דיוקן אישה הלוקה בקנאה חולנית

דיוקן אישה הלוקה בקנאה חולנית (בצרפתית: La Monomane de l’Envie) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי תאודור ז'ריקו, שנוצר סביב 1822. היצירה היא אחת מתוך סדרת דיוקנאות של חולי נפש שצייר ז’ריקו בשיתוף הפסיכיאטר ד"ר אטיין־ז’אן ז’ורז'ה, כחלק מפרויקט שחקר את תופעת ה"מונומאניה" – מחלה המתמקדת באובססיה רגשית אחת. מתוך עשרה דיוקנאות שצוירו, חמישה בלבד שרדו, ובהם ציור זה. היצירה שמורה במוזיאון האמנויות היפות של ליון.

 תיאור היצירה 
הציור מתאר אישה מבוגרת חובשת מצנפת לבנה ומכוסה צעיף אדום כהה, מבטה חומק ועיניה אדומות ומושפלות. גוון עורה החיוור בולט על רקע כהה, ותנוחתה הסגורה משדרת ריכוז פנימי עז ומתח נפשי. ז’ריקו השתמש באור ממוקד כדי להבליט את פני הדמות, בעוד שיתר הבד נותר מוצלל. ההבעה בפניה מתוחה, שפתיה קפוצות ועיניה משדרות עייפות רגשית וכאב כבוש. הוא נמנע מכל סמליות מסורתית של חטא הקנאה – לא מופיע הצבע הירוק המזוהה עמה – ובחר בריאליזם רגשי טהור.

 הרקע ההיסטורי 
ז’ריקו שב לצרפת בשנת 1821 לאחר שהציג בלונדון את ציורו "רפסודת המדוזה". באותה תקופה היה שרוי בדיכאון עמוק, סבל מהתמוטטויות ומהתקפי יאוש, ופנה לחברו הרופא אטיין־ז’אן ז’ורז'ה, מחלוצי הפסיכיאטריה המודרנית. השניים שיתפו פעולה בפרויקט אמנותי־מדעי שבו נועדו הדיוקנאות לתעד חולי נפש שאובחנו במוסדות הסגורים של הסלפטרייר, שארנטון וביסטר. כל ציור בסדרה תיאר מקרה של "מונומאניה" – אובססיה ממוקדת אחת כגון גנבה, הימורים, קנאה או הזיות של פיקוד צבאי.

 מהות הציור ומעמדו בסדרה 
"המונומאניה של הקנאה" נחשבת למפורסמת ביותר מבין הדיוקנאות. ז’ריקו תיאר את הדמות כאישה הלוקה באובססיה כלפי טובת הזולת, כאשר מבטה המוסט הצדה מרמז על שנאה כלואה וקנאה יוקדת. באמצעות קשת צבעים מצומצמת – חומים, אדומים ואפורים – הדגיש האמן את תחושת הבידוד ואת הפן האנושי של המחלה. הציור בוצע מתוך גישה מדעית ועם זאת אמפתית: הוא איננו סאטירה על שיגעון אלא חקירה של רגשות אנושיים קיצוניים. בכך חצה ז’ריקו את גבול התיעוד הרפואי ויצר דיוקן פסיכולוגי מודרני.

 גלריית יצירות 
ארבע היצירות האחרות ששרדו בסדרה "דיוקנאות המשוגעים" מופיעות בתמונה למטה.

 פרשנות חזותית 
האור בציור ממקד את תשומת הלב בפני הדמות ומדגיש את הניגוד בין פנים מוארות ורקע כהה. עיניה של האישה מושפלות כלפי מטה ומצד לצד, מה שמרמז על חשדנות, חוסר ביטחון והתרחקות מהעולם. הבגדים הפשוטים והמרופטים מסירים ממנה כל ייחוס חברתי וממקדים את הצופה במצב הנפשי בלבד. תנוחת הגוף הסגורה והבעתה הרעועה מבטאות את ההרס העצמי שמביאה עמה הקנאה. ז’ריקו שילב בין טכניקת הקיארוסקורו של רמברנדט לבין ריאליזם רגשי מוקפד, ויצר דיוקן שבו האור והצל מבטאים מצב נפשי ולא עלילה חיצונית.

 השוואות והשראות 
הדיוקנאות של חולי הנפש הושפעו ממסורת הפורטרט הריאליסטי של רמברנדט וממחקרי ההבעה של הרופא האנגלי סר צ’ארלס בל, שחקר את הקשר בין תנועות הפנים לרגשות. במקביל, גישתו של ז’ריקו נבעה גם מהתפתחות הפסיכיאטריה הצרפתית, שבה נבחנה האפשרות לזהות מחלה על פי תווי פנים. הסדרה כוללת בנוסף לדיוקן זה את "האישה בהפרעת הימורים", "דיוקנו של קלפטומן", "הגבר בהזיות פיקוד צבאי" ו-גבר הלוקה באובססיה לחטיפת ילדים". כל אחת מהדמויות מתוארת באותו סגנון עגום ומרוכז, כחלק מניסיון להעמיק בהבעה האנושית של סבל נפשי.

 קבלת היצירה 
הדיוקנאות לא הוצגו לציבור בימי חייו של ז’ריקו, אלא נחשפו רק בסוף המאה ה־19 וגרמו למחלוקת בקרב מבקרים ואמנים. חלקם ראו בהם מסמך מדעי יבש, ואחרים העריכו את עוצמתם הפסיכולוגית. שאלת ההקשר – האם ניתן לזהות שיגעון רק על פי פני אדם – עוררה דיון נרחב, והיצירה הפכה למוקד של ויכוח על גבולות האמנות והמדע. במאה ה־19 המאוחרת ראה בהם ז’אן־מרטן שארקו, מאבות הנוירולוגיה, קדימון לניסיונותיו לתעד היסטריה בצילום ובתיאטרון רפואי.

 תולדות הגילוי והמורשת 
לאחר מותו של ז’ריקו בינואר 1824 בגיל 32 נעלמה הסדרה למשך עשרות שנים. חמשת הציורים ששרדו התגלו בידי האמן והמבקר לואי ויארדו, בעלה של הזמרת פולין ויארדו, שזיהה את סגנונו של ז’ריקו. חוקר האמנות שארל קלמן איתר את מוצאם וקבע כי נמסרו בירושה בין רופאים, ביניהם ד"ר לאשז וד"ר ז’ורז'ה, הבעלים המקורי. הסדרה נוצרה בשנותיו האחרונות של האמן, שסבל מדיכאון קשה, ונחשבת לשילוב נדיר של אמנות, פסיכולוגיה וחמלה אנושית. היא השפיעה על אמנים כריאליסטים של אמצע המאה ה־19 ועל ציירים אקספרסיוניסטים בראשית המאה ה־20.

 מורשת וחשיבות 
„דיוקן אישה הלוקה בקנאה חולנית“ חורג ממסגרת המדע והופך לביטוי אוניברסלי של אנושיות פצועה. באמצעות ריאליזם מדוקדק ותאורה דרמטית, ז’ריקו העניק כבוד לדמות שנחשבה אז שולית. הוא הציג את המחלה הנפשית כחלק ממנעד הרגשות האנושי, ובכך ביטא את תפיסת עולמו ההומניסטית שלפיה גם החולי הנפשי ראוי לייצוג אמנותי שווה. היצירה נחשבת לאבן דרך בהתפתחות הדיוקן הפסיכולוגי ובשיח החברתי־אמנותי על נורמליות, חמלה ובידוד.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:דיוקנאות נשים
קטגוריה:תאודור ז'ריקו
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:ציורי שמן