Nemo dat quod non habet

Nemo dat quod non habet (תרגום מילולי לעברית: אין אדם יכול לתת מה שאין לו) היא אמרה בלטינית המשמשת לרוב בהקשרים משפטיים, ומבטאת כלל יסודי בדיני הקניין. הכלל מוכר גם בגרסה "Nemo potest plus juris ad alieno transferre quam ipse habet" (אין אדם יכול להעביר לזולתו יותר זכויות ממה שיש לו). חריג בולט לכלל זה הוא כלל תקנת השוק, לפיו רוכש בתום לב ובתמורה יכול לזכות בבעלות בנכס, גם אם זכותו של המוכר הייתה פגומה.

מקור הכלל והשימוש בו
הכלל מופיע לראשונה בדיגסטה, קובץ החוקים שחוקק יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, והוא מיוחס שם למשפטן הרומי אולפיאנוס. הכלל היה נהוג הן ב והן במשפט היווני העתיק. מהמשפט הרומי הגיע הכלל לשיטות משפט רבות, והוא נהוג ברוב שיטות המשפט בעולם, אולם ברובן נהוג לצד הכלל גם החריג של תקנת השוק. הכלל אוזכר כחלק מן המשפט הבריטי על ידי הלורד דנינג בשנת 1949, בפסקה בה דיבר דנינג על המתח שיוצר הכלל בין ההגנה על הקניין לבין הזרימה של חיי המסחר. במשפט הישראלי אוזכר הכלל פעמים רבות בהקשרים שונים ככלל בסיסי בדיני הקניין.

שימושים בולטים בפסיקת בתי המשפט בישראל
הכלל מבטא עיקרון בסיסי בדיני הקניין, והוא אוזכר והובא פעמים רבות בפסיקת בתי המשפט בישראל בהקשרים שונים, במיוחד בתחום הקניין אך גם כמבטא עיקרון כללי החל בדיני החיובים, במשפט הציבורי ואף במשפט הפלילי. להלן כמה מהאזכורים הבולטים בתחומי המשפט השונים:
 בדיון נוסף כנען נגד ממשלת ארצות הברית, שהוא פסק דין בסיסי בדיני הקניין, הדן בשאלות של תקנת השוק במיטלטלין, קובע השופט תיאודור אור כי "הכלל הבסיסי בדיני קניין הוא שאין אדם יכול להקנות לאחר יותר זכויות מאלה המוחזקות על-ידיו (Nemo dat quod non habet)."
 בפסק דין בצר נגד צילביץ, שהוא פסק דין חשוב בדיני החוזים ובדיני הקניין, קבע השופט אליעזר גולדברג כי אם אדם התיימר למכור נכס שאינו שלו, לא יזכה לתרופת האכיפה לא בשל מגבלות הקשורות בדיני החוזים, אלא בשל "הכלל הגדול Nemo dat quod non habet".
 בפסק הדין התנועה לטוהר המידות נגד הכנסת, שעסק בעניין תיקון מס' 53 לחוק הרשויות המקומיות (בחירות) שנטען כי נועד לאפשר לראש הוועדה הקרואה בטבריה להתמודד בבחירות המוניציפליות, ונקבע כי הוא יחול על סבב הבחירות שלאחר הבחירות שבסמוך לאחר חקיקתו, השתמש השופט אלכס שטיין בביטוי "Nemo dat quod non habet" כדי להבהיר כי הכנסת אינה יכולה ליטול לעצמה סמכויות חקיקה מעבר לגבולות סמכות החקיקה שהוגדרו במגילת העצמאות והועברו ממועצת העם אל הכנסת הראשונה וממנה לכנסות שלאחריה.
 בפסק דין זגורי נגד מדינת ישראל השתמש השופט אלכס שטיין בכלל כדי להבהיר כי התביעה אינה יכולה להעביר לידי הנאשם יותר חומר מהמצוי בידה.

תרגום הכלל לעברית
המשמעות המילולית של הביטוי היא "אין אדם נותן מה שאין לו". שמואל אייזנשטדט בספרו "המשפט הרומאי, תולדותיו ותורתו" נותן גרסה שונה במקצת של הביטוי ("nemo dat qui non habet") ומתרגם אותו כ"מי שאין לו אינו נותן". עו"ד מאיר גובר, שכתב עבור המאגר המשפטי נבו מילון למונחים משפטיים בלטינית, מתרגם את "Nemo dat quod non habet" כ"אין אדם יכול להעביר יותר ממה שיש לו". הגרסה הנוגעת לזכויות, " Nemo potest plus juris ad alieno transferre quam ipse habet", תורגמה על ידי השופט מישאל חשין כ"אין אדם יכול להעביר לזולתו זכות שאין לו.". 

במשפט העברי

המושג התלמודי, "דבר שלא בא לעולם", מתאר התחייבות אדם כלפי חפץ שאינו קיים, או שלא נמצא בבעלותו של המקנה, דבר הגורם לבעייתיות בנוגע ליכולת האדם להחיל בחפץ חלות כלשהי, כדוגמת מכירה, הקדשה ומעשר. זאת משום שעל פי דיני הקניין בתלמוד, נכס הוא בר קניין רק אם היה מצוי בעולם בעת הקניין. בנוסף, נדרש שהנכס יהיה בבעלות המוכר בעת ביצוע העסקה. תפיסה זו מבוטאת באמצעות הקביעה התלמודית: "אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם". עיקרון זה דומה מאוד לעקרון "אין אדם נותן יותר ממה שיש לו" המבוטא בכלל Nemo dat quod non habet.

ביטוי תלמודי נוסף בו מבוטא הרעיון כי אין אדם נותן יותר ממה שיש לו הוא "מה מכר ראשון לשני - כל זכות שתבוא לידו".

הערות שוליים

קטגוריה:לטינית: מונחים משפטיים
קטגוריה:דיני קניין