מסאוקה שיקי

ממוזער
מסאוקה שיקי (ביפנית: 正岡 升; 14 באוקטובר 1867 – 19 בספטמבר 1902) הוא שם העט של מסאוקו נובורו – משורר הייקו יפני, שאף טבע את המונח "הייקו". הוא נחשב לאחד מארבעת עמודי התווך של ההייקו היפני, לצד מצואו באשו, יוסה בוסון, וקוביאשי איסה, והוא המשורר המודרני מביניהם. שירתו של שיקי משקפת את התמורות הגדולות שעברו על יפן עם ראשיתה של תקופת מייג'י.

 ראשית חייו 
שיקי, שנולד בשם טסוננורי (常規), גדל בעיר מצויאמה שבמחוז איו (היום מחוז אהימה), במשפחה סמוראית צנועה מבחינה כלכלית.

אביו, טסוננאו (正岡常尚), היה אלכוהוליסט ונפטר כששיקי היה בן חמש בלבד. בעקבות מותו המשפחה, שמעולם לא הייתה עשירה, הידרדרה לעוני. אמו, יאי, הייתה בתו של אוהרה קאנזאן, מלומד קונפוציאני מכובד. הסב, מצדו, שימש עבור שיקי מורה ראשון מחוץ למסגרת הבית־ספרית, וכבר בגיל שבע הנחה אותו בקריאת כתבי מנציוס, אחד מהפילוסופים החשובים של סין. הסב התנגד לרפורמות מייג'י, סירב ללמוד שפות זרות ובז לכתב שנכתב בצורה אופקית "כמו סרטן". הוא סירב להתיר לילדים לוותר על סממנים סמוראים ולספר את שיערם או לוותר על הזכות לחגור חרב.

בגיל 15 שיקי הצטרף לתנועת "החופש וזכויות העם", שקראה לדמוקרטיזציה ביפן – אף שהתנועה הייתה אז כבר בדעיכה. מנהל בית ספרו אסר עליו לשאת נאומים בפומבי. באותה תקופה החל להתעניין במעבר לטוקיו, ובשנת 1883 אכן עבר אליה.

 השכלה 
בשנת 1883 סייע לו דודו מצד אמו לעבור לטוקיו. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, התקבל שיקי לאוניברסיטת טוקיו הקיסרית בשנת 1890 וזכה במלגה ללימודיו. בתקופה זו התיידד עם נאצומה סוסקי, שלימים נודע כאחד מגדולי הסופרים ביפן. הוא התלבט מה לעשות בחייו: עיסוקם העיקרי של הסמוראים היה הוראה ולימוד אמנויות לחימה. אבל עכשיו איש לא התעניין באף אחד מהם ושיקי חשש להתמסר לספרות ושירה ונזקק למקצוע מכניס.

למרות זאת, בשנת 1892, לאחר שהתמכר כליל לכתיבת הייקו – כך לדבריו – נכשל שיקי בבחינות הסיום, ונאלץ לפרוש מהאוניברסיטה ולעזוב את מעונות הסטודנטים בהונגו שהוענקו לו במסגרת המלגה. יש הטוענים כי לא כישלון לימודי היה הגורם לנשירה, אלא מחלת השחפת שממנה סבל לאורך חייו הבוגרים.

 קריירה ספרותית 
בעוד ששיקי ידוע בעיקר כמשורר הייקו, הוא כתב ז'אנרים אחרים של שירה, ביקורת פרוזה על שירה, ומסות קצרות בפרוזה.

בזמנו של שיקי רווחה הדעה כי צורות פואטיות קצרות מסורתיות ביפנית, כמו הייקו ו"טנקה", הולכות ודועכות עקב חוסר ההתאמה לתקופת מייג'י המודרנית. רבים רו בהן צורות כתיבה דידקטיות, שריד למסורת קונפוצינית של תקופת טוקוגאווה שעבר זמנה. בתקופת טוקוגאווה לא הייתה קיימת מקבילה יפנית למונח המודרני "ספרות", המתאר כתיבה כבעלת ערך פנימי בפני עצמה. ליצירה ספרותית היה ערך, בהיררכיה הקונפוציאנית, רק כאשר היא ביטאה אמת מוסרית או פילוסופית - במילים אחרות, כאשר היא הייתה דידקטית. גם שיקי תמך בכך לעיתים. בתקופתו לא היו משוררים קלאסיים גדולים שהיו בחיים, אם כי צורות שירה אלו שמרו על פופולריות מסוימת.

למרות אווירת דעיכה, כשנה לאחר הגעתו לטוקיו בשנת 1883, החל שיקי לכתוב הייקו. בשנת 1892, אותה שנה בה נשר מהאוניברסיטה, פרסם יצירה בהמשכים שתמכה ברפורמה בהייקו, בשם "שיחות על הייקו ממאורת הלוטרה". חודש לאחר השלמת עבודה זו, בנובמבר 1892, הוצעה לו משרה כעורך הייקו בעיתון שפרסם אותה, "ניפון", והוא שמר על קשר הדוק עם כתב עת זה עד מותו. בשנת 1895 פורסמה הרצאה נוספת באותו עיתון, "טקסט על הייקו למתחילים". אחריהן יצאו סדרות נוספות שם שיבח את יצירותיו של משורר ההייקו יוסה בוסון אותו זיהה שיקי עם אסכולת ההייקו שלו עצמו. הוא פרסם גם את "מכתבים למשורר טנקה" (1898) שם קרא לרפורמה בצורת שירת ה"טנקה".

 קריירה מאוחרת 
שיקי סבל משחפת במשך רוב חייו. בשנת 1888 או 1889 הוא החל להשתעל שיעול דמי. עד מהרה אימץ את שם העט "שיקי" מהמילה היפנית הוטוטוגיסו ("hototogisu") – השם היפני לציפור הקוקיה, בשל התפיסה היפנית שציפור זו משתעלת דם בזמן שהיא שרה.

שיקי חיפש עבודה ככתב מלחמה במלחמת סין-יפן הראשונה. הוא הגיע לסין לאחר חתימת הסכם שימונוסקי בין האימפריה היפנית לאימפריה הסינית של שושלת צ'ינג ב-17 באפריל 1895. ב-10 במאי 1895 פגש את הסופר המפורסם מורי אוגאי, שהיה באותה תקופה רופא צבאי.

התנאים הסניטריים הירודים ששררו בסין ככל הנראה החמירו את מצבו הרפואי של שיקי, שכבר אז סבל משחפת. בדרכו חזרה ליפן המשיך להשתעל דם, ובמהלך המסע אושפז בעיר קובה. עם שחרורו שב לעיר הולדתו מטסויאמה, שם התאושש בביתו של ידידו הסופר נאצומה סוסקי.

במהלך תקופת ההחלמה החל שיקי ללמד תלמידים ולפתח זרם חדש בשירת ההייקו – כזה ששאב השראה מחוויות אישיות ומהתבוננות ישירה בטבע.

במטסויאמה בשנת 1897, חבר בקבוצה זו, יאניגיהארה קיוקודו, ייסד מגזין הייקו בשם "הוטוטוגיסו" , רמיזה לשם העט של שיקי. תפעול המגזין הועבר במהרה לטוקיו. טקהמה קיושי, תלמידו של שיקי, השתלט על המגזין והיקף פעילותו הורחב וכלל גם יצירות פרוזה. המגזין מתפרסם ביפן עד היום, ומפרסם בעיקר הייקו (ר' להלן).

שיקי היה אדם בעל אנרגיה וחזון, עם הכריזמה הדרושה כדי לעורר השראה ולהניע תנועה ספרותית אפילו כנכה מרותק למיטתו. בטוקיו נודעה קבוצת תלמידיו בשם "אסכולת ניפון" על שם העיתון בו היה עורך הייקו וכעת פרסם את עבודות הקבוצה. עם זאת, לא ידוע על קשרים רומנטיים כלשהם שהיו לו.

על אף שכבר קודם לכן היה מרותק למיטתו, מצבו של שיקי הידרדר משמעותית סביב שנת 1901. הוא פיתח את מחלת פוט – סיבוך של שחפת הפוגע בעמוד השדרה – והחל להיעזר במורפין לשיכוך כאבים.

בשנותיו האחרונות, כשהוא מרותק למיטה ותלוי במורפין, החל שיקי לכתוב יומנים אישיים ממיטתו. שלושת היומנים שכתב בתקופה זו הם: "טיפת דיו" (1901), "רשימות תועות בזמן ששכבתי על גבי" (1901–1902), ו"מיטת חולה באורך מטר ושמונים" (1902).

אחד משירי ההייקו המפורסמים שלו מבטא את המוות הקרב:
לי ההולך

ולך הנשאר

שני סתווים
(בתרגום איתן בולוקן)

שיקי נפטר משחפת בשנת 1902 בגיל 34.

 מורשתו 
ממוזער|אנדרטה ועליה הייקו מאת שיקי, מול תחנת מטסויאמה
ייתכן ששיקי היה זה שהציל את שירת הטנקה וההייקו המסורתית ביפן בתקופת מייג'י המודרנית. אף על פי שתמך ברפורמות בז'אנר הטנקה, הוא עשה זאת מתוך הכרה בלגיטימיות הספרותית של הצורה הקלאסית ולא מתוך רצון לבטל אותה. בעוד שכותבי הייקו מודרניים חורגים לעיתים ממשקל הצלילים המסורתי (5–7–5) ולעיתים אף מוותרים על קיגו – מילת עונה מחייבת בשירה הקלאסית – שיקי שמר על יסודות אלו. רפורמת ההייקו שלו לא ביקשה לנתק מהמסורת, אלא להחיות אותה.

הוא עמד על גדולתו של בוסון כמשורר ולא רק כצייר, ובזכות פרשנותם של שיקי תלמידיו על שירי בוסון, הו מוכר היום כחד מעמודי התווך של ההייקו.

ייחודו היה בגישה שהתבססה על "התבוננות ריאליסטית בטבע" – גישה שהושפעה מהשפעות ריאליסטיות מערביות, בדומה לסופרים אחרים בני תקופתו. השקפתו זו באה לידי ביטוי גם בהייקו וגם בטנקה שכתב.

 קישורים חיצוניים 

 אתר המגזין הוטוטוגיצו (ביפנית)

 הערות שוליים 

קטגוריה:משוררים יפנים
קטגוריה:שמות עט
קטגוריה:יפנים שנולדו ב-1867
קטגוריה:יפנים שנפטרו ב-1902