חנה יצחקי

חנה יצחקי (1920 – 2006, אפיקים) הייתה ניצולת שואה, פסלת קרמיקאית, מורה לאמנות, חברת קיבוץ אפיקים. ילידת גרמניה. עלתה ארצה מהולנד ב-1945 בעלייה הבלתי ליגלית.

תולדות חיים 
חנה יצחקי נולדה בשנת-1920 כילדה רביעית, להוריה רצי דים (Ratzi Dym) ילידת אוסטרו-הונגריה (1895-1995) והרב דר' יקותיאל יעקב נויבאואר (Yekutiel Jacob Neubauer) יליד לייפציג גרמניה (1895-1945), בחוות הרמנסברג בגרמניה. הוריה נישאו בגיל צעיר. רצי אמה הייתה אשה מעשית עצמאית ברוחה, רציונלית ובעלת תפיסה מודרנית על חירות האדם ואחרויותו למעשיו. אביה היה מוסמך לרבנות וגם למד באוניברסיטה משפטים ושפות שמיות, בגיל 23 קבל תואר דוקטור בהצטיינות. ב-1918 רכש הרמן נויבאואר, סבה של חנה את חוות הרמנסברג ליד רגנסבורג בכוונה לספק מזון למשפחה ולהגשים את חלומותיו למשק פרטי וישיבה שבראשה יעמוד אביה של חנה, כשהכוונה הייתה לטפח שם חלוצים דתיים ברוח תורה ועבודה. בחווה הוכשרו צעירים שהתעתדו לעלות לארץ ישראל, ביניהם משה אונא מחלוצי הקיבוץ הדתי בארץ וממנהיגי הפועל המזרחי לימים המפד"ל. ב-1923 עברה המשפחה לווירצבורג שם קבל אביה משרת מורה בסמינר למורים היהודי. חנה למדה שם בבית ספר יסודי והצטרפה לתנועת הנוער 'עזרא', שאביה היה ממעצבי דרכה.

עם גבור הסכנות ליהודים בגרמניה ב-1933, ואחרי שהאב קיבל מכתב איום, המשפחה עברה לאמסטרדם שנראתה אז בטוחה יותר, שם לימד הרב יקותיאל כמורה לתלמוד ופדגוג, ב-1935 הוא נחשב כ'רכישה משתלמת' לצוות ההוראה ומונה לרקטור של סמינר הרבנים האשכנזים באמסטרדם. חנה למדה שלוש שנים בבית הספר התיכון היהודי והייתה גם חברה בתנועות נוער ציוניות. היות שהייתה לה התנגדות פנימית הן לציונות והן לאדיקות הדתית, היא עברה בהסכמת אמה ללמוד בבית ספר מקצועי לאמנויות (Kunstnijverheidschool) שבו הייתה אווירה חופשית יותר. היא למדה גרפיקה והוראת אמנות וסיימה את לימודיה ב-1940. במאי שנה זו נכבשה הולנד על ידי הגרמנים. משפחת נויבאואר זכו לדחייה מגירוש למחנות הריכוז, בגלל היותה בעלת נתינות טורקית. חנה ראתה בנתינות הטורקית זכייה ב'פרס הגדול בפיס'. הם זכו בנתינות זו כיוון שהסבא הרמן נויבאואר נולד ביאסי (כיום ברומניה), שהייתה בעבר חלק מהאימפריה העות'מאנית. את מסמך הנתינות קבלו בקונסוליה הטורקית בברלין ב-1933, כדי לאפשר להם כניסה להולנד. מצוידים במסמך זה בני משפחת נויבאואר, לא נאלצו להישמע לתקנות נגד יהודים, לא ענדו טלאי צהוב ולא הוכרחו למסור את כלי הכסף והרדיו שלהם, אף על פי שעל המסמך הייתה גם חותמת J. חנה יצרה קשרים עם המחתרת ההולנדית ועם כישוריה האמנותיים עזרה בזיוף מסמכים ובהעברת ילדים ומבוגרים למקומות מסתור.

באוקטובר 1943, נתפסו בני המשפחה במשלוח האחרון של יהודי אמסטרדם ונכלאו בתיאטרון היהודי. חנה שרצתה לברוח עוד לפני כן, אך נמנעה מלעשות זאת כדי שלא יפגעו בהוריה, החליטה לברוח מהמשלוח. לאחר שקראו בשמות בני משפחתה ומחקו את שמה מהרשימה, אמרה לשוטר ששמר על המשלוח ששכחה את התיק שלה, עלתה ליציע התיאטרון והסתתרה שם מתחת למיטה והמתינה. באותו ערב נלקחו גם עובדי המקום והיא שמעה אישה צועקת: ' אבל למה אני -יש לי חותמת !'. ממסתורה ראתה את מגפי הגרמנים שחיפשו אם נשאר מישהו. אחרי שכולם הלכו עלתה על גג התיאטרון והרגישה משוחררת. אחר כך ירדה ועברה דרך גגות, בתים וחצרות, הגיעה לביתה הריק וישנה שם. למחרת יצרה קשר עם ליאו פאן דר הולסט (Leo van der Holst ) מארגון המחתרת ההולנדי Pro Juventute.

חנה שרדה את השואה בזהויות נוצריות שונות, ובסוף המלחמה נישאה לבחור יהודי שאתו חייתה. כתוצאה מהמלחמה חשה אכזבה ומעין התאבנות רגשות ואובדן דרך.

תולדות חיים – אחרי העלייה ארצה
חנה עלתה ארצה בעליה בלתי ליגלית בספטמבר 1945 כשהיא בחודשי הריון ראשון, בנה הבכור אורי נולד ב-1946, היא התגוררה באזור חיפה בלי בעלה והתפרנסה מהוראת ציור בבתי ספר שונים, ב-1950 לאחר גירושיה, חיפשה מקום שבו יקל עליה לחיות כאם יחידה והתקבלה כמורה שכירה לאמנות בקיבוץ אפיקים. ב-1951 נישאה ליוסף יצחקי (איצקוביץ) (יליד קלצק 1911) שעלה ארצה מארצות הברית ב-1934. יוסף היה חלוץ אידיאליסט ומשכיל בוגר סמינר למורים שליד הישיבה יוניברסיטי בניו יורק. במקביל לעבודת החקלאות היה גם מחנך מורים ומבוגרים בהנחלת הלשון, יהדות וספרות. הקשר עמו היה עבור חנה מעין חזרה לאווירת הבית בו גדלה. באפיקים הם גידלו ביחד את אורי ואת ילדיהם המשותפים גינת, יונת, אילאיל ולוטן.

ב-1951 יצאה חנה להשתלמות מטעם משרד החינוך וגילתה שם את הקרמיקה, אצל המורה הדוויג גרוסמן, אמנית הקרמיקה שהקימה בארץ זרם שלם של קרמיקה ארץ ישראלית. חנה המשיכה בשנות ה-1950 לנסוע בקיץ ללמוד אצל הדוויג. והקימה בקיבוץ חוגי קרמיקה מקומיים ואזוריים. ב-1952 בנתה חנה תנור לבנים לשריפת הקרמיקה בעץ, בעזרת הפסל רודי ליהמן, היא שיתפה את ילדי הקיבוץ בבניהוהם עזרו לה בתיעוד והיו 'שומרי האש' בלילות.

פעולת שריפת הקרמיקה באש, הייתה חוויה משמעותית וכנראה גם תירפויטית לחנה, אולי כך יצרה את עצמה מחדש, יחד עם ילדי הקיבוץ עברה תהליך מעין פולחני שחיבר אותה אל החיים ושחרר אותה מההשפלה של מלחמת העולם. ב-1957 כתבה חנה בעלון אפיקים את גישתה לאמנות עממית. ב-1959 היא כתבה מאמר באותו עלון בשם 'אני החומר', שלימים יהפוך גם שמו של הספר שאותו הוציאו בנותיה לזכרה.

ב-1960 נקנה התנור החשמלי וכך הסתיים ההווי של לילות השריפה. חנה שלא פסקה מללמוד כל הזמן גם להוראה וגם בקרמיקה, הזמינה אליה את הקרמיקאית פנינה זמיר-עמיר כדי ללמוד ממנה את מלאכת הגלזורות ובעקבות זאת נוצרה ביניהן ידידות ממושכת. התנור החשמלי והגלזורות פתחו בפניה אפשרויות נוספות והתחזקה בה השאיפה להשתחרר מההוראה בבית הספר כדי להתמסר ליצירה בקרמיקה. שנים אלו היו רצופות בהתדיינויות עם הקיבוץ, משום שהובן שעליה להצדיק את קיומה מבחינה כלכלית. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 העניק לה הקיבוץ יום וחצי 'ימי יצירה' בשבוע, כדי לנסות להפוך את יצירותיה לענף מכניס. ב-1965 הסבירה בעלון הקיבוץ, שניתן לה זמן מועט מדי לעיסוק האמנותי ולכן אינה חשה עצמה קרמיקאית ממשית, יצירותיה באותה תקופה היו בעיקר אמנות שימושית, קערות, צנצנות, ספלים וצלחות, שנמכרו לחברים ב"אספקה קטנה". אבל חנה לא נטתה לייצור תעשייתי.

בשנים 1965–1970 יצאה חנה למחזור השתלמויות נוסף, באוניברסיטת חיפה, שהיו משמעותיות בהתפתחותה האמנותית. ב-1970 נחנך בקיבוץ בית מלאכה חדש שתוכנן על ידה, לצרכיה ולצורכי בית הספר. שוב עלו רעיונות על ייצור מסחרי, אך הם לא מומשו. לעומת זאת הקיבוץ נתן לה שני 'ימי עבודה' בשבוע לעבודה בחוג אזורי לקרמיקה ( החוג התקיים עד 1988). מלבד הכלים השימושיים יצרה גם פסלונים קטנים של דמויות שעיבוד צורתן בעבודת אובניים. באמצע שנות השישים הופיע נושא החנוכיות, שהפך יסוד מרכזי בעבודתה, חנה חקרה חנוכיות ונרות-שמן עתיקים וכך התחברה למסורת היהודית בדרך חילונית שהתאימה לקיבוץ. הדמויות הכנעניות באחת החנוכיות הראשונות שיצרה 'חנוכית המכבים' כאילו הכריזו על כוונתה. כמו כן תמיד חקרה צורות מהטבע פירות העונה, ספרי אמנות מתרבויות שונות, מזרקות שבנו ערבים בבקעה ותמיד שאפה ללמוד ולהכיר עוד.

בשנות השבעים והשמונים רווח ליצחקי בתנאי היצירה אך החיים הקשו עליה, בשל בעיות בריאות יצאה לפנסיה מוקדמת, והשתתפה בשתי תערוכות קבוצתיות. בשנת 1973 נפטר בעלה יוסף לאחר מחלה קשה. והיא סבלה מבדידות, מתוך מחויבות לחיים המשותפים בקיבוץ, נענתה לפנייה לארח בבית המלאכה עובדות קשישות ואמנית קרמיקה מתחרה, דאגה לצרכיהן ואצרה תערוכות מקומיות של יצירותיה ויצירותיהן. לצד ההתגברות על קשיים ופיתוח חייה המקצועים יצרה קשר עם ידיד חדש אלכס ברקוביץ שהיה שותף לסירוגין בחייה. היא שחתה בבריכה ועסקה בסקי מים עד גיל מאוחר.

בשנת 1982 נפל בנה הצעיר לוטן במלחמת לבנון הראשונה, חנה פעלה רבות להנצחתו. היא הקימה את 'בית לוטן' במושב אדרת שבהרי ירושלים וכמו כן תרמה לקהילה הקיבוצית ספר תורה שנכתב לזכר לוטן. זו לא הייתה חזרה בתשובה אלא ניסיון ייחודי להפוך את המסורת היהודית לנחלה חילונית. הספר נתרם בטקס חגיגי לבית הכנסת שב'היברו יוניון קולג'' בירושלים. בשנים אלו יצרה יותר ויותר קרמיקה פיסולית תוך התבססות על הצורות הכדיות, בסדרות של פסלוני דמויות קטנות מן המסורת היהודית כגון נגנים, הורה וילד, מלך ומלכה, רקדני מסיכות פולחניים (לעיתים זועקים), דמויות צנצנות נשיות, פסלוני ציפורים ותרנגולות, פסלי פירות ופרחים מסביבת מגוריה (פרח הבננה, תרמילי פקאן ורימונים).

בשנים 1985 ו-1986 השתתפה בתערוכת קבוצתיות אך לא עסקה בשיווק עצמה ורק לאחר 1998 הציגה תערוכות חשובות. בשנת 1994 הכין איתה הקיבוץ סרטון קצר בנושא החנוכיה.

בשנת 1999 זכתה יצחקי בפרס לעידוד יוצרים מטעם המועצה האזורית עמק הירדן.

תערוכות יחיד
 1986 – "לדבר אל החומר", כפר סבא, בית תרבות על שם חיים רייזל.
 1998 – "חנוכיות ואיצטרובלים", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקוב מאוחד.
 1999 – "אורות מן החומר: חנוכיות של היום", 'מכון כרם', ירושלים.
 2002 – "מזרקות", 'בית גבריאל', צמח, עמק הירדן.

תערוכות משותפות
 1970 – "קרמיקה ישראל 70", מוזיאון תל אביב.
1971 – "שבוע הציור והפיסול בישראל", ביוזמת משרד החינוך.
 1979 – " תערוכת קרמיקה ישראלית", מלון פלאזה, טבריה.
 1985 – "חנוכיות בנות זמננו -קרמיקה", בית 'יד לבנים', חולון.
 1999 – "תערוכה של אמנים מקומיים, מכללה אזורית עמק הירדן.
 2000 – הביאנאלה הישראלית לקרמיקה 'חרס 2000', מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.

אני החומר
את הספר "אני החומר חנה יצחקי קרמיקאית", כתבו, ערכו, עיצבו והוציאו לאור, בנותיה גינת בסוק-יצחקי, אילאיל סיטון וחתנה עידו בסוק. השם "אני החומר", הייה כותרת של מאמר שכתבה חנה במאי 1959, בעלון אפיקים. במאמר שמוקדש לתלמידיה בחוג לקרמיקה, היא כותבת כאילו החומר הוא הכותב את תולדותיו ויחסו לאנושות.

את המבוא לספר כתב גדעון עפרת תחת הכותרת 'חבירה ביד ובחרס'. והוא כתב שהתמזל מזלה של חנה יצחקי ללמוד אצל מי שמוכרת כאם הגדולה של אמנות החרס בישראל. הוא מספר שבשנת 1985 אמרה חנה יצחקי ש'המורה שלי הייתה מאוד קיצונית, היא דרשה לשמור על האופי של החומר'. עפרת מציין שחנה לא החמירה היא אמרה הן לגלזורה אם כי באיפוק ובה בעת הקפידה על כריית החימר יחד עם תלמידיה באדמת עמק הירדן. עפרת ציין שבעבודותיה המוקדמות נשאה יצחקי את המסר הגרוסמני שבו הדגש היה על הצורה ולא על הברק החיצוני, אך בהגיעה לפרישה מוקדמת מעבודת ההוראה עשתה צעד גדול והמירה את האמנות השימושית בפיסול קראמי חופשי ורב פנים.

גינת בסוק-יצחקי כתבה בהמשך את 'חנה יצחקי- חיים ויצירה'. פרקי הספר הנותרים הם צילומים מרהיבים של יצירות רבות שלה לפי נושאים: אמנות שימושית, חנוכיות, הווי ומסורת, מן הטבע, תמונות קרמיות. צילמו אברהם חי, עליזה אורבך, דני זריהן, נורית דגאי ושגיא בן-יצחק.
ראו גם
 שואת יהודי הולנד
 המחתרת ההולנדית
 אלישבע אורבך
 התיאטרון ההולנדי

הערות שוליים

קטגוריה:ניצולות השואה: גרמניה