיצוני אלא גם כמנוף לרפורמות פנימיות. שילוב בין לחץ אירופי לתמיכה מוסדית הולך וגובר אפשר למדינה להתגבר על חלק ניכר מהמכשולים ולהתקרב אל סיום תהליך ההצטרפות.

 הצטרפותה של לטביה לאיחוד האירופי 
 משאל עם ואישור הציבור 
לאחר סיום המשא ומתן הרשמי בראשית 2003, קיבלה לטביה את הזמנת האיחוד להצטרף לשורותיו יחד עם עשר מדינות נוספות במה שכונה "ההרחבה הגדולה". תהליך ההצטרפות הגיע לשיאו במשאל עם שנערך ב-20 בספטמבר 2003, שבו התבקש הציבור הלטבי לאשר את הצטרפות המדינה. שיעור ההשתתפות עמד על כ-71%, ומתוכם כ-67% הצביעו בעד. התוצאה נתפסה כהבעת אמון במוסדות האירופיים וכאישור ציבורי לדרך השילוב האירופי שנבחרה מאז אמצע שנות ה-90. למרות שיעור התמיכה הגבוה ההצבעה חשפה גם קווי שבר חברתיים: בערים הגדולות נרשמה תמיכה משמעותית יותר בהצטרפות, בעוד שבאזורים כפריים ובקרב קבוצות של לא-אזרחים ודוברי רוסית ניכרה הסתייגות רבה יותר.

 יישום התחייבויות 
לאחר אישור ההצטרפות במשאל העם עברה לטביה לשלב ההיערכות המוסדית והמשפטית לקראת החברות המלאה. האתגר המרכזי היה ליישם בפועל את ההתחייבויות שנקבעו במהלך המשא ומתן ובמיוחד בתחומי שלטון החוק, מאבק בשחיתות והבטחת זכויות מיעוטים. מוסדות האיחוד ליוו את התהליך באמצעות דוחות מעקב שוטפים שציינו את ההתקדמות אך גם עמדו על פערים שנותרו, בעיקר במערכות האדמיניסטרציה הציבורית. התהליך לווה בסיוע כלכלי נוסף במסגרת כלי התמיכה לקראת הצטרפות (Pre-Accession Instruments), שסיפק משאבים לשדרוג מערכות המדינה ולהכנתה לדרישות החברות המלאה.

 חברות רשמית באיחוד 
ב-1 במאי 2004 הפכה לטביה רשמית לחברה באיחוד האירופי. ההצטרפות סימלה את חזרתה המלאה של המדינה אל המרחב האירופי לאחר עשרות שנים של שליטה סובייטית והציבה אותה לצד שכנותיה הבלטיות בתהליך אינטגרציה רחב היקף. אף על פי שהיו חששות כלכליים ופוליטיים לגבי יכולתה של לטביה לעמוד בכללי המשחק של האיחוד, השנים הראשונות לחברותה הראו עלייה בהשקעות זרות, גישה רחבה יותר לשוק האירופי והתחזקות מוסדות המדינה. האתגרים נותרו במיוחד בתחום הכלכלי והחברתי, אך ההצטרפות נתפסה כהישג אסטרטגי היסטורי עבור לטביה.

יחסי לטביה והאיחוד האירופי היום
 אינטגרציה פיננסית 
מאז הצטרפותה לאיחוד האירופי ב-2004 הפכה לטביה לחלק פעיל במוסדות האיחוד ולשחקן אזורי משמעותי בקרב המדינות הבלטיות. המדינה אימצה את האירו בינואר 2014, צעד שנתפס כסמל להשתלבות עמוקה יותר בפרויקט האירופי וכביטוי לאמון במדיניות הכלכלית של האיחוד. המעבר לאירו חיזק את האינטגרציה הפיננסית והקל על סחר והשקעות, אך גם עורר חששות ציבוריים לגבי עליית מחירים והשפעת המדיניות המוניטרית האירופית על כלכלה קטנה ופגיעה יחסית כמו זו של לטביה.

 ביטחון ומדיניות חוץ 
בתחום הפוליטי, לטביה נחשבת לתומכת עקבית בהעמקת שיתופי הפעולה האירופיים, אך היא גם מבטאת רגישויות ייחודיות הקשורות למיקומה הגאוגרפי ולמצב הפוליטי הפנימי. נושאי ביטחון והגנה קיבלו קדימות מיוחדת בעקבות משבר אוקראינה ב-2014 והפלישה הרוסית ב-2022, כאשר לטביה ביקשה חיזוק נוכחות נאט"ו ותמיכת האיחוד בגבולה המזרחי. הסוגיות הביטחוניות השתלבו באופן הדוק במדיניות האירופית של לטביה, שהציבה עצמה כגורם מוביל בקידום סנקציות נגד רוסיה וכשחקן אקטיבי במדיניות המזרחית של האיחוד.

 אתגרים כלכליים וחברתיים 
בזירה הכלכלית, לטביה נהנית מגישה לשוק האירופי ומהשקעות ישירות, אך היא מתמודדת גם עם אתגרים מתמשכים כגון פערי שכר מול מדינות מערב אירופה והגירה שלילית של צעירים ואנשי מקצוע. כספי קרנות הלכידות והפיתוח האזורי של האיחוד מילאו תפקיד חשוב בצמצום פערים אלו, אך לא הצליחו לבלום לחלוטין את מגמות ההגירה וההבדלים החברתיים. בעשור האחרון גברה גם תשומת הלב לנושאים סביבתיים ואנרגטיים, כאשר לטביה מחויבת לעמוד ביעדים האירופיים להפחתת פליטות ולשילוב מקורות אנרגיה מתחדשים.

 אירוסקפטיות 
בקרב הציבור, התמיכה בחברות באיחוד נותרה יציבה יחסית, אם כי קיימים זרמים של אירוסקפטיות, בעיקר בקרב קבוצות שמרניות ודוברי רוסית. סקרים עדכניים מצביעים על כך שרוב האוכלוסייה רואה בחברות באיחוד יתרון אסטרטגי וכלכלי, אך מיעוט משמעותי מעלה חששות בנוגע לאובדן ריבונות או תלות מופרזת במדיניות האירופית. הוויכוח הציבורי משקף את המתח המתמשך בין השאיפה לשימור זהות לאומית לבין הרצון בהעמקת ההשתלבות במערך האירופי.

 מרחב שנגן 
הצטרפותה של לטביה למרחב שנגן בדצמבר 2007 סימנה שלב נוסף בהעמקת השתלבותה במוסדות האיחוד האירופי ובקונספט של "אירופה ללא גבולות". המעבר למנגנון שנגן היה תהליך מורכב שנמשך מספר שנים וכלל הכנות טכנולוגיות, מנהליות ומשפטיות מקיפות, שבאו להבטיח את עמידתה של לטביה בסטנדרטים הגבוהים של בקרת גבולות חיצוניים וביטחון פנים הנהוגים באיחוד.
במהלך תקופת ההיערכות השקיעה הממשלה בלטביה משאבים רבים בפיתוח תשתיות גבול מתקדמות, בהקמת מערכות מידע תואמות למערכת SIS (Schengen Information System) ובשדרוג הציוד וההכשרות של משטרת הגבולות. המעבר כלל גם התאמות חקיקתיות, בהן יישום כללי ה-Schengen Acquis בתחום הנפקת אשרות, בקרת מעבר בין-מדינתית ושיתוף נתונים בין רשויות אכיפה.
כניסתה של לטביה לשנגן הייתה לא רק צעד טכני אלא גם הישג פוליטי וביטחוני, שהמחיש את יכולתה של המדינה לעמוד בדרישות האיחוד ולנהל גבול חיצוני עם רוסיה ובלארוס בהתאם לסטנדרטים האירופיים. עם ההצטרפות בוטלו הבקרות הפנימיות בגבולותיה עם אסטוניה וליטא, והמדינה הפכה לשומרת סף של הגבול המזרחי של האיחוד. מעבר זה נתפס כסמל להשתלבות מלאה של לטביה במרחב האירופי המאוחד וכאישור נוסף על הצלחת תהליך ההצטרפות שלה.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:ערכים ללא קטגוריות פיזיות - יחסי חוץ