מלחמת האזרחים של הליברטורים

מלחמת האזרחים של הליברטורים (43–42 לפנה"ס) החלה על ידי שלושת המצביעים הרומים הטריומווירט השני כדי לנקום על רצח יוליוס קיסר. המלחמה נוהלה על ידי כוחותיהם של מרקוס אנטוניוס ואוקטביאנוס (חברי הטריומווירט השני, או "הטריומוירים") נגד הכוחות שהתנקשו ביוליוס קיסר, בראשות מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס שכונו "הליברטורים". באוקטובר 42 לפנה"סהובסו הליברטורים על ידי הטריומוירים בקרב פיליפיוהתאבדו. ברוטוס התאבד לאחר חלקו השני של הקרב.

 רקע לאירועים 
לאחר רצח יוליוס קיסר, ברוטוס וקסיוס (הידועים גם בשם הליברטורים) שהיו שני הפעילים העיקריים, עזבו את איטליה והשתלטו על כל הפרובינציות המזרחיות (מפרובינקיה יוון ומקדוניה ועד פרובינקיה סוריה) ועל ממלכות בעלות הברית המזרחיות. ברומא, שלושת המנהיגים הקיסריים העיקריים (אנטוניוס, אוקטביאנוס ומרקוס איימיליוס לפידוס), ששלטו כמעט בכל הצבא הרומי במערב, ריסקו את התנגדות הסנאט והקימו את הטריומווירט השני. אחת מהמשימות הראשונות שלהם הייתה להשמיד את כוחות המשחררים כדי להשיג מספר מטרות במקביל: לקבל שליטה מלאה על העולם הרומי ולנקום את רצח יוליוס קיסר.

הטריומווירים החליטו להשאיר את לפידוס באיטליה, בעוד ששני השותפים העיקריים של הטריומווירט (אנטוניוס ואוקטביאנוס) עברו לצפון יוון עם יחידות העילית שלהם (28 לגיונות). בשנת 42 לפנה"ס, גאיוס נורבנוס פלאקוס ודקידיוס סאקסה נשלחו על ידי הטריומווירים עם משמר מקדים של שמונה לגיונות לפרובינקיה מקדוניה נגד רוצחי יוליוס קיסר. כאשר היו באזור פיליפי, נורבנוס וסאקסה פגשו את כוחותיהם המתקדמים של קסיוס וברוטוס. למרות שהיו בנחיתות מספרית, נורבנוס וסאקסה תפסו עמדה באזור פיליפי שמנעה מהרפובליקנים להתקדם. בתחבולה, ברוטוס וקסיוס הצליחו לגרום לנורבנוס לעזוב את העמדה הזו אך נורבנוס גילה את התחבולה בזמן כדי להחזיר לעצמו את העמדה הדומיננטית. כאשר ברוטוס וקסיוס הצליחו לאגף אותם, נורבנוס וסאקסה נסוגו לכיוון אמפיפוליס. כאשר הגיעו מרקוס אנטוניוס ורוב חייליו של הטריומוויר (למעט אוקטביאנוס, שהתעכב בדיראכיום בעקבות מצב רפואי), הם מצאו את אמפיפוליס שמורה היטב ונורבאנוס נותר בפיקוד העיר.

 הכוחות המנוגדים 
הטריומווירים הביאו תשעה עשר לגיונות לשדה הקרב. המקורות מדווחים במפורש על שם של לגיון אחד בלבד (הלגיון הרביעי), אך היו לגיונות אחרים שנכחו, בין היתר הלגיון השמיני אוגוסטה, הלגיון השנים עשר פולמינטה, הלגיון השלישי גאליקה מכיוון שהוותיקים שביניהם השתתפו ביישוב הקרקעות לאחר הקרב. לגיונות הטריומווירים היו כמעט בכוחות מלאים וגם היה להם כוח פרשים גדול של בעלות הברית (13,000 פרשים עם אוקטביאנוס ו-20,000 עם אנטוניוס).

לצבא המשחררים היו גם תשעה עשר לגיונות, רובם בסד"כ חסר אך הצבא תוגבר על ידי כוחות מממלכות בעלות הברית במזרח. על פי אפיאנוס הצבא גייס סך הכל כ-80,000 חיילים רגליים. פרשי בעלות הברית כללו כ-17,000 פרשים, כולל 5,000 קשתים רכובים. צבא זה כלל את הלגיונות הוותיקים של קיסר שנכחו במזרח. לפיכך, חלק ניכר מצבא המשחררים הורכב מוותיקי לגיונות הקיסר לשעבר. נאמנותם של החיילים שהיו אמורים להילחם נגד יורש העצר של יוליוס קיסר הייתה נושא עדין עבור המשחררים. קסיוס ניסה בכל דרך לחזק את הנאמנות של החיילים, על ידי נאומים נחרצים ("אל ידאג איש שהוא היה אחד מחיילי קיסר. לא היינו אז חייליו, אלא של ארצנו") ותמריצים כספיים של כ-1,500 דינרים לכל לגיונר ו-7,500 לכל צנטוריון.

 הקרב הראשון של פיליפי 
שמאל|ממוזער|200x200 פיקסלים|מפת הקרב הראשון של פיליפי
קרב פיליפי כלל שני קרבות במישור ממערב לעיר העתיקה פיליפי. הראשון התרחש בשבוע הראשון של אוקטובר; ברוטוס התמודד מול אוקטביאנוס, בעוד כוחותיו של אנטוניוס התמודדו מול כוחותיו של קסיוס. בתחילה, ברוטוס הדף את אוקטביאנוס ונכנס למחנה הלגיונות שלו. אך מדרום, אנטוניוס ניצח את קסיוס, וקסיוס, בעקבות דיווח כוזב שהגיע עליו על כישלונו כביכול של ברוטוס, התאבד. ברוטוס גייס את הכוחות הנותרים של קסיוס ושני הצדדים הורו לצבאם לסגת למחנות עם השלל שלקחו. טקטית, הקרב היה בלתי מוכרע, כיוון שכל צד ניצח בחזית אחת, אך התאבדות קסיוס הפך אותו להפסד אסטרטגי קריטי לליברטורים.

 הקרב הימי והתפתחויות אחרות 
בעת יום הקרב הראשון של פיליפי, הצי הרפובליקני הצליח ליירט ולהשמיד את תגבורת הטריומווירים בעת שסייר בים. לפיכך, המיקום האסטרטגי של אנטוניוס ואוקטביאנוס הפך רציני למדי, שכן אזורי מקדוניה ותסליה שכבר היו מדולדלים לא יכלו לספק לצבאם לאורך זמן, בעוד ברוטוס יכול היה לקבל בקלות אספקה מהים. הטריומווירים נאלצו לשלוח לגיון דרומה לאכאיה כדי לאסוף אספקה נוספת. כדי להעלות את המורל של הלוחמים הובטח להם מענק כספי של כ-5,000 דינרים נוספים לכל חייל ו-25,000 לכל צנטוריון.

מהצד השני, צבא המשחררים נותר ללא המוח האסטרטגי הטוב ביותר שלהם. לברוטוס היה פחות ניסיון צבאי מזה של קסיוס, וגרוע מכך, הוא לא זכה לאותו סוג של כבוד מצד בעלי בריתו וחייליו, אם כי לאחר הקרב הציע מענק נוסף של 1,000 דינרים לכל חייל.

בשלושת השבועות שלאחר מכן הצליח אנטוניוס לקדם באיטיות את כוחותיו דרומית לצבאו של ברוטוס, תוך ביסוס גבעה קרובה למחנה לשעבר של קסיוס, אשר נותר ללא שמירה על ידי ברוטוס. כדי להימנע מלהיות מאוגף, נאלץ ברוטוס להאריך את קו ההגנה שלו דרומה, במקביל לוויה אגנטיה, ולבנות מספר עמדות מבוצרות. העמדה ההגנתית של ברוטוס עדיין הייתה בטוחה, והוא שלט על השטח הגבוה עם קו תקשורת בטוח עם הים. רוב קציניו וחייליו התעייפו מטקטיקות העיכוב ודרשו ניסיון נוסף לקרב פתוח. כנראה שגם ברוטוס וגם קציניו חששו מהסיכון שחייליהם יערקו לאויב.

ההיסטוריון פלוטרכוס (ב"חיי ברוטוס 47") מציין שברוטוס לא קיבל חדשות על תבוסת קלווינוס והניצחון הימי הרפובליקני, וזו הסיבה שהמורל שלו ירד ווהפעלו עליו לחצים לתקוף.

 הקרב השני של פיליפי 
שמאל|ממוזער|250x250 פיקסלים|מפת הקרב השני של פיליפי
ב-23 באוקטובר העימות השני הביא לחיסול של כוחות ברוטוס, שהתאבד והותיר את הטריומווירט בשליטה ברפובליקה הרומית. הקרב הסתיים במאבק צמוד בין שני צבאות מנוסים ומאומנים במסגרתו רוב רובם של הלוחמים נלחמו באמצעות שימוש בחרבות בקרבות פנים-אל-פנים וזנחו את השימוש בכידונים למשל. הקרב היה עקוב מדם. בסופו של דבר ההתקפה של כוחות ברוטוס נבלמה וחייליו נותרו באי-סדר. חייליו של אוקטביאנוס הצליחו לכבוש את שערי מחנה ברוטוס לפני שהצבא היריב הספיק להגיע לעמדת הגנה זו. לפיכך, צבא ברוטוס לא הצליח להתאושש, מה שהביא לניצחון מוחלט של הטרימוורים. ברוטוס הצליח לסגת לגבעות הסמוכות עם כוח שווה ערך ל-4 לגיונות בלבד וכשהבין שהנקודה בה ייאלץ להיכנע קרובה, התאבד.

 השלכות 
על פי הפילוסוף וההיסטוריון פלוטרכוס, אנטוניוס כיסה את גופת ברוטוס בגלימה בצבעי תכלת וארגמן כאות כבוד, מכיוון שהיו חברים. הוא זכר שברוטוס הציב כתנאי להצטרפותו למזימה להתנקש בקיסר, שיחוסו על חייו של אנטוניוס. אריסטוקרטים רומאים צעירים רבים אחרים איבדו את חייהם בקרב או התאבדו לאחריו, בין היתר הנואם הגדול הורטנסיוס, מרקוס פורקיוס קאטו- בנו של מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס, ומרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס - אביה של ליוויה, שהפכה לאשתו של אוקטביאנוס. על פי המסורת, פורקיה, אשתו של ברוטוס, התאבדה בבליעת גחל לוהט כאשר קיבלה את החדשות על תבוסת בעלה, אם כי האמינות של סיפור זה מוטלת בספק ויש עדויות אחרות המעידות על כך שפורקיה מתה למעלה משנה לפני מות ברוטוס. חלק מהאצילים שהצליחו להימלט ניהלו משא ומתן על כניעתם לאנטוניוס ונכנסו לשירותו, מאחר שייתכן כי האצילים לא רצו להתמודד עם אוקטביאנוס הצעיר חסר הרחמים.

שרידי צבא המשחררים נאספו וכ-14,000 איש גויסו לצבא הטריומווירים. רוב הוותיקים שוחררו חזרה לאיטליה אך חלק מהם נשארו בעיר פיליפי שהפכה למושבה רומית.

אנטוניוס נשאר במזרח, בעוד אוקטביאנוס חזר לאיטליה, עם המשימה הקשה למצוא את הקרקע ליישוב מספר רב של ותיקים. למרות העובדה שסקסטוס פומפיוס שלט בסיציליה ודומיטיוס אהנוברבוס עדיין פיקד על הצי הרפובליקני, ההתנגדות הרפובליקנית דוכאה סופית בפיליפי.

עם זאת, הרפובליקנים שנותרו במזרח התגייסו לשורותיו של קווינטוס לאביינוס שמצא מקלט באימפריה הפרתית. ממלכת האימפריה הפרתית תמכה גם במשחררים וגם בגנאיוס פומפיוס מגנוס שלפניהם. האימפריה הפרתית פתחה בפלישה בשנת 40 לפנה"ס. הכוח הפרתי-רפובליקני המשותף כבש בתחילה חלק ניכר מסוריה ומאסיה הקטנה, אך בסופו של דבר נהדף על ידי חיילים נאמנים לטריומווירט השני. קווינטוס לביאנוס מת בסכסוך, והותיר רק כמה רפובליקנים מושבעים להמשיך במסעותיו.

 הערות שוליים 

קטגוריה:מלחמות האזרחים ברפובליקה הרומית
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:קרבות
קטגוריה:מלחמות אזרחים