אלן וילקינסון

אלן סיסלי וילקינסון (באנגלית: Ellen Cicely Wilkinson 8 באוקטובר 1891 – 6 בפברואר 1947) הייתה פוליטיקאית בריטית מטעם מפלגת הלייבור, אשר כיהנה כמזכירת המדינה לענייני חינוך מיולי 1945 ועד מותה. בראשית דרכה הציבורית, בהיותה חברת פרלמנט מטעם מחוז הבחירה ג'רו, קנתה לה שם בזירה הלאומית עת מילאה תפקיד מרכזי בצעדת ג'רו בשנת 1936, מסע מחאה של מובטלי העיר אל לונדון בדרישה ל. אף כי יוזמה זו לא השיגה את יעדה המידי, היא הפכה לסמל מובהק של המאבק ותרמה לעיצוב התפיסות החברתיות והמדיניות בנושאי אבטלה וצדק חברתי לאחר מלחמת העולם השנייה.

וילקינסון נולדה למשפחה דלת-אמצעים אך שאפתנית במנצ'סטר, ובגיל צעיר אימצה השקפות סוציאליסטיות. לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר, הצטרפה לארגון למען מתן זכות בחירה לנשים. בהשראת המהפכה הרוסית (1917) הצטרפה לשורות המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, הטיפה לסוציאליזם מהפכני ובד בבד חיפשה נתיבים חוקתיים לצבירת כוח פוליטי באמצעות מפלגת הלייבור. בשנת 1924 נבחרה לראשונה לפרלמנט הבריטי כנציגת מחוז מידלסברו איסט, ותמכה בשביתת הפועלים הכללית של 1926. בממשלת הלייבור בשנים 1929–1931 שימשה מזכירה פרלמנטרית פרטית לשר הבריאות הזוטר, ובתקופה זו כוננה קשרים עם האקטיביסטית הצעירה ג'ני לי. לאחר שהובסה בבחירות 1931 פנתה לעיתונאות ולכתיבה, בטרם חזרה לפרלמנט ב-1935 כנציגת מחוז ג'רו. היא נמנתה עם התומכים הנחרצים בממשלת הרפובליקה הספרדית השנייה במלחמת האזרחים ואף ביקרה מספר פעמים בחזיתות הקרב. בנוסף נטלה חלק במשלחת ליגת הודו שנשלחה לתת היבשת כדי לתעד את היבטי השלטון הקולוניאלי הבריטי; ממצאיה פורסמו לאחר מכן בספר The Condition of India.

במהלך מלחמת העולם השנייה כיהנה וילקינסון בממשלת הקואליציה בראשות וינסטון צ'רצ'יל בתפקידים זוטרים, בעיקר במשרד לביטחון הפנים, שם עבדה תחת הרברט מוריסון. היא תמכה במאמציו של מוריסון להחליף את קלמנט אטלי בהנהגת מפלגת הלייבור; עם זאת, לאחר הניצחון בבחירות 1945 ומינויו של אטלי לראשות הממשלה, היא מונתה על ידו למזכירת המדינה לענייני חינוך. באותה עת כבר לקתה בריאותה, כתוצאה משנות עבודה מרובות ומתישות. בתפקידה ראתה את יעדה המרכזי בהגשמת חוק החינוך משנת 1944, שנחקק עוד בתקופת ממשלת הקואליציה במלחמה, ולא ביוזמת הקמתה של מערכת מקיפה של בתי ספר, כפי שדרשו חוגים רדיקליים יותר במפלגת הלייבור. עיקר מאמציה הוקדשו ליישום ההחלטה על העלאת גיל סיום לימודי החובה בבתי הספר מ-14 ל-15. בחורף החריג בקורו בראשית 1947 חלתה במחלה בסמפון, ונפטרה לאחר נטילת מנת יתר של תרופות; החוקר במשפט קבע כי המוות נגרם כתוצאה מתאונה ולא מהתאבדות.

 שנותיה הראשונות 
ממוזער|250px|ימין|הבניין בצומת רחוב דבונשייר ורחוב הייד שבארדויק, אשר שימש בראשית המאה ה-20 משכן לבית הספר העל-יסודי ארדויק.
וילקינסון נולדה ב-8 באוקטובר 1891 בבית מספר 41 ברחוב קורל, ברובע צ'ורלטון-און-מדלוק שבמנצ'סטר. היא הייתה צאצאם השלישי ובתם השנייה של ריצ'רד וילקינסון, פועל בתעשיית הטקסטיל אשר הוסמך בהמשך כסוכן ביטוח, ושל רעייתו אלן לבית ווד. ריצ'רד, שנודע כאיש עקרונות נחרץ וכעמוד תווך בכנסייה המתודיסטית המקומית, שילב בביתו השקפת עולם של צדק חברתי עם אמונה בלתי-מתפשרת בחובת היחיד לעזור לעצמו. כדברי בתו, ציטוטו המוכר היה: "אני חילצתי עצמי מן התהום, מדוע לא יעשו כן גם הם?". בהיותו אוטודידקט, חתר להעניק לילדיו חינוך איכותי, טיפח בהם אהבת קריאה, והטמיע בלבם יסודות מוסר נוצריים מוצקים.

בהגיעה לגיל שש החלה את לימודיה בבית ספר יסודי, אותו תיארה למעשה כ"מזוהם, עם חמש כיתות מאוחדות בחדר יחיד". מחלות ילדות ממושכות אילצו אותה לשהות בביתה במשך כשנתיים, אך בתקופה זו רכשה בכוחות עצמה את מיומנות הקריאה. בשובה ללימודים הפגינה התקדמות מהירה, ובגיל אחת עשרה זכתה במלגה לבית הספר העל-יסודי ארדויק. אופייה הדעתני והמרדן הוביל, כעבור שנתיים, למעבר אל בית הספר התיכון לבנות ברחוב סטרטפורד. את אשר חסר לה במסגרת החינוכית ניסתה, בתמיכת אביה, להשלים באמצעות קריאת כתביהם של ארנסט הקל, תומאס הנרי הקסלי וצ'ארלס דרווין.

בשנת 1906, בהיותה כבת חמש עשרה, הוענקה לה מלגת לימודים בסך 25 ליש"ט, שאפשרה לה להתחיל בהכשרתה להוראה. מחצית משבוע לימודיה בילתה במכללת ההכשרה למורים של מנצ'סטר, ואת המחצית השנייה הקדישה להוראה בבית הספר היסודי אוסוולד רואד. דרכה הפדגוגית, שהתמקדה בהנעת תלמידים לעבר סקרנות אינטלקטואלית ולא לכפות עליהם לימוד מכני ושיטתי, גררה חיכוכים תכופים עם הנהלת המוסד, וחיזקה בה את ההכרה כי עתידה לא מצוי בהוראה. במקביל ללימודיה נחשפה לשיח אינטלקטואלי רחב ולהגות חברתית, ובעקבות עיונה בכתביו של רוברט בלאצ'פורד נמשכה לרעיונות הסוציאליסטיים. בתקופה זו הלכה והתרחקה ממחויבות דתית מסורתית, והסוציאליזם נתגלה לה כמערכת ערכים חלופית בעלת משיכה רעיונית ומעשית.

בגיל שש עשרה הצטרפה לסניף לונגסייט של מפלגת הלייבור העצמאית. באחד ממפגשיה הראשונים פגשה את קתרין ברוס גלאזייר, אשר לוחמנותה החברתית הותירה עליה רושם בל יימחה. כשלושים שנה לאחר מכן העידה בפני עמיתה, ג'ורג' מידלטון, כי גלאזייר היא שהביאה אותה לתוך התנועה הסוציאליסטית. במקביל הכירה את הסופרג'יסטית האנה מיטשל, שעודדה אותה להצטרף למאבק על זכות בחירה לנשים, סוגיית הדגל של תנועת הנשים באותה עת. בראשית דרכה עסקה במשימות שגרתיות כגון חלוקת עלונים והדבקת כרוזים, אולם הותירה רושם עז על מיטשל, שתיארה אותה לימים כ"מבריקה ומחוננת".

ממוזער|250px|שמאל|אולם ויטוורת', חלק מאוניברסיטת מנצ'סטר ברחוב אוקספורד.
בשנת 1910 ניגשה וילקינסון לבחינות המלגה הפתוחה על שם ג'ונס בהיסטוריה וזכתה בהן, וכך הבטיחה את מקומה באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר. בתקופתה כסטודנטית, הרחיבה את פעילותה הציבורית: היא הצטרפה לסניף הסטודנטים של האגודה הפביאנית, ובחלוף הזמן נבחרה לכהן בו כמזכירה. במקביל הרחיבה את מעורבותה במאבק הסופרג'יסטי והצטרפה לאגודה המנצ'סטרית לזכות בחירה לנשים. במסגרת זו עוררה את הערכתה של מרגרט אשטון, האישה הראשונה שכיהנה כחברת מועצת העיר מנצ'סטר, אשר התרשמה ממסירותה לפעילות ציבורית באזורי הבחירה של צפון מנצ'סטר וגורטון.

באמצעות פעילותה הציבורית נוצרו קשרים בינה לבין דמויות מובילות בשמאל הרדיקלי, ובהן שארלוט דספרד, ויליאם קרופורד אנדרסון, וכן ביאטריס וסידני וב. היא הושפעה במיוחד מן הסטודנט המבוגר וולטון ניובולד, לימים חבר הפרלמנט הקומוניסטי הראשון בממלכה המאוחדת. השניים התארסו לזמן קצר, אך גם לאחר שנפרדו שמרו על קשר פוליטי הדוק לאורך שנים.

בשנת לימודיה האחרונה מונתה כחברה בוועד הפועל של פדרציית הסטודנטים הסוציאליסטיים, ארגון כלל-אוניברסיטאי שנועד לאחד סטודנטים סוציאליסטים מכל רחבי בריטניה. תפקיד זה העניק לה רשת קשרים ענפה, ובמסגרתו השתתפה בכינוסי הקיץ של האגודה הפביאנית, בהם שמעה הרצאות ממנהיגי מפלגת הלייבור העצמאית כדוגמת רמזי מקדונלד וארתור הנדרסון, ומפעילי איגודים מקצועיים כגון בן טילט ומרגרט בונדפילד. על אף עיסוקיה הפוליטיים המשיכה להתמיד בלימודיה, זכתה במספר פרסים, ובקיץ 1913 השלימה את בחינות הגמר והוסמכה בתואר ראשון בהיסטוריה. חרף תחזיות מרציה כי תשיג תואר בהצטיינות יתרה, הסתפקה בציון טוב, והסבירה זאת במילים: "במודע ויתרתי על הצטיינות יתרה כדי להקדיש את זמני הפנוי לשביתה שהתחוללה במנצ'סטר".

 ראשית הקריירה הפוליטית 
עם השלמת לימודיה באוניברסיטת מנצ'סטר ביוני 1913 החלה וילקינסון את דרכה הציבורית כעובדת בשכר באיגוד הארצי למען זכות הבחירה לנשים (NUWSS). בתפקיד זה נטלה חלק מרכזי בארגון "הצעדה הגדולה" ביולי 1913, בה השתתפו למעלה מחמישים אלף נשים מרחבי הממלכה המאוחדת. האירוע הגיע לשיאו בעצרת המונים בהייד פארק שבלונדון. פעילות זו חישלה את הבנתה במכניקה של הפוליטיקה והמאבק הציבורי, ופיתחה בה יכולת נאום רהוטה שאפשרה לה להתמודד בהצלחה גם באסיפות עוינות במיוחד.

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914 הצטרפה וילקינסון לעמדתם של חוגים רחבים בתנועת הלייבור, שראו במלחמה מיזם אימפריאליסטי שתוצאותיו יהיו מותם של מיליונים. אף על פי כן, קיבלה על עצמה את תפקיד המזכירה של סניף מנצ'סטר בחיל החירום לנשים (WEC), גוף שתיווך לנשים מתנדבות עבודה מתאימה במאמץ המלחמתי. פרוץ המלחמה העמיק את הפילוג בתנועת ה-NUWSS בין תומכיה למתנגדיה. בסופו של דבר התפצל הארגון, והפלג הפציפיסטי, שכלל את סניף מנצ'סטר של וילקינסון, השתלב בליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות (WIL).

עם היחלשותה של התנועה הסופרג'יסטית חיפשה וילקינסון אפיק פעולה ציבורי חדש. ביולי 1915 מונתה למארגנת ארצית באיגוד המאוחד של עובדי קואופרטיב (AUCE), ותפקידה העיקרי היה גיוס נשים לשורותיו. במסגרת זו נאבקה למימוש העיקרון של שכר שווה בעבור עבודה שווה, והגנה על זכויותיהם של עובדים בלתי-מיומנים ובעלי שכר נמוך, גם כאשר עמד הדבר בניגוד לאינטרסים של תאגידי עובדים מקצועיים ובעלי שכר גבוה. היא הובילה שורה של שביתות שהניבו הישגים משמעותיים בקרלייל, קוטברידג', גלאזגו וגרנג'מאות'. לעומת זאת נכשלה בניהול סכסוך מתמשך בבית הדפוס בלונגסייט שבמנצ'סטר בקיץ 1918, כאשר יריביה תיארו את הטקטיקות שלה כ"לוחמת גרילה בלתי-סבירה".

בעקבות פרשה זו פוטרה מתפקידה באיגוד, אך הושבה אליו כעבור זמן קצר בעקבות מחאות החברים ולאחר שהתנצלה על חלקה. משנת 1918 ואילך ייצגה אותו במועצות עבודה לאומיות, גופים מייעצים אשר נועדו לקבוע שכר מינימום לעובדים. בשנת 1921 התמזג האיגוד שלה עם התאגיד הלאומי של מחסנאים ועובדים כלליים, ויחדיו הקימו את האיגוד הלאומי של עובדי ההפצה ובעלי הברית (NUDAW).

פעילותה הקנתה לה בריתות חדשות וידידויות מועילות, ובהן עם ג'ון ג'אגר, לימים נשיא האיגוד. בד בבד המשיכה להיות פעילה באגודה הפביאנית, ולאחר שמחלקת המחקר שלה הוסבה בשנת 1917 למחלקת המחקר של הלייבור, נבחרה לכהן בוועד המנהל שלה. דרך קשרים אלה הצטרפה לליגת הגילדות הלאומית (NGL), גוף שדגל בדמוקרטיה תעשייתית ובשילוב עובדים זוטרים בהחלטות תאגידי הענק. במקביל שמרה על קשר הדוק עם ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות, אשר בוועידתה בשנת 1919 אימצה קו בלתי-פציפיסטי שהצדיק שימוש במאבק מזוין לשם הכרעת הקפיטליזם. ב-1920 ביקרה וילקינסון באירלנד כנציגת הליגה, ולאחר מכן יצאה בביקורת חריפה על מדיניות הממשלה הבריטית שם, ובייחוד על השימוש בכוח צבאי שכונה "בלאק אנד טאנס". בדצמבר אותה שנה הופיעה בפני ועדת החקירה של הקונגרס של ארצות הברית בוושינגטון די. סי., שם מסרה עדות על התנהלות הכוחות הבריטיים באי. בדבריה קראה להפסקת אש מיידית ולשחרור האסירים האיריים.

 קומוניזם 

בדומה לחוגים רחבים בתנועת הלייבור, עמדותיה של וילקינסון עברו תהליך רדיקליזציה בעקבות המהפכה הרוסית של 1917. בעיניה נתפס הקומוניזם כדרך העתיד, ובקיץ 1920, עם הקמתה של המפלגה הקומוניסטית של בריטניה (CPGB), הצטרפה לקבוצת חברים מן מפלגת הלייבור העצמאית, שהחזיקו בהשקפות מרקסיסטיות. בשנים שלאחר מכן הייתה פעילותה הפוליטית מרוכזת בעיקר במסגרת המפלגה הקומוניסטית, אך בד בבד שמרה על חברותה גם במפלגת הלייבור, אשר בתקופה זו התירה חברות כפולה במפלגה הקומוניסטית ובלייבור.

בשנת 1921 נטלה חלק בקונגרס האינטרנציונל האדום של האיגודים המקצועיים והקונגרס השני של נשות הקומוניזם, שהתקיימו במוסקבה. במעמדים אלו פגשה מנהיגים קומוניסטיים בכירים, ובהם שר ההגנה לאון טרוצקי ונאדז'דה קרופסקיה, רעייתו של ולדימיר איליץ' לנין ומחנכת ידועת-שם. וילקינסון עצמה ציינה כי נאומה של קרופסקיה היה המרשים והמשכנע ביותר מכלל נאומי הקונגרס. ההישג המרכזי של כינוסים אלה היה ייסודו של האינטרנציונל האדום של האיגודים המקצועיים, אשר נודע בכינויו "פרופינטרן", ומטרתו הייתה קידום מהפכה עולמית באמצעות פעולה תעשייתית שתביא להפלת הסדר הקפיטליסטי. אף על פי כן, לא עלה בידה לשכנע את האיגוד הלאומי של עובדי ההפצה ובעלי הברית (NUDAW) להצטרף למסגרת זו.

וילקינסון המשיכה להלל את הישגי ברית המועצות, ובעיקר את שחרורן של נשים פועלות. אולם, בהדרגה החריפו המחלוקות בינה לבין פעילי המפלגה הקומוניסטית בעיר, על רקע עמדותיהם באשר לאסטרטגיות התעשייתיות והבין-לאומיות של התנועה.

 חתירתה לזירה הציבורית 
וילקינסון נמנתה עם תומכיה הראשונים והעקביים של המועצה הלאומית של מכללות העבודה, אשר נוסדה בשנת 1921 בתמיכת איגוד NUDAW, במטרה להעניק לבני מעמד הפועלים השכלה. בשנת 1923, בחסות NUDAW, הוצגה וילקינסון כמועמדת לפרלמנט. באותה עת, בעוד הייתה עדיין חברת המפלגה הקומוניסטית, הגישה את מועמדותה לייצג את מפלגת הלייבור במחוז הבחירה גורטון. אף כי לא נבחרה, נכנסה בנובמבר אותה שנה כנציגת רובע גורטון למועצת עיריית מנצ'סטר; לצדה כיהנה האנה מיטשל, שותפתה למאבקי זכות הבחירה לנשים ערב מלחמת העולם הראשונה. כהונתה במועצה הייתה קצרה והסתיימה ב-1926, ובמהלכה התמקדה בעיקר בסוגיות של אבטלה, דיור, רווחת הילד וחינוך.

בדצמבר 1923, משהכריז ראש הממשלה סטנלי בולדווין על בחירות כלליות, נבחרה וילקינסון כמועמדת הלייבור במחוז אשטון-אנדר-ליין. במערכת הבחירות דורגה שלישית, לאחר נציגי המפלגה השמרנית והמפלגה הליברלית בהתאמה. תוצאות הבחירות יצרו פרלמנט תלוי, ובעקבותיו כוננה ממשלת מיעוט בראשות רמזי מקדונלד. במהלך כהונתה הקצרה של ממשלה זו הוצאה המפלגה הקומוניסטית אל מחוץ לחוק, ונאסר על האזרחים להתפקד לשתי מפלגות שונות. משהוצבה בפני ברירה נחרצת, פרשה וילקינסון מן המפלגה הקומוניסטית, בנימוק כי שיטותיה ה"בלעדיות והדיקטטוריות" אינן מאפשרות את גיבושו של זרם שמאל ממשי בקרב גורמים פרוגרסיביים בתנועת האיגודים המקצועיים ובמפלגת הלייבור. לאחר מכן הועמדה בבחירות כנציגת מפלגת הלייבור במחוז מידלסברו איסט.

 כהונתה הראשונה בפרלמנט הבריטי 
 1924–1929: תקופתה באופוזיציה 
ממוזער|250px|שמאל|רמזי מקדונלד, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת הראשון מטעם מפלגת הלייבור.
ב-8 באוקטובר 1924 התפרקה ממשלת הלייבור בראשות מקדונלד, לאחר עלתה להצבעת אי-אמון בבית הנבחרים. שלביה האחרונים של מערכת הבחירות הכלליות הושפעו באופן ניכר מפרשת "מכתב זינובייב", אשר עוררה בהלה גדולה ימים ספורים טרם יום ההצבעה ותרמה תרומה מכרעת לניצחון סוחף של המפלגה השמרנית. ייצוגה של מפלגת הלייבור בפרלמנט צומצם ל-152 מושבים בלבד, לעומת 415 מושבים לשמרנים. במערכת בחירות זו הייתה וילקינסון לאישה היחידה שנבחרה לפרלמנט מטעם הלייבור, לאחר שהשיגה רוב של 927 קולות במחוז מידלסברו איסט וגברה על יריבה השמרני.

היבחרה של וילקינסון לבית הנבחרים עוררה הדים תקשורתיים ניכרים, אשר התרכזו לא אחת במראה החיצוני, בשערה האדמוני ובמלבושיה הססגוניים. במעמד הצגתה בפני בית הנבחרים הכריזה: "נקרה בידי לייצג באספה זו את אחד המרכזים הגדולים בעולם לייצור ברזל ופלדה. יודעני שאין מראי החיצוני מעיד על כך, אך כך הוא". העיתון The Woman’s Leader אפיין אותה כ"פמיניסטית תקיפה ובלתי-מתפשרת, ופוליטיקאית עיקשת ובעלת תבונה מעשית". אירוע סמלי התרחש כאשר שוטר ביקש למנוע את כניסתה לחדר העישון של הבית מחמת מגדרה; היא השיבה לו: "אינני גברת, אני חברת פרלמנט". וילקינסון נודעה כקול מרכזי בזירה הלא-רשמית של זכויות הנשים, עודדה דיון גלוי בסוגיית פיקוח ילודה ואף תקפה את נציגת האיגודים הקתולית ברתה קווין על שכינתה את הנושא כ"פשע" בכינוס הנשים של מפלגת הלייבור בשנת 1925. באותה שנה השיגה הישג פרלמנטרי ראשון כאשר הצליחה להביא לתיקון בחוק הפנסיות לטובת האלמנות.

במרץ 1926 חברה לננסי אסטור מן הספסלים השמרניים במחאה נגד קיצוץ תקציבי מרכזי ההכשרה לנשים. באותו חודש נבחרה לנשיאת סניף מנצ'סטר של אגודת הנשים לחשמל, בעוד אסטור שימשה כנשיאה הארצית. הביוגרף בריאן הריסון, ב-Oxford Dictionary of National Biography, ציין כי אף שנושאים מגדריים ניצבו לעיתים קרובות במוקד נאומיה, הייתה וילקינסון בראש ובראשונה סוציאליסטית מובהקת, ולו נדרשה להכריע, הייתה בוחרת בסוציאליזם על פני הפמיניזם.

במהלך השביתה הכללית במאי 1926, שנמשכה תשעה ימים, סיירה ברחבי הממלכה המאוחדת ונשאה נאומים בעצרות השובתים. ההחלטה להפסיק את השביתה הייתה עבורה מהלומה פוליטית קשה. בראשית יוני הצטרפה לג'ורג' לנסברי ולבכירי לייבור נוספים בעצרת רבת-משתתפים באלברט הול, אשר הניבה סכום של כ-1,200 ליש"ט למען הכורים שהמשיכו בשביתתם. חוויותיה מן השביתה תועדו בספר A Workers' History of the Great Strike (1927), אותו חיברה במשותף עם ריימונד פוסטגייט ופרנק הוראבין, וכן ברומן האוטוביוגרפי-למחצה Clash, אשר ראה אור בשנת 1929. באוגוסט 1926 יצאה לארצות הברית על מנת לגייס תרומות לכורים, מהלך שספג ביקורת מצד ראש הממשלה בולדווין, שהכחיש את קיומה של מצוקה בקרב העובדים.

לאורך כל הקריירה הפוליטית שלה נודעה וילקינסון כמתנגדת עקבית לאימפריאליזם. בפברואר 1927 השתתפה בקונגרס היסוד של הליגה נגד האימפריאליזם בבריסל, שם פגשה את מנהיג התנועה הלאומית ההודית, ג'ווהרלל נהרו, עמו רקמה קשרי ידידות. באותה שנה נבחרה לוועד המנהל של מפלגת הלייבור, ובכך זכתה לעמדה בכירה בעיצוב מדיניותה. ההתקדמות האישית שלה צוינה לשבח על ידי ביאטריס וב, אשר ראתה בה מועמדת עתידית לעמדות מפתח, אף יותר מחברות לייבור בכירות ממנה כמו מרגרט בונדפילד וסוזן לורנס. כלוחמת בלתי-נלאית למען שוויון זכויות לנשים, התנגדה לסטראוטיפ שדבק בנשים צעירות חסרות זכות בחירה, שכונו "פלפריות". ב-29 במרץ 1928 הצביעה בעד "חוק ייצוג העם (זיכיון שווה)", שהעניק את זכות הבחירה לכל הנשים מגיל 21 ומעלה. בנאומה במליאה אמרה: "אנו עושים, סוף סוף, מעשה גדול של צדק לנשות הארץ... כשם שפתחנו בעבר את הדלת בפני הנשים המבוגרות, כך אנו פותחים הלילה את הדלת בפני אלה הצועדות בראשית דרכן, ובידיהן מופקד עתידה של הארץ שאנו מבקשים לעצב".

 1929–1931: תקופתה בקואליציה 
במאי 1929 הכריז ראש הממשלה בולדווין על קיומן של בחירות כלליות. בהיותה חברה בוועד המנהל של מפלגת הלייבור נטלה וילקינסון חלק בניסוח המצע המפלגתי, אף כי העדפתה להצגה תמציתית של צעדים קונקרטיים נדחתה לטובת ניסוח הצהרתי ארוך-יריעה של עקרונות ויעדים. במחוז מידלסברו נבחרה בשנית, הפעם ברוב מוגדל מול הנציג השמרני והנציג הליברלי. במבט כולל, הלייבור הייתה למפלגה הגדולה בפרלמנט עם 288 מושבים (תשעה מתוכם אוישו בידי נשים), בעוד השמרנים והליברלים זכו ל-260 ו-59 מושבים בהתאמה. מקדונלד שב והקים ממשלת מיעוט, ושילב שתי נשים בתפקידי שרות: מרגרט בונדפילד כמזכירת המדינה לענייני עבודה וסוזן לורנס כעוזרת פרלמנטרית (שרה זוטרה) למזכיר המדינה לענייני בריאות. וילקינסון עצמה לא קיבלה משרה פורמלית, אך מונתה למזכירה הפרלמנטרית האישית של לורנס (PPS), תפקיד שפורש כרמז לקידום עתידי.

כמעט מראשיתה ניצבה ממשלת מקדונלד השנייה בפני משברים חריפים החל האבטלה ההמונית וכלה בשפל הכלכלי העולמי שנבע מקריסת וול סטריט ב-1929. שורות הלייבור נחלקו: שר האוצר פיליפ סנואודן דגל בקיצוץ מחמיר בהוצאה הציבורית, בעוד אחרים, ובהם וילקינסון, גרסו כי הבעיה המרכזית היא לא ייצור-יתר אלא צריכה-מעטה. לפיכך טענה כי הפתרון טמון בהגדלת כוח הקנייה של השכבות הנמוכות ולא בצמצומו. בסוגיית האבטלה תמכה בתוכנית "המזכר" של אוסוואלד מוסלי לשיקום כלכלי באמצעות עבודות ציבוריות, אשר נדחתה בידי הממשלה מטעמי עלות; בעקבות הדחייה התפטר מוסלי במחאה.

בעזרתה של וילקינסון אושר חוק הטיפול בחולי נפש, שקיבל ב-30 ביוני 1930 את אישור המלך ג'ורג' השישי. באותה שנה נטלה חלק ביוזמת חקיקה שנועדה להגביל את שעות עבודת זבני החנויות ל-48 שעות שבועיות. בנאומיה תקפה בחריפות את המתנגדים השמרנים, שלדבריה התעלמו מן המציאות הקשה של העובדים וראו בעבודת החנות מלאכה המתנהלת באווירה "מרגיעה" ובניחוחות "מעודנים" של רחוב בונד המפורסם בלונדון. ההצעה הועברה לדיון בוועדה פרלמנטרית אך לא קודמה מעבר לכך. ככל שהתקדמה כהונת הפרלמנט גבר הקושי לקדם חקיקה חברתית, לנוכח החרפת המשבר הכלכלי ושימושו התכוף של בית הלורדים השמרני בסמכויות העיכוב שהוקנו לו בחוק.

הקרע במפלגת הלייבור העמיק ב-1931, עת התקשתה הממשלה ליישם את המלצות "דו"ח מאי" לקיצוץ של 97 מיליון ליש"ט, מתוכם 67 מיליון מקצבאות אבטלה. ב-23 באוגוסט 1931 קרסה הממשלה. מקדונלד הצטרף להקמת ממשלת אחדות לאומית בשיתוף השמרנים והליברלים, בעוד רוב חברי הלייבור, בכלל זה וילקינסון, עברו לשורות האופוזיציה. בבחירות הכלליות של אוקטובר ספגה הלייבור תבוסה קשה, ונשארה עם 52 מושבים בלבד. במחוז מידלסברו איסט שמרה וילקינסון על היקף תמיכה דומה לזה של 1929, אך עדיין הפסידה מול המועמד היחיד מטעם ממשלת האחדות ברוב של למעלה מ-6,000 קולות.

 פעילותה מחוץ לפרלמנט 
וילקינסון ניתחה את תבוסת מפלגת הלייבור במאמר שפרסמה בעיתון "דיילי אקספרס", ובו טענה כי כישלונה נבע מכך ש"לא הייתה סוציאליסטית דיה". טענה זו שימשה אבן יסוד לשורה ארוכה של מאמרים רדיקליים שכתבה לאחר מכן בעיתונות ובכתבי עת אידאולוגיים. במקביל חיברה יצירה בעלת אופי קליל יותר, Peep at Politicians, קובץ תיאורים הומוריסטיים של חברי פרלמנט ויריביה הפוליטיים. על וינסטון צ'רצ'יל כתבה כי הוא "אדיש בעליזות לשאלה האם הרעיונות החדשים שהוא רוכש תואמים את האוסף שכבר ברשותו", ועל קלמנט אטלי כתבה כי הוא "אנין מכדי ליטול חלק באינטריגות, וצנוע מכדי ללקות בשאפתנות יתרה". בשנת 1932 פרסמה את הרומן The Division Bell Mystery, המתרחש בבית הנבחרים. הביוגרפית פולה ברטלי עמדה על כך שוילקינסון לא הייתה סופרת מן השורה הראשונה, אך הדגישה כי "האקטואליה האוטוביוגרפית שהודגשה ביצירותיה הקנתה להן חן מיוחד ומשיכה רבה".

בשנת 1932 נענתה להזמנת הליגה ההודית להצטרף למשלחת מצומצמת שבחנה את תנאי החיים בהודו. בביקור שנמשך שלושה חודשים פגשה את מהטמה גנדי, שהיה כלוא באותה עת, והגיעה לכלל מסקנה כי שיתוף פעולה עמו הוא תנאי הכרחי לכל הסדר שלום בתת-היבשת. עם שובה לאנגליה פרסמה מאמר חריף שכותרתו The Condition of India (1934). בשנת 1933 נסעה לגרמניה, זמן קצר לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון, וכתבה את The Terror in Germany, אשר תיעד גילויי זוועה ראשוניים של המשטר הנאצי. בהמשך נועדה עם פליט מגרמניה הנאצית, אדוארד קונץ, וביחד חיברו את הספר . חיבור זה גינה את הדרגוליזם של הלייבור ואת ריכוזו בפרלמנט, כמו גם את כישלון האסטרטגיה הקומוניסטית.

בתוך כך זכתה הקריירה הפרלמנטרית של וילקינסון לתנופה מחודשת, לאחר שנבחרה להיות נציגת הלייבור במחוז ג'רו, עיירת ספנות בטיינסייד. ג'רו הוכתה בראשית שנות ה-30 בקריסה הכלכלית של מספנות חברת פאלמרס לבניית ספינות וברזל, מוקד התעסוקה המרכזי של היישוב, עד לסגירתן המלאה. בראשית 1934 עמדה וילקינסון בראש משלחת של מובטלים מן העיירה, שנפגשו עם ראש הממשלה מקדונלד במחוז הבחירה הסמוך סיהם. היא זכתה לאמפתיה מצדו, אך הוא לא נקט צעדים מעשיים. אכזבתה גברה עם חקיקת "חוק האזורים המיוחדים 1934", שנועד לסייע לאזורים מוכי אבטלה כדוגמת ג'רו. לטענתה, החוק העניק משאבים בלתי מספקים והיטיב בעיקר עם בעלי ההון, בעוד תרומתו הישירה לאנשי מעמד הפועלים הייתה מזערית.

 כהונתה השנייה בפרלמנט הבריטי 
 צעדת ג'רו 

ממוזער|250px|שמאל|בניין עיריית ג'רו ופסל פאלמר, ששימשו נקודת המוצא לצעדת ג'רו ב-5 באוקטובר 1936 (תצלום משנת 2007).
בבחירות הכלליות בנובמבר 1935 נחלה ממשלת האחדות, שעמדה מאז פרישת מקדונלד בראשותו של בולדווין, ניצחון ברור, אף שמפלגת הלייבור הגדילה את ייצוגה ל-158 מושבים בבית הנבחרים. וילקינסון נבחרה כנציגת מחוז ג'רו ברוב של 2,350 קולות. על אף ממדי העוני החריפים באזור, התעוררה תקווה כי מצוקות האבטלה המתמשכות תוסתרנה בקרוב הודות להקמת מפעל פלדה גדול על חורבות מספנות פאלמרס. ברם, יוזמה זו נתקלה בהתנגדות נחרצת מצד הפדרציה הבריטית לברזל ופלדה (BISF), שנציגיו סברו כי יש להרחיב את המפעלים הקיימים במקום להקים חדשים. ב-30 ביוני 1936 פנתה וילקינסון למזכיר המדינה לענייני מסחר וולטר רנסימן בבקשה "לשכנע את BISF לנקוט מדיניות פחות אנוכית מזו שהוא נוקט כיום". בקשתה נדחתה, והנושא נמסר לוועדה לבחינת פיתוחה הכללי של תעשיית הברזל והפלדה, אשר, כפי שציין כותב מכתב ל"הטיימס", נשלטה בפועל בידי חברי ה-BISF. משלחת ממועצת העיר ג'רו מחתה בפני רנסימן על ההחלטה, אך נענתה בתשובה כי "ג'רו תיאלץ למצוא את גאולתה בעצמה".

לדברי וילקינסון, האמירה המזלזלת הזו "הבעירה את רוח העיר". בהנהגת יו"ר המועצה דייוויד ריילי החל היישוב בהכנות להפגנת מחאה, אשר קיבלה צורה של עלייה רגלית ללונדון לשם הגשת עצומה לממשלה. צעדות מובטלים, שכונו באותה עת "צעדות רעב", נערכו מאז ראשית שנות ה-20, בדרך כלל ביוזמת תנועת העובדים המובטלים הלאומית (NUWM). ממד זה הקנה לצעדות העבר אופי תעמולתי רדיקלי בעיני הציבור. מועצת ג'רו ביקשה להבטיח כי מצעדה יתנהל בחסות כלל תושבי העיר, ובמנותק מכל זיקה מפלגתית. על אף זאת מתח בישוף דרהאם, הנסלי הנסון, ביקורת חריפה על היוזמה וכינה אותה "לחץ אספסוף מהפכני". גם בהנהגת הלייבור גילתה וילקינסון יחס מהוסס, מחשש שהזדהות גלויה עם הצעדה תיצור זיקה בלתי רצויה לסוציאליזם מהפכני.

ממוזער|250px|שמאל|אלן וילקינסון צועדת לצד משתתפי צעדת ג'רו, קריקלבוד, לונדון.
ב-5 באוקטובר 1936 יצאה קבוצה נבחרת של 200 איש מבניין מועצת ג'רו לדרך הארוכה, 282 מייל (כ-454 קילומטרים), במטרה להגיע ללונדון עד ל-30 באוקטובר, עם פתיחת מושב הפרלמנט החדש. וילקינסון לא השתתפה בצעדה לכל אורכה, אך הצטרפה אליה לפרקים, בהתאם להתחייבויותיה הציבוריות. בוועידת הלייבור באותה שנה, שהתקיימה באדינבורו, קיוותה כי הצעדה תעורר התלהבות, אך תחת זאת שמעה גינוי על כך ש"שלחה גברים רעבים וחסרי ביגוד נאות ברחבי המדינה". יחס זה שיקף גם את עמדת חלק מן הסניפים המקומיים של המפלגה לאורך המסלול; וילקינסון ציינה באירוניה כי דווקא נציגי המפלגות השמרנית והליברלית דאגו לצורכי הצועדים. ב-31 באוקטובר הגיעו הצועדים ללונדון, אך ראש הממשלה בולדווין סירב להיפגש עמם. ב-4 בנובמבר הציגה וילקינסון בפני בית הנבחרים עצומה חתומה בידי 11,000 מתושבי ג'רו, אשר סיכמה: "העיר אינה יכולה להיוותר שוממה, ולפיכך עותרים אנו כי ממשלת הוד מלכותו ובית נכבד זה יכירו בצורך הדחוף לספק עבודה לעיר בלא כל דיחוי נוסף". בדיון הקצר שנערך בעקבותיה טען רנסימן כי "מצב האבטלה בג'רו, אף שעדיין רחוק מלהיות משביע רצון, השתפר בחודשים האחרונים". בתגובה קבע אחד מחברי הלייבור כי "שאננותה של הממשלה נתפסת ברחבי המדינה כהעלבה למצפון הלאומי".

הצועדים שבו לג'רו ברכבת, ושם גילו כי קצבת האבטלה שלהם קוצצה, בטענה כי היו "בלתי זמינים לעבודה" לו היו מתפנות משרות בהיעדרם. ההיסטוריונים מלקולם פירס וג'פרי סטיוארט טענו כי הצלחתה האמיתית של הצעדה התגלתה רק בדיעבד: היא "סייעה לעצב את התפיסות הציבוריות ביחס לשנות ה-30" לאחר מלחמת העולם השנייה, ובכך סללה דרך לרפורמות חברתיות מקיפות. החוקר ורנון הוסיף כי הצעדה החדירה בקרב מעמד הביניים את רעיון הצדק החברתי. אולם, באירוניה טרגית, לא מסע מחאה שלווה אלא תנופת ההתחמשות לקראת המלחמה היא שהחזירה פעילות תעשייתית לג'רו. וילקינסון עצמה פרסמה דוח על קורות העיר בספרה האחרון, The Town that was Murdered (1939), ובו כתבה: "מצוקת ג'רו איננה בעיה מקומית; היא תסמין של רעה לאומית".

 דאגות בין-לאומיות ומקומיות 
בנובמבר 1934 יצאה וילקינסון כנציגת "הוועד לסיוע לקורבנות הפשיזם" למחוז אסטוריאס שבצפון ספרד, על מנת לבחון את דיכוי מרד הכורים באוביידו; בעקבות פעילותה גורשה בכפייה משטח המדינה. על אף שנאסרה עליה הכניסה לגרמניה כיוון שהייתה "בלתי רצויה", הצליחה להיכנס למדינה בחשאי, ובמסגרת עבודתה ככתבת Sunday Referee הייתה הראשונה שהתריעה על כוונתו של היטלר לפלוש לחבל הריין במרץ 1936. ספרד הפכה מאז לזירה המרכזית במאבקה נגד הפשיזם: עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית בעקבות מתקפתו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו על ממשלת החזית העממית, ייסדה וילקינסון את ועד הסיוע הרפואי לספרד ואת הוועדה הלאומית המאוחדת לסיוע לספרד. היא הטיחה ביקורת חריפה במדיניות אי-ההתערבות של ממשלת הממלכה המאוחדת, שלדבריה שירתה בפועל את רצונו של פרנקו. בביקורה באפריל 1937, כחלק ממשלחת נשים בראשות הדוכסית את'ול, תיארה כי חוותה "זעם וחוסר אונים" נוכח מראות ההרס שנגרמו מהפצצות אוויריות על כפרים קטנים. בביקורה הנוסף, בדצמבר אותה שנה, נלוו אליה אטלי, מנהיג מפלגת הלייבור, ופיליפ נואל-בייקר, חבר פרלמנט ממפלגתה. לאחר שחזתה ברעב הקשה שפגע בילדי בתי הספר במדריד, הקימה עם שובה לבריטניה קרן "חלב לספרד" ויוזמות הומניטריות נוספות.

אף שנותקה זמן מן מהמפלגה הקומוניסטית הבריטית, שמרה וילקינסון על קשרים הדוקים עם גורמים קומוניסטיים בולטים בממלכה המאוחדת ומחוצה לה. מסמכי מודיעין בריטיים העידו על קשריה עם וילי מינצנברג ואוטו קץ. עם זאת, בהיותה מודעת לסכנה לאבדן מושבה בפרלמנט, הקפידה לתחום את התנהלותה הרדיקלית במסגרת מוגבלת. בשנת 1937 הייתה בין מייסדי כתב העת Tribune, יחד עם אניירין בוואן, הרולד לסקי וסטפורד קריפס. במאמרה הראשון קראה להיאבק באבטלה, בעוני, בתת-תזונה ובמצוקת הדיור. מתוך הכרה בתלותן של משפחות עניות באשראי, יזמה הצעת חוק להסדרת קנייה בתשלומים (hire purchase), תחום שנוצל לרעה באותם ימים; החוק אושר בסופו של דבר בתמיכה חוצת-מפלגות ונחקק בשם "חוק קנייה בתשלומים 1938".

וילקינסון התבלטה גם כמתנגדת חריפה למדיניות הפיוס של ממשלת הלאום כלפי הדיקטטורים באירופה. בדיון בבית הנבחרים ב-6 באוקטובר 1938 גינתה בחריפות את ראש הממשלה נוויל צ'מברלין על חתימתו על הסכם מינכן. ב-24 באוגוסט 1939, בעת הדיון בפרלמנט על ההסכם שנחתם בין גרמניה לברית המועצות (הסכם ריבנטרופ–מולוטוב), יצאה נגד כישלונו של צ'מברלין לכונן ברית עם מוסקבה נגד היטלר: "פעם אחר פעם העמיד ראש הממשלה את האינטרסים הצרים של מעמדו ושל בעלי ההון מעל לאינטרס הלאומי".

 מלחמת העולם השנייה 
ממוזער|250px|שמאל|משפחות בריטיות במקלטים המאולתרים של תחנות הרכבת התחתית של לונדון בזמן מלחמת העולם השנייה.
וילקינסון נמנתה עם התומכים בהכרזת המלחמה של הממלכה המאוחדת על גרמניה הנאצית ב-3 בספטמבר 1939, אף כי לא חסכה ביקורתה על דרכי ניהול המערכה בידי צ'מברלין. במאי 1940, עם הקמת ממשלת הקואליציה הכלל-מפלגתית בראשות צ'רצ'יל לאחר נפילת ממשלת האחדות, מונתה לתפקיד מזכירת פרלמנט במשרד הפנסיות. באוקטובר אותה שנה הועברה למשרד לביטחון הפנים, שם כיהנה כאחת משלוש מזכירותיו הפרלמנטריות של הרברט מוריסון, והופקדה על תחומי מקלטי ההתגוננות מירי אווירי. עם ראשית ההפצצות האוויריות על ערי הממלכה בקיץ 1940, הפכו תחנות הרכבת התחתית של לונדון למקלטי חירום מאולתרים, ולעיתים אף למקום לינה מתמשך בתנאים קשים ומדכאים.

בסיוע משרדו של מוריסון, פיקחה וילקינסון עד תום 1941 על חלוקתם של למעלה מחצי מיליון "מקלטי מוריסון", שולחנות פלדה מבוצרים בעלי דפנות רשת, שנועדו לשמש מחסה ביתי בשעת התקפה. העיתונות כינתה אותה "מלכת המקלטים", והיא ערכה סיורים תכופים בערים שנפגעו מהפצצות, כדי לחלוק עם התושבים את הסבל שלהם ולחזק את רוחם. אחד מצעדיה השנויים במחלוקת היה תמיכתה בגיוס נשים לשירות כיבוי האש המסייע (Auxiliary Fire Service) לצורכי תצפית, מהלך שעורר התנגדות חריפה מצד נשים רבות שטענו כי חובותיהן המשפחתיות מהוות נטל דיו. אף איגודה המקצועי שלה, NUDAW, הסתייג מן ההחלטה, אולם וילקינסון נותרה איתנה בדעתה.

השירות המיניסטריאלי, בשילוב השפעתו של מוריסון והתרחקותה ההולכת וגוברת מן הקומוניזם, שינו את עמדותיה הרדיקליות בעבר. בינואר 1941 תמכה בהחלטת מוריסון להשעות את פרסום העיתון הקומוניסטי The Daily Worker בשל הפצת תעמולה אנטי-בריטית, והצביעה בעד חקיקה לשעת חירום שאסרה שביתות בענפי מפתח. קבלתה לשדרה המרכזית של מפלגת הלייבור התבטאה בשילובה בוועדות המדיניות המרכזיות, וביוני 1943 נבחרה לסגנית יו"ר ההנהלה הארצית של המפלגה. לאחר מותו של היו"ר ג'ורג' רידלי בינואר 1944, ירשה את מקומו. במסגרת אותות הכבוד לשנה החדשה של 1945 מונתה לחברת המועצה המלכותית, והייתה לאישה השלישית בלבד, לאחר מרגרט בונדפילד וננסי אסטור, שזכתה בעיטור זה. באפריל אותה שנה נמנתה עם המשלחת הפרלמנטרית הבריטית שנטלה חלק בוועידת סן פרנסיסקו, אשר הניחה את היסודות להקמת ארגון האומות המאוחדות.

 כשרת החינוך 
וילקינסון קיימה קשר קרוב והדוק עם מוריסון, הן מבחינה פוליטית והן מבחינה אישית, עוד טרם שיתוף הפעולה ביניהם במסגרת הממשל בתקופת המלחמה. לשיטתה, מוריסון, ולא קלמנט אטלי המאופק והמתון, היה המועמד הראוי לעמוד בראש מפלגת הלייבור, ועל כן פעלה לחיזוק מעמדו ולהצגת כשירותו להנהגה בשנים 1935 ו-1939. בשנת 1945 הודיע מוריסון לאטלי על כוונתו להציג מועמדות לראשות המפלגה, שלדבריו נועדה לשרת את אחדות הלייבור. בבחירות הכלליות שנערכו ביולי אותה שנה זכתה המפלגה בניצחון סוחף, עת השיגה 393 מושבים בפרלמנט לעומת 213 בלבד למפלגה השמרנית. אף על פי כן, המשיכו וילקינסון ותומכיה ללחוץ לשינוי בהנהגה, אך הדבר נמנע כאשר אטלי נענה ללא שהות להזמנת המלך להרכיב ממשלה. אטלי לא גילה כל תרעומת כלפי מוריסון או וילקינסון; מוריסון נתמנה לנשיא המועצה ולסגן ראש הממשלה, בעוד וילקינסון מונתה למזכירת המדינה לענייני חינוך ולחברה בקבינט. עמנואל שינוול, אשר קיבל את תיק הדלק והכוח, העיר לימים כי "זו לא טקטיקה בלתי-נבונה להפוך את יריביך למשרתיך".

וילקינסון הייתה האישה השנייה בלבד, לאחר בונדפילד, שנכנסה בשערי הקבינט הבריטי והחזיקה בתפקיד שר במועצת השרים של הממלכה. עם מינוייה למזכירת המדינה לענייני חינוך קבעה לעצמה יעד מרכזי וברור: יישום חוק החינוך משנת 1944, פרי יוזמת ממשלת הקואליציה בימי מלחמת העולם השנייה. החוק קבע לראשונה זכות אוניברסלית לחינוך תיכוני חינם והעלה את גיל סיום הלימודים החוקי מ-14 ל-15, החל מ-1947. עם זאת, הותיר החוק את מבנה מערכת החינוך התיכונית לדיון ציבורי ולפסיקת הרשויות המקומיות. ג'יימס צ'וטר איד, שנמנה עם מחוללי החוק בצוותא עם ראב באטלר, סבר כי יש להותיר את ההכרעה בידי השלטון המקומי. רבים מן המומחים תמכו במבחן הסלקטיבי, ה-"11 פלוס", שנועד לקבוע את מסלולו של כל תלמיד בין גימנסיה עיונית, בית ספר טכני או מוסד מודרני. לעומתם, חוגים נרחבים בלייבור קראו להקמת מערכת רב-תחומית, אשר עתידה להיקרא "חינוך מקיף". איד נטה לעמדה זו, אך מינויו למזכיר הפנים הפחית את השפעתו הישירה על החינוך.

המודל החלופי ביקש להקים מוסדות רחבי-היקף שיאגדו תחת קורת גג אחת מגוון מסלולי לימוד, תוך אפשרות למעבר גמיש ביניהם בהתאם ליכולות התלמיד. וילקינסון סברה כי רפורמה כה מקיפה אינה ישימה בתנאי התקופה, ועל כן הגבילה עצמה לרפורמות מציאותיות יותר. זהירותה עוררה אכזבה ואף תרעומת בקרב השמאל המפלגתי ובקרב ארגוני המורים, אשר ראו בה החמצה היסטורית לעיגון עקרונות סוציאליסטיים במערכת החינוך. עם זאת, היא האמינה כי מבחן "11 פלוס" יבטיח גם לבעלי כישורים גבוהים מרקע חברתי-כלכלי צנוע גישה לחינוך גימנסיאלי איכותי.

ממוזער|250px|שמאל|צריפי כיתות זמניים, שנבנו כדי לתת מענה לעלייה במספר התלמידים בעקבות העלאת גיל סיום הלימודים.
היעד המובהק שהציבה לעצמה היה העלאת גיל סיום הלימודים. לשם כך נדרשה המדינה לגייס ולהכשיר עשרות אלפי מורים חדשים ולהקים תשתיות מתאימות עבור כ-400 אלף תלמידים נוספים. במסגרת תוכנית ההכשרה לשעת חירום (ETS) הוענקו לחיילים משוחררים מענקים ללימודי הוראה במסלול מזורז בן שנה; עד סוף 1946 הוכשרו בדרך זו למעלה מ-37 אלף מורים ומורות. כדי לתת מענה מיידי להתרחבות המערכת הוקמו צריפי לימוד זמניים, שחלקם הפכו למבנים קבועים לאורך שנים רבות. וילקינסון התעקשה על עמידה במועד שנקבע בחוק, 1 באפריל 1947, והצליחה להביא לאישור הממשלה ב-16 בינואר 1947 את יישום ההחלטה במועדה.

בין הישגיה הנוספים במשרד נכללו הנהגת אספקת חלב חינם לתלמידים, שיפור מערך הארוחות בבתי הספר, הרחבת היקף המלגות להשכלה גבוהה, והרחבת החינוך למבוגרים באמצעות מכללות מחוזיות. באוקטובר 1945 יצאה לגרמניה, שם בחנה את דרכי השיקום של מערכת החינוך ההרוסה, והופתעה מן הקצב שבו חזרו בתי הספר והאוניברסיטאות לפעילות חמישה חודשים בלבד לאחר המלחמה. ביקוריה כללו גם את גיברלטר, מלטה וצ'כוסלובקיה. בנובמבר אותה שנה עמדה בראש ועידה בין-לאומית בלונדון, אשר הניחה את היסודות להקמת ארגון החינוך, המדע והתרבות של האומות המאוחדות (אונסק"ו) ב-1946. באחת מהופעותיה האחרונות בפרלמנט, ב־-22 בנובמבר 1946, הדגישה כי אונסק"ו מגלם "סטנדרטים של ערכיים, תוך דחיית ההשקפה כי רק עניינים מעשיים הם בני-חשיבות". היא חזתה כי הארגון "יעשה גדולות", וקראה לממשלה להעניק לו את מלוא התמיכה.

 בערוב ימיה ומותה 
וילקינסון התייסרה במשך רוב שנות חייה באסתמה סימפונות, אשר הוחמרה בהדרגה עקב עישון מופרז ועמל ציבורי מתמיד. בתקופת מלחמת העולם השנייה פקדה אותה מחלה לעיתים תכופות, ובמהלך ביקורה בפראג בשנת 1946 התמוטטה לפתע. ב-25 בינואר 1947 השתתפה בטקס החנוכה של בית הספר לתיאטרון "בריסטול אולד ויק", שנערך תחת כיפת השמיים בעיצומו של חורף 1946–1947. ימים מועטים לאחר מכן לקתה בדלקת ריאות, וב-3 בפברואר נמצאה מחוסרת הכרה בדירתה בלונדון. ב-6 בפברואר 1947 הלכה לעולמה בבית החולים סנט מרי שבפדינגטון.

בחקירת המוות הרשמית נקבע כי פטירתה נגרמה כתוצאה מ"כשל לבבי בעקבות נפחת, מלווה בדלקת סימפונות חריפה ובברונכופנוימוניה, אשר הוחמרו עקב הרעלת ברביטורטים". במשך מספר חודשים שקדמו למותה נטלה וילקינסון תרכובות תרופתיות שונות לשם התמודדות עם אסתמה ונדודי שינה, וההנחה שגובשה הייתה כי נטלה בשגגה מינון יתר של ברביטורטים. בהיעדר ראיות לכוונת התאבדות, פסק החוקר כי מדובר במוות בתאונה. חרף מסקנה זו, רווחה בקרב היסטוריונים ההשערה כי וילקינסון שמה קץ לחייה, בהצביעם על אכזבתה מקשריה האישיים עם מוריסון ועל מצבה הפוליטי הרעוע לנוכח שמועות בדבר הדחתה הצפויה בריענון ממשלתי קרוב. בביוגרפיה משנת 1973 על מוריסון, מאת ברנרד דונוהיו וג'. וו. ג'ונס, הוצע כי נוכח בריאותה הרופפת, נטליה המיניסטריאליים הכבידו עליה יתר על המידה. אולם, בהיעדר ממצאים חד-משמעיים, נותרו הדעות ההיסטוריות חלוקות בשאלת כוונתה של וילקינסון לשים קץ לחייה.

 מורשת 
גובהה הנמוך של וילקינסון ורעמת שערה האדמונית, שנלוותה לעמדות פוליטיות נחרצות ובלתי מתפשרות, העניקו לה כינויי חיבה ויראה כאחד, ובהם "החלקיק הלוהט" ו"אלן האדומה". הופעתה החיצונית הבוהקת, ששילבה לבוש אופנתי וססגוני עם נוכחות אסרטיבית ורבת עוצמה, הפכה אותה לדמות בולטת עד מאוד. אחד ממספידיה תיאר אותה כך: "בכל מקום שבו התנהל עימות רועש למען מטרה נעלה, או אף למען מטרה סבירה בלבד, נראתה אותה אדמונית מרדנית מתנועעת בלב הסערה". בשלבים המאוחרים של דרכה הפוליטית ניכרה מתינות יחסית, פרי של שאיפה מעשית ושל ראיית מציאות מפוכחת: היא זנחה את יסודות המרקסיזם המוקצנים ואת להט המאבק המוקדם, ובחרה לפעול במסגרת קווי המדיניות של הלייבוריזם הממסדי. אמונתה התחזקה בכך שהדמוקרטיה הפרלמנטרית מהווה נתיב מובחן ובטוח יותר לקידום חברתי מאשר חלופות מהפכניות אחרות. עם זאת, כהיסטוריון ורנון הדגיש, "לא ויתרה מעולם על עצמאות מחשבתה הנחושה, ושאיפתה לכוח לא נבעה מהבלטת שמה או מתאוות תהילה, אלא מן הרצון להושיט סעד לחלשים באשר הם".

במהלך מסכת פועלה הציבורי נטלה וילקינסון חלק ביוזמות רפורמטוריות רבות: מתן זכות בחירה לנשים, קידום עיקרון השכר השווה בקרב פקידות שירות המדינה והקמת מקלטי הגנה לאוכלוסיות עירוניות מפני התקפות אוויריות. ההיסטוריון דייוויד קינסטון ציין את הישגה המעשי המרכזי בהבטחת העמידה בלוח הזמנים להעלאת גיל סיום הלימודים. יורשה במשרד החינוך, ג'ורג' טומלינסון, הדגיש את מאבקה העיקש למניעת דחיית המהלך, והביע צער עמוק על מותה בטרם מומשה הרפורמה. אף כי נמתחה לעיתים ביקורת על פיזור מאמציה, וכפי שציין העיתון המקומי North Mail במאי 1937 כי היא "פועלת למען מטרות רבות מכדי להקדיש את מלוא המשאבים לג'רו", תרומתה ניכרה במיוחד בהבאת סיפורו של ג'רו לתודעה ציבורית רחבה. ספרה The Town that was Murdered המחיש בפני הכלל את מצוקתם של תושבי העיר ואת השלכותיו של קפיטליזם בלתי מרוסן על קהילות הפועלים.

וילקינסון לא התקשרה מעולם בברית נישואין, אף כי חייה היו רצופים בקשרי רעות הדוקים עם גברים אחדים. מעבר לאירוסיה המוקדמים לוואלטר ניובולד, טיפחה זיקה ממושכת עם ג'ון ג'אגר, ובראשית שנות השלושים נקשרה לפרק זמן קצר בקשר רומנטי עם פרנק הוראבין. קשרה ארוך-השנים למוריסון נוסדה בימיה הראשונים באגודה הפביאנית. מוריסון עצמו גילה איפוק ניכר בכל הנוגע לחשיפת טיב קשר זה, ואף השמיט את אזכור שמה כליל מן האוטוביוגרפיה שפרסם בשנת 1960, על אף קרבתם הפוליטית המובהקת. ההיסטוריון ורנון גרס כי יחסים אלה חרגו, בסבירות גבוהה, מגבולות אפלטוניים גרידא, אולם השמדת כתביה האישיים של וילקינסון לאחר מותה, בצירוף שתיקתו המוחלטת של מוריסון, הותירו את טיבם והיקפם המדויקים של יחסים אלה בערפל.

ממוזער|250px|שמאל|שלט של בית הספר לבנות "אלן וילקינסון" באילינג שבמערב לונדון.
ב-25 בינואר 1941 הוענקה לוילקינסון אזרחות כבוד מטעם מועצת ג'רו, ובמאי 1946 זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מנצ'סטר. זכרה מונצח במוסדות חינוך ובמתקנים אחדים: בית הספר לבנות "אלן וילקינסון" באילינג שבמערב לונדון; בית הספר היסודי ומרכז הילדים על שמה בניוהאם שבמזרח לונדון; וכן אחוזת דיור שנבנתה בשנות החמישים בידי מועצת פלינג בוורדלי, אשר נכללה בעבר במחוז הבחירה ג'רו, וכיום בתחומי המטרופולין גייטסהד. כמו כן, בית הספר התיכון "אלן וילקינסון" בארדוויק, ששילב בתוכו את מוסד הלימוד שבו התחנכה בילדותה, נשא את שמה עד סגירתו בשנת 2000. בקמפוס אוניברסיטת מנצ'סטר קרוי על שמה בניין "אלן וילקינסון", המאכלס את מכון מנצ'סטר לחינוך וחוגים נוספים. לוחות זיכרון כחולים מציינים את מקום הולדתה ברחוב קורל 41, ואת לימודיה באוניברסיטה בשנים 1910–1913.

באוקטובר 2015 נבחרה לרשימת מועמדים מצומצמת להקמת פסל האישה הראשון במנצ'סטר זה למעלה ממאה שנים, אם כי בהצבעה הוחלט להנציח את אמלין פנקהרסט. שנה לאחר מכן, באוקטובר 2016, נבחרה וילקינסון בהצבעת הציבור לדמות האישה הראשונה שעבורה הוקם פסל בעיר מידלסברו. בשנת 2018 נחקקו שמה ודמותה, בצד שמותיהן ותמונותיהן של 58 לוחמות ותומכות בזכות הבחירה לנשים, על כן הפסל של מיליסנט פוסקט שנחנך בכיכר הפרלמנט בלונדון.

בשנת 2024 קיבלה דמותה הד ציבורי מחודש, עת החליפה שרת האוצר מטעם הלייבור, רייצ'ל ריבס, את דיוקנו של שר האוצר לשעבר נייג'ל לוסון בדאונינג 11 בדיוקן של וילקינסון, במסגרת מדיניותה להציג במשרדה יצירות אמנות פרי יצירתן של נשים או המתמקדות בדמויות נשיות.

 ספריה 
 Co-authored with Frank Horrabin and Raymond Postgate.

 Co-authored with Edward Conze
 Co-authored with Edward Conze

 לקריאה נוספת 






 קישורים חיצוניים 

 אלן וילקינסון, באתר הפרלמנט הבריטי

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת מנצ'סטר
קטגוריה:שרי החינוך של בריטניה
קטגוריה:סופרג'יסטיות בריטיות
קטגוריה:קומוניסטים בריטים
קטגוריה:חברי המועצה המלכותית
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1929–1931)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1935–1945)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1945–1950)
קטגוריה:מתודיסטים
קטגוריה:סופרות אנגליות
קטגוריה:סוציאליסטיות בריטיות
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1891
קטגוריה:בריטיות שנפטרו ב-1947