גאוגרפיה של מיאנמר

הגאוגרפיה של מיאנמר (באנגלית: Geography of Myanmar; מיאנמר ידועה גם בשם בורמה). מיאנמר היא המדינה הצפון־מערבית ביותר של יבשת דרום־מזרח אסיה, הממוקמת בחצי האי הודו-סין. שטחה 676,578 קמ"ר, מה שהופך אותה למדינה השנייה בגודלה בדרום־מזרח אסיה והגדולה ביותר ביבשת דרום־מזרח אסיה. המדינה, שצורתה כמעין עפיפון, משתרעת בין קווי הרוחב °10 ל־°20 לאורך 2,050 ק"מ, ובעלת שלוחה ארוכה המשתרעת לאורך החוף המערבי של חצי האי המלאי.

מיאנמר שוכנת לאורך גבול הלוחות הטקטוניים הלוח ההודי והלוח האירואסייתי, מדרום־מזרח לרמה הטיבטית. במערב גובלת המדינה במפרץ בנגל, ובדרום בים אנדמן. המדינה תחומה בין רכסי הרים שונים: הרי אראקן במערב ורמת שאן במזרח. בעמק המרכזי זורם נהר האיראוואדי, הנהר החשוב ביותר לכלכלת המדינה, שבאגנו מתגוררים כ־39.5 מיליון תושבים, בהם גם העיר הגדולה יאנגון. במדינה מתגוררות קבוצות אתניות מגוונות, ובהן 135 קבוצות המוכרות באופן רשמי. מיאנמר ממוקמת באופן אסטרטגי סמוך לנתיבי השיט המרכזיים של האוקיינוס ההודי, והייתה בעבר נקודת מוצא לדרכי סחר יבשתיות אל סין ממפרץ בנגל. המדינות הגובלות בה הן סין, הודו, בנגלדש, תאילנד ולאוס.

 שטח וגבולות 
שטח
שטחה הכולל של מיאנמר הוא 676,578 קמ"ר, מה שמציב אותה במקום ה־39 בעולם לפי גודל המדינות. מתוכם 653,508 קמ"ר הם יבשה ו־23,070 קמ"ר הם שטחי מים.

 גבולות ימיים 
הגבול הימי הדרומי של מיאנמר עוקב אחר נקודות הציון שסומנו על ידי מיאנמר ותאילנד, עד לנקודת המפגש הימית המשולשת עם איי אנדמן וניקובר של הודו. הגבול הימי בין הודו למיאנמר נמשך מדרום לאיי קוקו, ומשם ממשיך לעבר הגבול הצר של מיאנמר עם המים הבין־לאומיים של מפרץ בנגל. למיאנמר קו חוף באורך 2,227 ק"מ, הכולל איים וארכיפלגים רבים, שהבולט בהם הוא ארכיפלג מרגוי. שטח המים של המדינה הוא 23,100 קמ"ר, ואזור המים הכלכליים הבלעדי שלה משתרע על פני 532,780 קמ"ר.

 גבולות יבשתיים 
למיאנמר גבול יבשתי באורך כולל של 6,523 ק"מ, הגובל בחמש מדינות. שטחה הכולל של המדינה הוא 676,580 קמ"ר.

הגבול בין בנגלדש למיאנמר מתחיל בשפך נהר הנאפ אל מפרץ בנגל, ומשם פונה צפונה סביב רכס מָיוּ בקשת רחבה, ולאחר מכן ממשיך צפונה דרך גבעות צ'יטאגונג עד לנקודת משולש הגבולות עם הודו בפסגת טין מאתה. אורכו הכולל של הגבול הוא כ־270 ק"מ.

הגבול בין הודו למיאנמר פונה צפונה דרך גבעות צ'ין לעבר נהר טיאו. הוא עוקב אחר הנהר במעלה הזרם, ולאחר מכן ממשיך דרך נהרות שונים סמוך למדינת מניפור, לפני שהוא פונה צפונה־מזרחית דרך רכס פטקאי אל מעבר צ'אוקן וגבעות מישמי. אורכו הכולל של הגבול הוא כ־1,468 ק"מ.

נקודת מפגש הגבולות עם סין והודו הוא אזור סכסוך הגבול הסיני־הודי, אך בפועל היא מצויה צפונית למעבר דיפו. הגבול בין סין למיאנמר ממשיך צפונה־מזרחה לעבר הר הקאקאבו ראזי, במרחק של כקילומטר אחד ממערב לפסגתו. משם הוא פונה דרומה־מזרחה ועוקב אחר רכסי הנגדואן והגאוליגונג בקווים בלתי סדירים רבים לעבר נהרות טאפּינג ושְׁוֵלי. בהמשך פונה הגבול דרומה־מזרחה דרך הרי שאן הרחוקים, תוך שהוא עוקב אחרי רכסים ונהרות, עד הגיעו לנהר המקונג. הגבול נמשך לאורך נהר המקונג עד לנקודת מפגש הגבולות עם לאוס. אורכו הכולל של הגבול הוא כ־2,145 ק"מ.

גבול לאוס-מיאנמר עובר כולו לאורך נהר המקונג, מנקודת מפגש הגבולות המשולש עם סין ועד לנקודת מפגש הגבולות המשולש עם תאילנד, במקום שבו נשפך נהר הקוק אל נהר המקונג. אורכו הכולל של הגבול הוא כ־238 ק"מ.

הגבול בין מיאנמר לתאילנד עובר תחילה לאורך נהר הקוק ונהר סאי, ולאחר מכן נמשך ביבשה בקווים בלתי־סדירים דרומה דרך רכס דאן לאו. משם הוא פונה דרום־מערבה אל נהר הסלווין, ולאחר מכן עוקב אחר נהר המוי. בהמשך עובר הגבול שוב ביבשה דרך הרי טנאסרִים לכיוון חצי האי המלאי. סמוך למחוז פראצ'ואפ קהירי קהאן מתקרב הגבול עד כ־11 ק"מ למפרץ תאילנד. משם הוא נמשך דרומה אל נהר קראבורי, שאחריו ממשיך לכיוון שפך רחב, ולבסוף מסתיים בים אנדמן. אורכו הכולל של הגבול הוא כ־2,416 ק"מ, והוא הארוך ביותר של מיאנמר.

 אקלים 
ממוזער|מפת מיאנמר (בורמה) לפי סיווג האקלים של קופן
באזורי השפלה של מיאנמר, שמתחת ל־1,000 מטרים, שורר אקלים מונסוני טרופי. בעונת המונסון הדרום־מערבי (יוני–ספטמבר) שורר מזג אוויר חם, לח וגשום עם עננות רבה. לעומת זאת, בעונת המונסון הצפון־מזרחי (דצמבר–אפריל) שורר מזג אוויר מתון יותר, עם טמפרטורות נמוכות יחסית, לחות פחותה, עננות מועטה וכמות משקעים מצומצמת.

במיאנמר נהוג לחלק את השנה לשלוש עונות עיקריות: עונת המונסון הצפון־מזרחי, הקרירה והיבשה, הנמשכת מסוף אוקטובר ועד אמצע פברואר; העונה החמה והיבשה שבין עונות המונסון, הנמשכת מאמצע פברואר ועד אמצע מאי; ועונת המונסון הדרום־מערבי, הגשומה, הנמשכת מאמצע מאי ועד סוף אוקטובר. באופן עממי מכנים אותן "עונת החורף", "עונת הקיץ" ו"עונת הגשמים", בהתאמה. תצורת רכסי ההרים והעמקים במדינה יוצרת אזורים מתחלפים של משקעים כבדים מול אזורים בעלי משקעים מתונים יותר בעונת המונסון, כאשר עיקר הגשמים מגיעים מהמונסונים הדרום־מערביים.

במישורי ההר של מיאנמר משתנה האקלים בהתאם לגובה: בגובה של כ־2,500 מטר שורר אקלים ממוזג־תת־טרופי, סביב 3,000 מטר אקלים ממוזג, ובגובה של כ־3,500 מטר ומעלה אקלים קריר ואלפיני. מעל אזור האקלים האלפיני שורר אקלים קר וקשה, המזכיר אקלים טונדרה ואף ארקטי. באזורים הגבוהים, ובעיקר בצפון המדינה, יורדים שלגים כבדים. המרחק מן הים משפיע גם הוא על הטמפרטורות, ובאזורים ההרריים הפנימיים עשוי להיות הבדל יומי של עד 12 מעלות צלזיוס בטמפרטורה, אף על פי שהמדינה ממוקמת ברוחב גאוגרפי טרופי. 
להלן 4 דוגמאות של אקלים באזורים שונים במיאנמר:-
 נתוני אקלים, טמפרטורות ומשקעים ממוצעים ביאנגון בין השנים 1981–2010

 נתוני אקלים, טמפרטורות ומשקעים ממוצעים בנייפידאו בין השנים 1981–2010

 נתוני אקלים, טמפרטורות ומשקעים ממוצעים במנדליי בין השנים 1981–2010

 נתוני אקלים, טמפרטורות ומשקעים ממוצעים במיטקינה בין השנים 1981–2010

 הרים 
הרי מיאנמר יוצרים חמישה אזורים פיזיוגרפיים נפרדים.

הרי הצפון
ממוזער|הר פופה, הר געש רדום בשפלה המרכזית
ממוזער|הרים ליד פינדאיה ברמת שאן
ממוזער|נוף של חפא-אן מהר זווגאבין בגבעות הדרום-מזרחיות
ההרים הצפוניים מתאפיינים ברכסים מורכבים המרוכזים סביב הקצה המזרחי של הרי ההימלאיה ובגבול הצפון־מזרחי של הלוח ההודי–אוסטרלי. הרכסים בקצה הדרומי של מערכת הנגדואן יוצרים את הגבול בין מיאנמר לסין. הקאקאבּוֹ ראזי (Hkakabo Razi), הנקודה הגבוהה ביותר במדינה המתנשאת ל־5,881 מטרים מעל פני הים, נמצאת בקצה הצפוני של המדינה. הר זה הוא חלק מסדרת רכסים מקבילים המשתרעים מרגלי ההימלאיה ועד לאזורי הגבול עם מדינות אסאם, נאגאלנד ומיזוראם שבהודו.

המישורים שבמרכז המדינה

מיאנמר מתאפיינת במישורי המרכז המשתרעים מצפון לדרום בין מספר רכסי הרים שונים. מישורים אלו נותבו לעומק בידי נהרות רבים, והם מהווים את אגן הניקוז של נהרות מרכזיים כגון נהר האיירוואדי, נהר הצ'ינדווין ונהר הסיטטאונג. רכס באגו (Bago Yoma), הידוע גם כרכס פגו, הוא רכס הרים בולט אך נמוך יחסית, המפריד בין נהר האיירוואדי לנהר הסיטטאונג בדרום־מרכז מיאנמר. מישורי המרכז מנוקבים גם ברכסי הרים קטנים יותר, ובהם רכס זיביו טאונגדאן, רכס מין־וון טאונגדאן, רכס חמן־קין טאונגדאן ורכס גנגאו טאונגדאן. הר פופה (Mount Popa), הר געש כבוי ואתר פולחן נַאט, מתנשא ובולט מעל סביבתו מתוך מישורים אלו.

רכסי ההרים המערביים

הרכסים המערביים מתאפיינים ברכס ארקן (Arakan Mountains), המשתרע ממדינת מניפור שבהודו דרך מערב מיאנמר דרומה, לאורך מדינת ראקין, כמעט עד כף נגרייס שעל חופי מפרץ בנגל באזור איירוואדי. הרים אלה מופיעים מחדש כאיי אנדמן וניקובר בים אנדמן. רכסי ההרים בנויים מסלעים גבישיים עתיקים, ומפרידים בין חוף ארקן לשאר חלקי המדינה. רכס ארקן כולל את גבעות נאגה, גבעות צ'ין ורכס פטקאי שבו נכללות גם גבעות לושאי. ממערב לרכס זה משתרע חוף ארקן של מפרץ בנגל, המאופיין בארכיפלגים בולטים ובשוניות אלמוגים.

רמת שאן

במזרח מיאנמר מתנשאת רמת שאן (Shan Plateau) בחדות מעל השפלה המרכזית, במדרגות שגובה כל אחת מהן כ־600 מטרים. הנקודה הגבוהה ביותר בגבעות שאן היא לוי פאנגנו (Loi Pangnao), המתנשאת לגובה 2,563 מטרים, והיא אחת הפסגות הבולטות ביותר בדרום־מזרח אסיה. גבעות שאן יוצרות יחד עם גבעות קרן, רכס דאונה (Dawna Range) ורכס טנאסרִים גבול טבעי עם תאילנד, כמו גם אזור אקולוגי וכן אזור יערות הגשם ההרריים קיא־קרן (Kayah–Karen montane rain forests), המשתייך לרשימת "Global 200" של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) כעדיפות לשימור. הרמה נוצרה בתקופת המזוזואיקון והיא עתיקה בהרבה משאר רכסי ההרים במיאנמר, ובתחומה נוצרו שרשראות הרים ועמקים מוגבהים. האזור הבולט ביותר הוא אגן נהר הסלווין (Salween River), המשתרע על פני כ־283,000 קמ"ר.

הגבעות הדרום-מזרחיות

גבעות דרום־מזרח מיאנמר ומישורי טנאסרים (Tenasserim Plains) מתאפיינים בחופים מערביים הנשענים על רכס טנאסרים (Tenasserim Range). מישורי טנאסרים מורכבים ברובם מהמדרונות המערביים של בילאוקטונג (Bilauktaung), החלק הגבוה ביותר של רכס טנאסרים, הממשיך דרומה ומהווה את הרכס המרכזי של חצי האי המלאי. רכס דאונה (Dawna Range) משתרע גם הוא לאורך חלקו הצפוני של "זנב" טנאסרים במיאנמר. אזור זה כולל גבעות חשובות מבחינה תרבותית ודתית, בהן הר צווגאבין (Mount Zwegabin) וקיאיקתיו (Kyaiktiyo), הנחשב לאתר עלייה לרגל חשוב. מול חופי האזור מתרוממות איים בולטים היוצרים ארכיפלגים עם שוניות אלמוגים, ובראשם ארכיפלג מרגווי (Mergui Archipelago).

 נהרות 
ממוזער|חופי נהר אירוואדי בניאונג-או, באגאן
נהר האיראוודי הזורם לאורך 2,170 קילומטרים,WWF (1 May 2018). The Ayeyarwady River and the Economy of Myanmar. WWF. ISBN 978-2-940443-06-2.Scott, James George (1911). "Irrawaddy" . In Chisholm, Hugh (ed.). Encyclopædia Britannica. Vol. 14 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 839. הוא הנהר הראשי של מיאנמר, זורם מצפון לדרום דרך אגן מרכז מיאנמר ומסתיים בדלתה רחבה. נהר המקונג זורם מהרמה הטיבטית דרך מחוז יונאן שבסין וצפון-מזרח מיאנמר אל תוך לאוס. האגן עשיר במשאבי כרייה ובמערכות אקולוגיות יעריות. דלתת הנהר הפורה אחראית גם ל־60% מתפוקת האורז השנתית. לנהר ישנה חשיבות היסטורית, עם מקדשי באגאן שעל גדותיו ומולדתם של בני הקצ'ין ליד מקורותיו – מפגש הנהרות נְמַאי ומאלי.
ממוזער|נהר סלווין במה סאם לאפ בגבול תאילנד-מיאנמר
ממזרח זורמים נהרות סלווין וסיטונג לאורך המדרון המערבי של הרי שאן ולקצה הצפוני של רכס דאונה. נהר הסלווין מתחיל בסין, שם הוא נקרא נהר נו (סינית: 怒江; פין-יין: Nù Jiāng), וזורם דרומה דרך קו רוחב 17 מעלות דרך רכס שאן. נהר הסלווין נקרא "הנהר הזועם" במנדרינית עקב זרימתו המהירה המתפתלת בין ההרים לאורך כמעט כל אורכו של 2,400 ק"מ. באזור הצפוני-מזרחי הצר של מיאנמר, הנהרות יֵה, היינצה, דאווי (טאווי), טנינתרי (נהר טנינתרי הגדול) ולנייה קצרים יחסית וזורמים אל ים אנדמן. דרומית יותר, נהר קראבורי מהווה את הגבול הדרומי בין תאילנד למיאנמר.Avijit Gupta, The Physical Geography of Southeast Asia, Oxford University Press, 2005. 

 תביעות ימיות 
ממוזער|אי הסבא, דאווי
למיאנמר יש את האזור הכלכלי הבלעדי ה-50 בגודלו, בשטח של 532,780 קמ"ר. הוא כולל יותר מ-17 איים ואת הארכיפלג מרגי.
 אזור סמוך: 44.4 ק"מ
 מדף יבשתי: 370.4 ק"מ או עד קצה השוליים היבשתיים
 אזור כלכלי בלעדי: 532,780 קמ"ר

 איים 
למיאנמר שייכים 14 איים במפרץ בנגל.

 שימוש בקרקע ומשאבי טבע 
שמאל|ממוזער|180 פיקסלים|מכרה ירקן בהפקאנט
אדמה חקלאית 16.56% גידולים קבועים 2.25% אדמה אחרת 81.20% (2012) אדמה מושקית 21,100 ק"מ 2 (2004) סך משאבי המים המתחדשים 1,168 קילומטר מעוקב (2011)
מאז העת העתיקה, מיאנמר ידועה בשפע המשאבים הטבעיים שלה. השם בסנסקריט סוברנהבומי (Suvarnabhumi, בכתיב בורמזי: သုဝဏ္ဏဘူမိ) שימש להתייחסות לאזור שבמיאנמר התחתית ולעיתים גם בתאילנד במשך אלפי שנים. המשאבים העיקריים כוללים, נפט, עץ טיק, סוגי עץ נוספים, בדיל, אנטימון, אבץ, נחושת, טונגסטן, עופרת, פחם, שיש, אבן גיר, ירקן, אבני אודם, ספיר, גז טבעי, ואנרגיה הידרו-אלקטרית. מאז 2010 חלה עלייה משמעותית בהשקעות זרות ישירות בתחום החילוץ. פרויקטים חדשים בהיקף גדול, כמו צינור קיאוקפו (Kyaukphyu Pipeline) וסכר מייטסון (Myitsone Dam), עוררו מחלוקות בתוך המדינה, במיוחד בנוגע לתפקיד סין בפרויקטים אלו.

 סיכונים טבעיים 
שמאל|ממוזער|240x240 פיקסלים|סדק גדול במינגון פאהטודאוג'י שנגרם כתוצאה מרעידת האדמה של אווה בשנת 1839.
הסיכונים הטבעיים כוללים רעידות אדמה הרסניות וציקלונים. הצפות וסחפים נפוצים בעונת הגשמים בין יוני לספטמבר. בנוסף, מתקיימים לעיתים בצורות מחזוריות.

 רעידות אדמה 
מיאנמר שוכנת במפגש הלוחות ההודיים, הלוח האירו-אסיאתי והלוח המיקרו-בורמה. הן אזור הלוח הודו–אירופה והן גבולות לוח הודו–בורמה מהווים מוקדי רעידות אדמה תכופים. השבר הסאגייני, שהוא שבר טרנספורמציה ימנית-צידית של היבשת, חוצה את המדינה מצפון לדרום. השבר אחראי לרעידות אדמה רבות שגרמו לנזק בהיסטוריה של המדינה, כגון רעידת אדמה אווה משנת 1839. רעידות אדמה רבות בעוצמה במגניטודה 6–8 בסולם ריכטר גרמו לנזקים במדינה, לדוגמה רעידת האדמה באיי ניקובר משנת 1881, רעידת האדמה באיי אנדמן משנת 1941 ורעידת האדמה באוקיינוס ההודי משנת 2004.

 ציקלונים 
מיאנמר נפגעת גם מציקלון עוצמתי בערך אחת לשנתיים. השכיחות הגבוהה ביותר של ציקלונים עוצמתיים מתרחשת במהלך נובמבר ומאי. במאה האחרונה, נתוני יצירת הציקלונים באוקיינוס ההודי הצפוני מצביעים על עלייה משמעותית ביצירת ציקלונים במהלך חודשים אלו. הציקלון המזיק ביותר שפגע במיאנמר היה ציקלון נרגיס באפריל–מאי 2008; עם שינויי האקלים המתמשכים, האוקיינוסים צפויים להתחמם, דבר העלול לגרום לציקלונים להיות עוצמתיים והרסניים יותר למיאנמר.

 סביבה 
ממוזער|כריתת יערות במיאנמר במהלך התקופה הקולוניאלית הבריטית .
בעיות סביבתיות כוללות בירוא יערות; זיהום תעשייתי של האוויר, הקרקע והמים; תברואה וטיפול במים לקויים התורמים להתפשטות מחלות. שינויי אקלים צפויים גם הם להשפיע משמעותית על מיאנמר, כגון העלאת שכיחות ועוצמה של בצורת ותופעות מזג אוויר קיצוניות.

ב-2020 נערכה הערכת המערכות האקולוגיות של ברשימה אדומה של IUCN עבור מיאנמר, שכללה 64 סוגי מערכות אקולוגיות יבשתיות ב-10 ביומות (יחידות אקולוגיות אזוריות גדולות). מתוך 64 סוגי המערכות הללו, אחת אושרה כקרוסה/הרוסה, שמונה הוגדרו כבעלות סיכון קריטי, תשעה הוגדרו כבעלות סיכון גבוה, שנים-עשר הוגדרו כפגיעות, שלושה הוגדרו כקרובות לסיכון, ארבעה-עשר הוגדרו כפחות חשופות, ושבעה-עשר הוגדרו כנתונות חסרי מידע. 64 סוגי המערכות היבשתיות כללו חמש מערכות מים מלוחים-תימיים, מערכת תת-קרקעית יבשה אחת, אגם אחד, חמש ביצות פלסטריות, ארבע מערכות קוטביות/אלפיניות, שתים-עשרה סוואנות ומרבצי דשא, שתי מערכות חוף, שתי מערכות חוף-סופראליטוריאליות, שבעה יערות ויעריות ממוזגות-בוריאליות, ועשרים וחמישה יערות טרופיים ותת-טרופיים.

ניתוח בינלאומי מודרני באמצעות ציוד חישה מרחוק הציע כי קיימים 3,316 קמ"ר של מישורי גאות ושפל במיאנמר, מה שמציב את המדינה במקום השמיני מבחינת שטח מישורי הגאות והשפל.

 סביבה – הסכמים בינלאומיים 
מיאנמר חברה בהסכמים בינלאומיים בתחום הסביבה ובין היתר: מגוון ביולוגי, מדבור, מינים בסכנת הכחדה, חוק הים, איסור ניסויי נשק גרעיני, הגנה על שכבת האוזון, זיהום ימי, עץ טרופי 83 ועץ טרופי 94.

 ראו גם 
 גבול לאוס–מיאנמר
 מקונג
 ים אנדמן
 קישורים חיצוניים 

 אטלס המגוון הביולוגי הימי של מיאנמר אונליין
 רמסאר - בורמה
 בורמה - גאוגרפיה
 הגאולוגיה של בורמה (מיאנמר)

 הערות שוליים 

קטגוריה:מיאנמר: גאוגרפיה
קטגוריה:מיאנמר
קטגוריה:גאוגרפיה לפי מדינה
קטגוריה:דרום-מזרח אסיה: גאוגרפיה לפי מדינה
קטגוריה:אסיה: גאוגרפיה לפי מדינה