כובע זכוכית

כובע זכוכית הוא אוסף סיפורים קצרים שכתבה נאוה סמל. הספר מאגד קובץ של עשרה סיפורים על בני הדור השני לשואה. הוא נחשב על ידי חוקרים רבים לאחד מספרי הפרוזה הראשונים בישראל שעסק בנושא הדור השני לשואה ולראשון שזכה להד ציבורי רחב. בהקדשה לספר נכתב: "לאמי ששׂרדה, לאבי שליווה".

הסיפורים המופיעים בספר
 "כובע הזכוכית" – אשר עלילתו מתרחשת במחנה העבודה זיטאו .
 "אבל המוזיקה אינה מכסה"
 "מזוודות"
 "וכי מהו טיול"
 "שואה פרטית"
 "מסע לשתי ברלין"
 "פונדה - נסיעה אחת" – לדבריה של סמל, הסיפור נכתב בהשראת מפגש מקרי שלה עם השחקנית ג'יין פונדה בו הפנתה אליה פונדה שאלות שנגעו להיותה בת לניצולי שואה.
 "האישה מפאיום" – מספר על בן לניצולת שואה אשר מנסה להתחקות אחר אחד מדיוקנאות המומיות מפיום
 "רעב"
 "אפילוג"

למהדורה המחודשת של הספר (1998) נוסף סיפור חדש:
 "גן צלינה 1997" – חותם את הספר ומביא את נקודת המבט של שנות התשעים על חוויית הדור השני לשואה.

ב-2019 יצא ספרה האחרון של סמל, "כובעים של זכוכית", המאגד את כל הסיפורים מ"כובע זכוכית" ביחד עם סיפורים נוספים:
 "בוקיצה" – מתוך הקובץ "צלליות", הוצאת כנרת זמורה ביתן.
 "גבריאל ופאני" – במקום פרולוג, התפרסם באתר ynet תחת השם "הילדה הצוחקת שמפרידה ביניהם זו אני".
 "חתולים בחומה" – מתוך הקובץ "מזרח ומערב", הוצאת אביב
 "לולו" – מתוך "נפש", רבעון הפסיכולוגיה של אוניברסיטת חיפה.
 "פייבלינה" – מתוך הקובץ "לב סיפורי אהבה", הוצאת אביב.
 "שושנה קטנה בים התיכון", מתוך הקובץ "נימפבה בג'ינס, הוצאת מעריב.	
 "שלוש תמונות", מתוך הקובץ "מאה אמהות, מאה זיכרונות", הוצאת בבל.

תגובות לספר

עשרת הסיפורים הקצרים מספרים על דרכים שונות בה משפיעה הטראומה של הורים ניצולי השואה על ילדיהם ונוגעים בהעברה בין דורית טראומה. כותרת המשנה של הספר, "אוסף סיפורים של בני הדור השני", היה שימוש חלוצי בביטוי "הדור השני" באופן שהגדיר את ילדי ניצולי השואה כמי שממשיכים לשאת בטראומה ובזיכרון השואה של הוריהם, ביטוי שהפך במשך השנים להיות בשימוש נפוץ. בנוסף הספר מייצג את המעבר בין השואה בהיבט הלאומי לשואה בהיבט האישי, ואת ההתמקדות בחיי היום יום של הניצולים במה שמכנה סמל "השואה הפרטית".

על פי ד"ר נילי קרן, סמל סיפרה כי בזמן פרסומו של הספר, נרתעו ממנו רבים מבני הדור השני ודווקא ניצול השואה קיבלו את הספר בחום ובאהדה. רבים שלחו לסמל מכתבים וחיזקו את ידיה ואמרו שהם משתמשים ב"כובע זכוכית" כמפתח לדיאלוג בתוך המעגל המשפחתי שלהם. בניו יורק טיימס נכתב על הספר: "סמל היא אחד היוצרים הראשונים בישראל שטיפלו באומץ בנושא הדור השני".

הספר זכה בשנת 1988 ב"פרס משואה" של המכון ללימודי השואה בקיבוץ תל יצחק. הוא תורגם וראה אור בגרמניה (2000), איטליה (2002) ורומניה (2003). המחזה "רעב" על פי הסיפור בעל אותו שם מהקובץ, הופק על ידי הרדיו הגרמני בשנת 1988. הסיפורים "כובע הזכוכית", "האישה מפאיום", "מזוודות", "רעב" ו-"מסע לשתי ברלין" תורגמו ופורסמו באנתולוגיות באנגליה, ספרד, גרמניה, צרפת, סין, טורקיה ואלבניה.

הביטוי "כובע זכוכית"

הביטוי "כובע זכוכית" הוא מוטיב חוזר בספר. הוא דימוי לסך החווייות והזיכרונות ה"שקופים" של ניצולי השואה, ביטוי לכך שהם נוכחים תמיד אך אינם נראים לאדם חיצוני.

על פי פרופ' נורית גוברין, תנועתו של הדימוי בסיפורים מגלה את התהליך המתרחש בהם: ראשיתו בכובע שהניחו המבוגרים על ראשם של בניהם, המשכוֹ בניסיונם של בני הדור השני להיפטר ממנו, וסיומו בחבישתם את הכובע מרצון, למען הבנת עצמם. השימוש בביטוי מבטא גם מורכבות וניגודים בהתמודדות: מצד אחד הוא שקוף אך הוא גם אטום, הוא מכביד אך פגיע ועלול להישבר לרסיסים בכל רגע, כלומר יותר משהוא מֵגן הוא טומן סכנה. הוא גם מרכז את קרני השמש ומגביר את החום תחתיו עד כדי סכנת שרפה.

גוברין משווה את הכובע לפעמון צלילה שבתוכו יורדים הצוללנים למעמקי הים כדי לצפות בנעשה במצולות מבלי להיפגע מסכנתן, אבל בניגוד לו אינו מסוגל לספק הגנה כזו, וגם טוענת שייתכן ויש בו רמז לכלוב הזכוכית, שבתוכו הושם פושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן, בזמן משפטו בירושלים.

על פי ד"ר סמדר פלק פרץ, סמל עושה שימוש בחפץ כאלמנט מוחשי המתווך קשר לעבר כפי שעושה בסיפורים אחרים שלה וכפי שמקובל בספרות ילדים על השואה.

הערות שוליים

קטגוריה:ספרי נאוה סמל
קטגוריה:ספרי הדור השני לשואה
קטגוריה:ספרי 1985
קטגוריה:ספרי הוצאת הקיבוץ המאוחד