אליזבת וילינג פאוול

אליזבת וילינג פאוול (באנגלית: Elizabeth Willing Powel; 21 בפברואר 1743 – 17 בינואר 1830) נמנתה עם נשות המעמד העליון הבולטות בארצות הברית בראשית דרכה, והייתה לדמות מרכזית בחיי החברה, הפוליטיקה והתרבות של פילדלפיה במחצית השנייה של המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19. כבת למשפחה רמת מעמד, וכאחותם, בתם ולימים גם רעייתם של ראשי עיריית פילדלפיה, נודעה פאוול כאישה אשר ביתה שימש מרכז לחיי התרבות והדיון הציבורי בעיר. בביתה התקיימו מפגשים קבועים של אנשי רוח, מדינאים ואנשי החברה הגבוהה, והם היוו מוקד חשוב בחיי הציבור של פילדלפיה.

בשנת 1774, בתקופת הקונגרס הקונטיננטלי הראשון, פתחה פאוול את דלתות ביתה בפני הצירים ומשפחותיהם, ואירחה קבלות פנים, סעודות וערבי חברה שהפכו לזירה חשובה של חילופי דעות והיכרות בין נציגי שלוש עשרה המושבות. בתום מלחמת העצמאות האמריקאית שבה למעמדה כנכבדה מבין נשות החברה של פילדלפיה, והקימה סלון אינטלקטואלי במסגרת "החצר הרפובליקנית", חוג מובחר של אנשי רוח, הוגים ופוליטיקאים שנטלו חלק בעיצוב החיים האזרחיים של הרפובליקה הצעירה.

פאוול ניהלה חליפת מכתבים ענפה עם דמויות מפתח בזירה הפוליטית של זמנה, ובהן ג'ורג' וושינגטון, שהיה מידידיה הקרובים והקשיב לעצתה בעניינים מדיניים. על פי המסורת, הייתה זו פאוול ששאלה את בנג'מין פרנקלין, בצאתו מוועידת החוקה, "מה השגנו, רפובליקה או מונרכיה?", והוא השיב: "רפובליקה, אם תוכלו לשמרה". האמרה, שתועדה לראשונה ביומנו של ג'יימס מקהנרי מיום 18 בספטמבר 1787, נודעה ברבות השנים כאחת האמרות המזוהות ביותר עם רעיון החוקה האמריקאית. בגרסאות מאוחרות של הסיפור, בעיקר במאה ה-20, הוסרה דמותה של פאוול מן התיאור ההיסטורי והוחלפה ב"אישה אלמונית" או ב"אזרחית מודאגת", והמקום שבו התרחש הדיאלוג הועבר מביתה של פאוול למדרגות היכל העצמאות.

בעלה, סמואל פאוול, היה מבין האישים האמידים והמשפיעים בעיר ונבחר פעמיים לכהונת ראש העירייה. עם פטירתו בשנת 1793 הוריש לה את עיקר רכושו, ופאוול נטלה על עצמה את ניהול עסקי המשפחה וענייניה הכלכליים. היא הקימה בית לאחיינה, ג'ון הייר פאוול, באחוזה הכפרית שירשה מבעלה, בעוד שאת בית המשפחה שבמרכז העיר מכרה. את שנותיה המאוחרות העבירה ברחוב צ'סנאט הסמוך להיכל העצמאות, שם התגוררה עד פטירתה ב-17 בינואר 1830. היא הובאה למנוחות לצד בעלה בבית הקברות של כנסיית כריסט צ'רץ'.

למעלה ממאה שנה לאחר מותה נרכש בית פאוול בידי החברה לשימור אתרי ציון של פילדלפיה, שופץ ונפתח לציבור בשנת 1938 כמוזיאון היסטורי. שניים מחדריו שוחזרו במוזיאונים בפילדלפיה ובניו יורק, ואילו אחוזת המשפחה הכפרית שולבה לימים בשטח שכונת פאוולטון וילג' בעיר.

 קורות חייה 
 שנותיה הראשונות 
ימין|ממוזער|180px|פורטרט של אליזבת, מעשה ידי אמן לא ידוע, בערך משנת 1760.
אליזבת נולדה בפילדלפיה ב-21 בפברואר 1743, לצ'ארלס וילינג ולאן לבית שיפן. המשפחה התגוררה בבית רחב-מידות בפינת רחובות ת'רד סטריט ו"סמטת וילינג". אביה, צ'ארלס, היגר לאמריקה מאנגליה בגיל שמונה-עשרה, ועסק במסחר בין-לאומי חובק-עולם. בזכות מעמדו הכלכלי והחברתי הבולט נבחר לשמש כראש עיריית פילדלפיה בשנים 1748 ו-1754. אמה, אן, השתייכה למשפחת סוחרים קווייקרית מבוססת, שהשתקעה במושבות האמריקאיות שלושה דורות קודם לכן אחר המעבר מאנגליה. אף שפרטי השכלתה של אליזבת לא נשתמרו, ההיסטוריון דייוויד ו. מקסי ציין בספרו כי רמת החיים הגבוהה של משפחתה אפשרה לה לגדול במסגרת חינוך פרטי, והיקף כתיבתה ואיכות לשונה מלמדים על השכלה רחבה ומעמיקה.

אליזבת הייתה אחת מבין אחת-עשרה צאצאי המשפחה: חמישה אחים ואחיות בכורים, תומאס, אן, דורותי, צ'ארלס ומרי, וחמישה צעירים ממנה, ריצ'רד, אביגייל, ג'וזף, ג'יימס ומרגרט. דורותי נישאה לוולטר סטרלינג בשנת 1753, מרי לוויליאם בירד השלישי בשנת 1761, ואן לטנץ' פרנסיס ג'וניור בשנת 1762. תומאס, הבכור, ירש את בית המשפחה לאחר מות אביהם בשנת 1754, כשנה לאחר לידת האחות הצעירה מרגרט. הוא הלך בדרכו של אביו, נבחר לכהונת ראש העירייה ונישא לאן מקול בשנת 1763. עם התרחבות משפחתו והולדת הילדים גברה הצפיפות בבית, והתגברו הלחצים החברתיים על אליזבת, הבכורה מבין האחיות שטרם נישאו, למצוא לה בן-זוג ולהקים בית משלה. בשנת 1768 נפוצו שמועות על אירוסיה לג'ון דיקינסון, מבוגר ממנה בעשור ומחבר החיבור המדיני רב-התפוצה "מכתבים של חוואי מפנסילבניה". במכתביה לאחותה מרי הכחישה אליזבת כל קשר עמו, והדגישה כי לו היה בדברים ממש, הייתה מרי נמנית עם הראשונות לדעת על כך.

 נישואיה 

אליזבת נישאה לסמואל פאוול (נולד בשנת 1738), בן למשפחה קווייקרית רמת-מעמד ומי שנמנה עם עשירי פילדלפיה ובני האליטה החברתית שלה. בגיל שמונה-עשרה ירש את הונו הרב מסבו, סמואל פאוול, שהיה מן המתיישבים הראשונים בפרובינציית פנסילבניה וממקימי החברה הקולוניאלית בעיר. אביו, שנשא אף הוא את השם סמואל, נפטר בשנת 1747 לאחר שזכה להצלחה ניכרת בעסקי המסחר, ובאותה תקופה קיצר את שם משפחתו לצורתו המעודנת, "פאוול". סמואל הצעיר השלים את לימודיו בקולג' של פילדלפיה בשנת 1759, ולאחר מכן יצא למסע לימודים ממושך בן שבע שנים ברחבי אירופה, במטרה להרחיב את השכלתו באמנויות ובתרבות. במהלך מסעו שהה ברומא, שם צויר דיוקנו בידי הציירת אנג'ליקה קאופמן, ונפגש עם האפיפיור קלמנס השלושה עשר. בהמשך ביקר באנגליה, שם הוטבל לנצרות האנגליקנית בעקבות חברו למסע, הרופא ג'ון מורגן.

נישואיהם של בני הזוג איחדו בין שתי משפחות סוחרים מן המעמד העליון בעיר, ויצרו ברית חברתית ותרבותית בין שניים ממוקדי ההשפעה המרכזיים בפילדלפיה. טקס הנישואין נערך ב-7 באוגוסט 1769 בכנסיית כריסט צ'רץ', ונוהל בידי הכומר ג'ייקוב דושה. חמישה ימים טרם החתונה רכש סמואל את הבית אשר נודע לימים בשם "בית פאוול", אחד מבתי המגורים המפוארים בעיר באותה עת. הבית נבנה בשנת 1765 בעבור צ'ארלס סטדמן, אשר לא התגורר בו מעולם, ונמצא ברחוב ת'רד הדרומי, במרחק קצר מבית ילדותה של פאוול. מצפון לביתם ניצב בית אחותה מרי, ובכך נוצר ריכוז משפחתי צפוף וקרוב.

לזוג פאוול נולדו ארבעה ילדים, וכולם מתו בגיל רך. הבן הבכור, סמואל הבן, נולד ב-29 ביוני 1770, והוטבל בכנסייה זמן קצר לפני מותו מאבעבועות שחורות ב-14 ביולי 1771. ב-6 באוגוסט 1771 עברה אליזבת לידה שקטה עם בת, שלפי מכתביה "בקושי הספיקה לנשום". לידה שקטה נוספת של הזוג נרשמה ב-2 באפריל 1772, ואילו הבן הרביעי, סמואל סי., נפטר בגיל שבועיים בלבד, ב-11 ביולי 1775. מות ילדיה הותיר בה צלקת רגשית עמוקה, ובמכתביה ניכרים צער, מלנכוליה ותחושת ריקנות מתמדת. היא שמרה קווצות שיער משני בניה שנקראו סמואל, ושבה והעלתה במכתביה את געגועיה לשאיפה שלא מומשה להיות אם.

 כמנהלת סלון ספרותי 
בשנת 1774, עם כינוס הקונגרס הקונטיננטלי הראשון בפילדלפיה, פתחה פאוול את ביתה בפני הצירים ומשפחותיהם, ואירחה מסיבות ערב, קבלות פנים ומפגשים חברתיים שהיו למוקד של חיי החברה והפוליטיקה בעיר. בתקופה שבה נשים הוחרגו כמעט לחלוטין ממוסדות השלטון ומהדיון הציבורי, שימש ביתה של פאוול, זירה ייחודית שבה יכלו להשמיע את קולן ולהשפיע בעקיפין על השיח המדיני. המפגשים בבית פאוול, שנערכו לפי כללי הנימוס והעידון של הסלונים הפריזאיים בני התקופה, הפכו עד מהרה לאחד ממוסדות החברה המרכזיים בפילדלפיה. פאוול עודדה שיח חופשי בענייני פילוסופיה ופוליטיקה, ולעיתים קרובות הביעה עמדות עצמאיות בענייני ממשל. אחותה, אן פרנסיס, כתבה לאחותן מרי בירד על "השליטה יוצאת הדופן [שיש לה] בלשון ועל שטף מחשבותיה". האציל הצרפתי פרנסואה-ז'אן דה שאסטליו ציין, כי "שלא כמקובל באמריקה", לא הבעל היה המנהיג האינטלקטואלי של הבית, אלא פאוול עצמה, "האישה התופסת את המקום המרכזי במשפחה". עוד הוסיף כי הייתה "משכילה ונבונה, אולם יתרונה הבולט הוא טעמה לשיחה והאופן האירופי המעודן שבו ידעה להשתמש בידיעותיה ובתבונתה".

יחד עם בעלה ייסדה פאוול בביתם שבשכונת סוסייטי היל מסורת של כינוסים מדיניים וחברתיים, שבהם נדונו סוגיות עקרוניות לעיצוב מוסדות השלטון של הרפובליקה החדשה. בין אורחיהם נמנו אישים מן השורה הראשונה של התקופה, ובהם בנג'מין ראש, המרקיז דה לה פאייט וג'ון אדמס. באחד ממכתביו תיאר אדמס כיצד השתתף בביתם ב"משתה חוטא למדי", כהגדרתו הפוריטנית, ופירט ביומנו את שפע המטעמים שהוגשו לשולחן: "גבינות וקרמים, ג'לי, מיני מתיקה למכביר, עשרים סוגי טארטים, כמהין, פודינגים מוקצפים ועוד מכל טוב. כל מה שיכול לשמח את העין ולפתות את החיך". משם, לאחר לגימה נמרצת של "פונץ', יין, פורטר, בירה וכיוצא באלה", טיפסו אדמס וחבריו למגדל כנסייה סמוכה כדי להשקיף על נוף העיר. אשתו, אביגייל אדמס, תיארה את פאוול כ"אישה רחבת דעת, רהוטה ונעימת שיח, אדיבה ונעימה הליכות, רבת קסם אישי וידידותית מאין כמוה".

 המהפכה האמריקאית 
ממוזער|250px|מראה ברחוב ת'רד מפינת רחוב ספרוס שבפילדלפיה (1799), מאת ויליאם ברץ', כאשר בית פאוול נראה מימין למרכז.
עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית בשנת 1775 נותרו פאוול ובעלה בפילדלפיה, העיר שהייתה אז מוקדה המדיני של שלוש עשרה המושבות. באותה שנה נבחר סמואל לכהונת ראש העירייה והחל את תפקידו ב-3 באוקטובר 1775. לאחר חתימת הכרזת העצמאות של ארצות הברית ביולי 1776, פורקו מוסדות השלטון הקולוניאליים, והוא נותר אחרון ראשי העיר שמונו בידי המונרכיה הבריטית. נאמנותו המדינית של סמואל נחשבה מעורפלת, ונראה כי נקט זהירות רבה ולא ביטא עמדות נחרצות באשר לתוצאות המאבק. גם עמדתה של פאוול עצמה בימי המלחמה נותרה לוטה בערפל. היא הביעה דאגה של ממש לגורלה של פילדלפיה, ובזמן השריפות הגדולות שפרצו בעיר ניסתה לשווא להציל את רהיטי ביתה של אחותה אן.

במהלך מערכת פילדלפיה הופקע בית פאוול בידי הכוחות הבריטיים, ששימש להם מפקדה בעת הכיבוש. פרדריק הווארד, הרוזן החמישי של קרלייל, קבע בו את מושבו בשעה שעמד בראש ועדת השלום הבריטית, אשר כשלה במאמציה להביא לסיום הסכסוך. הווארד ואנשיו שהו בבית כעשרה ימים ביוני 1778, והדבר אילץ את בני הזוג לעבור להתגורר באגף השירות ששימש את המשרתים. אף על פי כן שררו בין הצדדים יחסי נימוס והבנה; הווארד ציין ביומנו כי הסבו לארוחות משותפות ושוחחו בענייני מדינה, וכי ראה בבני הזוג "אנשים נעימים, בעלי תבונה רבה ואדיבות טבעית".

עם נסיגת הבריטים מן העיר נודעה פאוול כאחת מנשות החברה הבולטות של תקופת השיקום שלאחר המהפכה. היא הקימה בפילדלפיה את "החצר הרפובליקנית", סלון אינטלקטואלי שבו התקבצו מיטב אנשי הרוח והפוליטיקה של הדור המהפכני, לשעבר בני האליטה הקולוניאלית. במוסד זה, שהיה מראשוני הביטויים לחיי חברה פוליטיים ברפובליקה החדשה, נרקמו קשרים חברתיים ואידאולוגיים בין דמויות מפתח בעיצוב האומה האמריקאית. מעבר לחשיבותו הפוליטית, שימש הסלון של פאוול מוקד לעיצוב זהותה התרבותית של שכבת העילית החדשה, אליטה שידעה לשמר את מעמדה ולהתאימו לרוח הדמוקרטית המתהווה של ארצות הברית בראשית דרכה.

 הידידות עם ג'ורג' וושינגטון 

פאוול נמנתה עם מקורביו הקרובים והנאמנים של ג'ורג' וושינגטון, מפקד הצבא הקונטיננטלי ולימים נשיאה הראשון של ארצות הברית. היא הייתה גם בת לווייתה וידידתה של מרתה, רעייתו. ראשית היכרותם של בני הזוג פאוול עם משפחת וושינגטון התרחשה בשנת 1774, בהיות וושינגטון ציר בקונגרס הקונטיננטלי הראשון, עת סעדו יחד בבתי נכבדים בפילדלפיה ובהם בית פאוול. היכרותם הרשמית נערכה חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1779, בנשף חגיגי לרגל חג "הלילה השנים-עשר" שאירחו הזוג פאוול, ובו השתתפו גם בני הזוג וושינגטון לציון יום נישואיהם העשרים. עם שובו של וושינגטון לפילדלפיה במאי 1787 לשם השתתפותו בוועידת החוקה, חודשו קשרי הידידות ביניהם ביתר שאת. מכתביו ויומניו של וושינגטון מלמדים כי ביקר בבית פאוול תכופות, שתה עמה תה בבקרים וסעד עמה ועם בעלה בערבים. הוא פקד את ביתם לפחות שלוש-עשרה פעמים, יותר מכל בית אחר בעיר, והקשר ביניהם היה מהאינטימיים ביותר שידע בתקופה זו. באוקטובר אותה שנה השיבו הפאוולים ביקור בביתו שבמאונט ורנון.

הידידות בין פאוול לוושינגטון התאפיינה בקרבה נדירה ובהערכה הדדית שנשענה על שוויון רוחני ואינטלקטואלי. בנובמבר 1792 גילה וושינגטון לפאוול את החלטתו לפרוש מתפקידו עם תום כהונתו הראשונה כנשיא. פאוול כתבה כי "רוחה הוטלה למערבולת של הרהורים", וראתה כי אין זה הולם את עומק ידידותם שתשמור את מחשבותיה לעצמה. כדי לשכנעו לחזור בו מהחלטתו, חיברה איגרת רחבת יריעה רוויית ניתוחים פוליטיים והשוואות היסטוריות, שבה שילבה את הגותה שלה עם מובאות מתוך החיבור המדיני "ההיסטוריה הסודית של חצר ברלין" מאת ההוגה והאציל הצרפתי אונורה מירבו. באיגרתה אל וושינגטון כתבה פאוול, בין היתר:

לאחר תיקונים קלים שערך בעלה בנוסח, נשלחה האיגרת ב-17 בנובמבר 1792. כעבור חודש בלבד נבחר וושינגטון מחדש לכהונה שנייה. אף שלא השיב לה ישירות, נראה כי לא נעלב מסגנונה הנחרץ של פאוול, שכן שמר את מכתבה באוסף המסמכים האישי שלו. לדברי הביוגרף רון צ'רנאו, ייתכן כי איגרת זו הייתה ה"מכה המכרעת" שהניעה את וושינגטון להיענות לבקשות הציבור ולכהן קדנציה נוספת. היחסים בין השניים נותרו חמים ובלתי מעורערים, ובחלוף חודשים אחדים הזמין וושינגטון שיר מן המשוררת אליזבת גרהם פרגוסון, אשר חיברה אותו במיוחד לכבוד יום הולדתה החמישים של פאוול, והוא נמסר לה כשי אישי מאתו.

וושינגטון ופאוול קיימו חליפת מכתבים תדירה לאורך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-18, והחליפו דברי ידידות, הערכה ועצה. וושינגטון נהג לחתום את מכתביו במילים "With the greatest respect and affection" ("בכבוד ובהערכה העמוקים ביותר"), ביטוי המעיד על כבוד והערכה עמוקה. פאוול מצדה פתחה את דבריה בפנייה "My dear Sir" ("אדוני היקר") וחתמה "Your sincere affectionate friend" ("ידידתך הנאמנה והאוהבת"). ידידותם נמשכה באורח קבוע עד לפטירת וושינגטון בשנת 1799. קשרי חברות מעין אלה, בין גברים ונשים מקרב מעמדות החברה הגבוהים, היו מקובלים ונפוצים בתקופה, והידידות בין השניים הקיפה גם את בני-זוגם, סמואל ומרתה, במסגרת חוג חברתי ותרבותי רחב.

 בערוב ימיה ומותה 
ממוזער|250px|"מאדאם פאוול" מאת פרנסיס אלכסנדר, בערך בשנת 1825.
בשנת 1789 נבחר סמואל לכהונה שנייה כראש עיריית פילדלפיה. שנה לאחר מכן נבחר ל. בשנת 1793 פקדה את פילדלפיה מגפת קדחת צהובה קשה, שבעקבותיה הזמינו בני הזוג וושינגטון את אליזבת וסמואל למצוא מקלט באחוזת מאונט ורנון. פאוול, לעומת זאת, בחרה להישאר בעיר, אשר הפכה מוקד אסון: עשירית מתושביה, כ-5,000 מתוך 50,000 נפש, מתו במגפה, ובהם סמואל, שהלך לעולמו בחודש ספטמבר אותה שנה. מאז נותרה פאוול האלמנה לבדה, ולא נישאה בשנית בשלושת העשורים שחלפו עד מותה. עם מותו של וושינגטון בדצמבר 1799, נמנתה עם הראשונים ששלחו דברי תנחומים לאלמנתו. קשריה עם משפחת וושינגטון נמשכו גם לאחר מכן, והיא התכתבה עם אחיינו, השופט בושרוד וושינגטון, שלכבוד מינויו לבית המשפט העליון של ארצות הברית באפריל 1799 רכשה עבורו גלימות סאטן שחורות במתנה.

בהתאם לצוואתו הוריש סמואל את כל הונו לאשתו, פרט למתנות סמליות אחדות לקרוביו, ומינה אותה למנהלת עיזבונו. היא ניהלה את הנכסים ביד תקיפה, ועסקה באמצעות קרוביה הגברים במסחר באיגרות חוב, מניות ונכסי מקרקעין. נושאים אלו עלו תכופות ביומניה, המלמדות על בקיאותה בענייני כספים וניהול רכוש. בשנת 1798 מכרה את בית פאוול לוויליאם בינגהם, בעלה של אחייניתה אן וילינג בינגהם. את שנותיה האחרונות בילתה באחוזתה שברחוב צ'סנאט, לא הרחק מהיכל העצמאות. בשנת 1800 החלה בהקמת בית כפרי חדש באחוזת פאוולטון, אותה רכש בעלה בשנת 1775.

בחודש האחרון לחייה דווח כי נראתה במשתה ערב בביתה "נסערת וטרודה ברוחה", כאשר שאלה בקול רם: "האם עשיתי טוב כלשהו בחיי? האם ניתן לעלות השמיימה מבלי שעושים טוב?". היא נפטרה ב-17 בינואר 1830. הלווייתה, שנערכה חמישה ימים לאחר מכן, תוארה על ידי ההיסטוריון דייוויד מקסי כ"מאורע חברתי ורוחני גם יחד", והובלה בידי הבישוף ויליאם וייט, בישוף פנסילבניה. בהספדה תוארה כאישה ש"מוחה עוצב בתבנית נדירה של עוצמה ואיזון". גופתה נטמנה לצד בעלה בבית העלמין של כנסיית כריסט צ'רץ' בפילדלפיה. על מצבתה נחקקה הכתובת: "נודעה בשכלה הישר ובמעשיה הטובים".

בהמלצת אחותה מרגרט ובעלה רוברט הייר אימצה פאוול את בנם הצעיר, ג'ון פאוול הייר, אשר שינה מאוחר יותר את שמו לג'ון הייר פאוול, כיורשה. הקשר ביניהם נרקם עוד בילדותו, כאשר שהה התינוק בביתה בניסיון להימנע מהידבקות במחלת השנית; הוא חלה, אך פאוול טיפלה בו במסירות עד החלמתו. בבגרותו מימנה את מסעו לאירופה, המשיכה לפקח על חינוכו וראתה בו את בנה לכל דבר. לאחר מותה ירש ג'ון את עיקר רכושה, ובכלל זה את אחוזת פאוולטון. הנחלה שבתחום בלוקלי טאון כללה בית אחוזה כפרי מפואר בסגנון נאו-קלאסי, אותו בנתה פאוול בראשית המאה ה-19, וג'ון הרחיבו בשנים 1824–1825 לפי תוכניותיו של האדריכל ויליאם סטריקלנד.

 עמדותיה 
פאוול ניהלה תכתובות רבות עם בני שיחה רמי-מעלה מקרב אנשי ההגות, המדע והמדינאות של תקופתה. באיגרותיה דנה בענייני ממשל ומדיניות, בחינוכן של נשים ובמעמדן החברתי, החליפה שירים וקטעי מחשבה, המליצה על ספרים ודנה בתגליות מדעיות חדשות, ובייחוד בתחום הרפואה. עניינה המתמשך בשאלות של בריאות הגוף והנפש הוביל אותה לכתיבה עיונית ומעשית גם יחד, אשר העידה על עומק הבנתה ועל נטייתה לשלב בין השכלה מדעית לתבונה מוסרית. אליזבת' המילטון, שהייתה מקרובותיה וממיודדותיה, הזכירה אותה לימים באומרה: "זכרי את גברת פאוול בשיחתה על יתרונות הבריאות ועל חסרונות העדרה". כאשר פרסם ד"ר בנג'מין רוש את חיבורו "הגיגים על חינוך האישה" בשנת 1787, הקדישו לפאוול כאות הוקרה להגותה השיטתית ולעמידתה האיתנה למען השכלת נשים ולקידום מעמדן האינטלקטואלי בחברה האמריקאית הנאורה.

 פוליטיקה ומלחמה 
אף שסמואל נודע לימים בכינוי ההיסטורי שניתן לו ברוח תנועת התחייה הקולוניאלית, "ראש העיר הפטריוטי", הייתה גישתו כלפי מלחמת העצמאות האמריקאית מתונה וזהירה יותר. אחיותיה של פאוול נטלו חלק פעיל בתנועת ה-"Homespun", אשר ביקשה לעודד ייצור מקומי ולעורר חרם על תוצרת בריטית, אולם לא נראה כי פאוול עצמה הצטרפה למעגל פעילותן. אף על פי כן, הביעה דאגה כנה מפני הפגיעה בחינוך שנגרמה בעטיה של המלחמה, וכתבה על "היעדרם של בתי ספר נאותים להוראת הדור הצעיר, בייחוד כאשר אכזריותה של המלחמה כמעט והחזירה את האדם למצבו הקדום של פראיות". על פי ההיסטוריון דייוויד מקסי, בכתביה המאוחרים ניכר כי נטתה לבסוף אל מחנה הפטריוטים ותמכה בעקרונות העצמאות והחירות. בעת פרוץ מלחמת 1812 באו נאמנותה הלאומית ושנאתה העזה לבריטים לידי ביטוי גלוי. באחת מאיגרותיה כתבה:

 נשים 
ממוזער|250px|דיוקן בלתי גמור של פאוול מאת ג'וזף רייט, בערך בשנת 1793.
במכתביה הביעה פאוול הסתייגות חריפה כלפי ספרו של פיליפ סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד, "מכתבים אל בנו", ויחסו המשפיל לנשים. בדצמבר 1783 כתבה לאחותה מרי כי צ'סטרפילד "בלבל בין תאווה לאהבה, וראה באישה מושא לתאוותו בלבד, ככלי לסיפוק תשוקותיו המושחתות". היא הזהירה מפני הרחמים שעלולים לגלות נשים כלפי גברים מפתים, אשר עלולים להביא אשת איש אל סף "חורבן מוחלט ובלתי נמנע". במכתב שנכתב סביב שנת 1784 למריה פייג', בתה של מרי שזה מקרוב נישאה, הזהירה פאוול מפני גברים, אשר מתוך תפיסות אישיות ונאמנות עיוורת למוסכמות, "אינם חפצים למצוא מתחרה בזוגיותם". לדעתה, נישואין כאלה דרשו מן האישה המשכילה מידה מרובה של עדינות, ריסון עצמי והקרבה הן במרחב הפרטי הן בחיים החברתיים.

על אף היכרותה הקרובה עם ראשי ההגות והמדינאות של זמנה, הביעה פאוול הסתייגות עקרונית ממעורבות נשים בשלטון. במכתב שכתבה בנובמבר 1785 ציינה:

עם זאת, אף שהיה נהוג בקרב מארחות סלונים להימנע מדיון פוליטי, לא היססה פאוול להביע את דעתה באשר לכישוריהם של מנהיגי האומה ולכיוונה העתידי של המדינה. ביחס לחליפת מכתבים עם גברים הקפידה הקפדה יתירה על כללי הנימוס והצניעות המקובלים. כאשר פנה אליה לראשונה בושרוד וושינגטון, לא השיבה על מכתביו אף שהיו מיודדים מזה שנתיים והוא היה אורח קבוע בביתה. רק לאחר מכתבו השלישי השיבה לו, והזכירה כי אין זה ראוי שתתכתב עם גבר שלא כותב גם לבעלה.

 דת 
בושרוד וושינגטון היה לאחד מתלמידיה הקרובים וממושפעיה הרוחניים של פאוול. באיגרותיה אליו הפליגה לעיתים בענייני דת והגות, וניתחה את מקומה של האמונה בחיי היחיד והחברה. באחת מהן התייחסה לפילוסוף דייוויד יום ולחוג ההוגים הדאיסטים בכלל, וכתבה כי הללו "דומים לאדם ההורס את בית המשפחה שלו, מותיר אותה חשופה לקור, בטענה כי יסודות המבנה רעועים, מבלי שיבנה לה קורת גג אחרת תחתיו" – ביקורת חריפה על הגישה הרציונליסטית שביקשה לעקור את האמונה מבלי להציע תחליף מוסרי או רוחני הולם.

פאוול ייחסה חשיבות עליונה לשימור שמו של ביתה ולשמירת רציפותה של המסורת הפרוטסטנטית במשפחה. כאשר יורשה, ג'ון הייר פאוול, ביקש ממנה להעניק לו מקדמה ניכרת על חשבון ירושתו הצפויה כדי שיוכל להינשא, סירבה לכך נחרצות. ארוסתו המיועדת, כך סברה, הייתה אליזבת קייטון, נכדתו של צ'ארלס קארול, מן האצולה הקתולית הבולטת במרילנד. פאוול ראתה בזיווג זה איום על טוהר המסורת הדתית של המשפחה, והביעה התנגדותה בתקיפות יוצאת דופן. לאחר מכן כתבה: "הצהרתי באורח חגיגי וברור כי נחלתו של פאוול, הפרוטסטנט הצנוע והישר, לא תועבר, כל עוד ידי משגת למנוע זאת, לאיש מצאצאיו של צ'ארלס קרול מקרולטון".

 עבדות 
בתקופה הראשונה לחייהם המשותפים החזיקו בני הזוג פאוול מספר ניכר של עבדים וכן משרתים חוזיים. מרשמי כנסיית כריסט ציינו את נישואיה של שפחה השייכת ל"מר פאוול" פחות משנה לאחר נישואיהם של בני הזוג בשנת 1769. ברישומי המס המקומיים נרשמה רכישת עבד נוסף באוקטובר 1773 במחיר של מאה ליש"ט. עם זאת, בשנת 1790 כבר לא הועסקו עבדים בבית פאוול, אף ששכניהם ועמיתיהם המשיכו להחזיק בבעלות על עבדים.[96] לפי העדויות שנותרו, נהג הזוג להעניק יחס הוגן למשרתיהם, ופאוול אף כללה כמה מהם בצוואתה לאחר שנותרה אלמנה. באחד המקרים הסתכסכה עם משפחת אלכסנדר וילקוקס, לאחר שגייסה לשירותה את טבחיתם, בטי סמית', אשר לא הייתה מרוצה מתנאי עבודתה הקודמים. פאוול קבעה כי סמית' היא אישה חופשייה ולפיכך רשאית להחליט בעצמה היכן תעבוד.

על אף שנולדה והתחנכה במשפחות בעלות עבדים, נקטה פאוול בשלב מאוחר יותר בחייה עמדה נחרצת נגד מוסד העבדות. בצוואתה, עם פטירתה בשנת 1830, הורישה אנונה שנתית בת עשרים שנה בסך מאה דולר לאגודה לביטול העבדות בפנסילבניה, בצירוף מסר שנקבע להיכלל בפרוטוקול הארגון, ובו כתבה בין השאר:

עמדתה הנחרצת בנושא העבדות מתועדת כבר משנת 1814, אז החלה לשקול את צוואתה לארגון. במכתב לעורך דינה כתבה כי תקוותה העמוקה היא לראות את ביטול העבדות מתממש עוד בטרם יסתיים תוקף הצוואה שהותירה.

 "רפובליקה... אם תוכלו לשמרה" 
בספטמבר 1787, עם סיומה של ועידת החוקה בפילדלפיה, התכנסו הצירים לשם גיבושו הסופי של המסמך אשר עמד לייסד את חוקתה של ארצות הברית ולהגדיר את מסגרות השלטון של הרפובליקה החדשה. על פי המסופר, באותם ימים התנהלה שיחה קצרה וטעונת משמעות בין פאוול ובין בנג'מין פרנקלין, שהפכה לימים לאחת האמרות המזוהות ביותר עם ראשית ההיסטוריה המדינית של האומה האמריקאית. הציר ג'יימס מקהנרי, שהיה עד לאירוע, תיעד ביומנו כי פאוול פנתה אל פרנקלין בשאלה: "אם כן, מה יש לנו, רפובליקה או מונרכיה?" בהתייחסה למבנה המשטר של המדינה החדשה שזה עתה נוסדה. פרנקלין, כך העיד מקהנרי, השיב לה במילים שנחרטו בתולדותיה של ארצות הברית: "רפובליקה... אם תוכלו לשמרה".

 תיאורי ג'יימס מקהנרי 

האזכור הראשוני לאנקדוטה ההיסטורית נרשם בידי מקהנרי בעמוד האחרון של יומנו, אשר שימש עדות ישירה לוועידת החוקה. ברשומה מתוארכת ל-18 בספטמבר 1787 כתב: "גברת שאלה את דוקטור פרנקלין, ובכן, דוקטור, מה יש לנו, רפובליקה או מונרכיה? רפובליקה, השיב הדוקטור, אם תוכלו לשמרה". בהמשך אותו עמוד הוסיף הבהרה: "הגברת שאליה כיוונתי היא גברת פאוול מפילדלפיה". כעבור קרוב לשני עשורים, ב-15 ביולי 1803, פרסם מקהנרי גרסה מורחבת של חילופי הדברים בעיתון The Republican, or Anti-Democrat, כתב עת קצר ימים שראה אור בבולטימור ונודע בעמדתו האנטי-ג'פרסוניאנית הבולטת:

בחודש העוקב נדפסה האנקדוטה בשורה של עיתונים המזוהים עם המפלגה הפדרליסטית, ובהם ה-Middlebury Mercury שבוורמונט, ה-Spectator הניו-יורקי, ה-Alexandria Advertiser שבוירג'יניה וה-Newburyport Herald שבמסצ'וסטס. ההיסטוריון ג'. ל. בל העלה את ההשערה כי מקהנרי, שהיה פדרליסט מובהק, עשוי היה לשנות פרטים מסוימים בסיפור מתוך מניע פוליטי. בעוד שבגרסה הראשונית נסבה שאלתה של פאוול על עצם טיבו של המשטר, רפובליקה או מונרכיה, הרי שבגרסאות המאוחרות, שנכתבו בידי מקהנרי עצמו, נוספה שאלה שנייה מפיה של פאוול המרמזת על דיון רחב יותר בשאלה אם תישאר ארצות הברית רפובליקה או שתיהפך לדמוקרטיה. מקהנרי שב והביא את הסיפור בחיבור פוליטי נוסף משנת 1811 שכותרתו The Three Patriots, שתקף בחריפות את תומאס ג'פרסון, ג'יימס מדיסון וג'יימס מונרו. בחיבור זה ציין כי חילופי הדברים התרחשו כאשר פרנקלין זה עתה נכנס אל חדרה של פאוול, כנראה בביתה הפרטי.

בשנת 1814, כאשר נשאלה בעניין, הודתה פאוול כי אין ביכולתה לזכור את השיחה, אך גם לא להכחיש את עצם קיומה:

עוד הוסיפה פאוול כי סברה שראתה גרסה של הסיפור בעיתון Daily Advertiser שערך זכריה פולסון, אך לא יכלה להיזכר בתאריך המדויק. ההיסטוריון בל מציין כי לא עלה בידו למצוא את האזכור האמור בגיליון העיתון, וכי מאחר שהסיפור הופיע במקומות אחרים, ייתכן שפאוול שגתה בזיכרונה באשר למקור פרסומו המדויק, מלבד כתביו של מקהנרי עצמו.

 עיבודה של האנקדוטה והצטמצמות חלקה של פאוול 
יומנו של מקהנרי על ועידת החוקה פורסם לראשונה במלואו, לרבות הערת השוליים המזכירה את פאוול, בגיליון אפריל 1906 של כתב העת American Historical Review. פרסום זה היווה את נקודת ההתחלה לתיעוד המחקרי המאוחר של גלגוליה ההיסטוריים של האנקדוטה, כפי שהובאו באתר "Bartleby" ובקובץ הציטוטים של אוניברסיטת ייל, The Yale Book of Quotations. הסיפור נדפס בשנית ביצירתו המקיפה של ההיסטוריון מקס פאראנד, The Records of the Federal Convention of 1787, שפורסמה בשנת 1911.

במהלך המאה ה-20 חלה שחיקה הדרגתית בתפקידה של פאוול בהיסטוריוגרפיה של הסיפור, אף שתשובתו של פרנקלין נותרה קבועה במסורת האמריקאית. מקום ההתרחשות הועתק מביתה של פאוול אל מדרגות היכל העצמאות או אל רחובות פילדלפיה, ודמותה הוחלפה תדיר באישה אנונימית, בגברת אלמונית או ב"אזרחית מודאגת". הילמר באוקהאג, בנאום שנשא בשנת 1940 במסגרת סימפוזיון בוגרים באוניברסיטת שיקגו, ייחס את השאלה לאישה שהציצה מחלון ביתה בשעה שהצירים יצאו לרחוב. נוסחים שונים של הסיפור שימשו גם כלי רטורי בוועידות המפלגה הרפובליקנית בשנים 1940 ו-1968, שבהן נזכרה השואלת כ"אישה" וכ"אזרחית מודאגת" בהתאמה. בשנת 1987 פרסם מייקל פ' ריקרדס את ספרו A Republic, If You Can Keep It, ובו כתב כי "כאשר פרנקלין צעד ברחובות פילדלפיה, עצרה אותו אישה סקרנית ושאלה: 'מה הענקת לנו?'".

בביוגרפיה המקיפה מאת וולטר אייזקסון, Benjamin Franklin: An American Life (2003), הופיעה פאוול לא כדמות בעלת חשיבות אינטלקטואלית או ציבורית, אלא כ"גברת חרדה" אשר "ניגשה" לפרנקלין, תיאור המרוקן את מעמדה ההיסטורי ומעמיד אותה כמשקיפה סבילה ולא כשותפה שוות ערך לשיח המדיני. אייזקסון תיאר את שאלתה בנוסח "איזה סוג של ממשל הענקתם לנו?".

ספרו של השופט ניל גורסץ', A Republic, If You Can Keep It, שראה אור בספטמבר 2019, אינו מזכיר כלל את פאוול, ומייחס את השאלה ל"עובר אורח" שפנה לפרנקלין בצאתו מוועידת החוקה. באותו חודש, בהודעתה של יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי בדבר פתיחת הליך ההדחה נגד הנשיא דונלד טראמפ, הוענקה השאלה ל"אמריקאים שהתאספו על מדרגות אולם העצמאות". אנישנשלין ציינה כי מחיקתה של פאוול מן הגרסאות המאוחרות של הסיפור אינה רק עיוות היסטורי, אלא אף תורמת לטשטוש תפקידה של האישה בזירת הייסוד הרפובליקנית ומצמצמת את היכולת לדמיין את נוכחותן של נשים עכשוויות כדמויות מנהיגות בזירה הציבורית.

 בית פאוול, כתביה ודיוקנותיה 

בשנת 1925 רכש מוזיאון פילדלפיה לאמנות את עיטורי הפנים של בית פאוול, ובכללם גילופי העץ, המסגרות והפרטים האדריכליים המקוריים, שנחשבו לדוגמה מובהקת של עיצוב פנים מן המאה השמונה עשרה. הסלון הקדמי שבקומה השנייה שוחזר בקפידה ונערך בו תצוגה קבועה המשחזרת את רוח התקופה. בשנת 1931 נרכש הבית שברחוב סאות' 3 מספר 244 בידי החברה לשימור ציוני הדרך של פילדלפיה, ובשנת 1934 השיב מוזיאון האמנות לעיר את עיקר מרכיבי הפנים שרכש, ובהם קשת הכניסה, קיר עם אח מן הטרקלין האחורי בקומת הקרקע, וכן עבודות טיח, עיטורי תקרה ומסגרות מעץ מן הבית כולו. באמצעות רכיבים אלה שוחזר בית פאוול בשלמותו ורוהט בפריטי ריהוט וחפצי אמנות מן המאה השמונה עשרה. בשנת 1938 נפתח האתר לציבור כמוזיאון היסטורי, המשמש עד היום עדות לתרבות החומרית של האליטה הפילדלפית הקולוניאלית. הסלון הקדמי בקומה השנייה מוצג עד היום במוזיאון פילדלפיה לאמנות, ואילו סלון האירוח משוחזר במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק.

פאוול נודעה בדקדקנותה בסידור כתביה. היא נהגה להעתיק במדויק את מכתביה לבני משפחתה ולידידיה, ולחתום כל אחד מהם בשם "אלייזה פאוול". כמעט חמש מאות ממכתביה שרדו לדורות, ומהווים מקור ראשוני להבנת חייה החברתיים והאינטלקטואליים. בשלהי שנת 2016 או בראשית 2017 התגלה, בידי אחד מצאצאי ג'ון הייר, אוצר מסמכים שהוסתר בתחתית כפולה של תיבה. באוסף נמצאו כ-256 עמודים, רובם רישומים כספיים, חשבונות ורשימות מלאי בכתב ידה של פאוול, והם נמסרו כתרומה לחברה לשימור ציוני הדרך של פילדלפיה.

ממוזער|ימין|220px|דיוקן של אליזבת וילינג מאת ג'ון וולסטון, בערך בשנים 1755–1759.
מן הדיוקנאות הרבים של פאוול ששרדו, נמנים כמה בעלי חשיבות אמנותית והיסטורית מיוחדת. הקדום שבהם הוא דיוקן משוער מן השנים 1755–1759 מעשה ידי הצייר ג'ון וולסטון. הראשון משני דיוקנאותיה מאת מתיו פראט, "דיוקנה של גברת סמואל פאוול (לבית וילינג)", צויר סביב שנת נישואיה לסמואל בשנת 1769 ונמצא באוסף מוזיאון האמנות של פילדלפיה. הצייר ג'וזף רייט החל בשנת 1793 בציור דיוקנה של פאוול, אך מותו במהלך מגפת הקדחת הצהובה קטע את מלאכתו, והציור נותר בלתי גמור. היצירה נתרמה בעילום שם סביב שנת 2020, ומצויה כיום באוסף אגודת הנשים של מאונט ורנון.

דיוקנה השני מאת פראט, "גברת סמואל פאוול", צויר זמן קצר לאחר מות בעלה באותה מגפה. ההיסטוריון דייוויד מקסי הקדיש ניתוח מפורט במאמרו משנת 2006, A Portrait of Elizabeth Willing Powel (1743–1830), במטרה לקבוע את תאריך היצירה, משמעותה והשתלשלות בעלותה. מסקנתו הייתה כי הציור מתאר את פאוול כאם שכולה בשנות השמונים לחייה, לבושה שמלה צהובה דמיונית וחשופה, ולא כאלמנה בת חמישים כפי שסברו בעת הזמנתו. עם רכישת הדיוקן בשנת 1912 בידי האקדמיה לאמנויות היפות של פנסילבניה, יוחסה היצירה בטעות לג'ון סינגלטון קופלי, ייחוס שהופרך שלוש שנים לאחר מכן בידי החוקר צ'ארלס הנרי הארט.

פאוול עצמה קיבלה לאורך השנים פניות רבות מאמנים שייחלו להנציח את דיוקנה, בין אם ישירות ובין אם באמצעות מתווכים, אך דחתה רבות מהן בנימוקי צניעות וטעם אישי. בשנת 1809 צייר בנג'מין טרוט מיניאטורה שזכתה לשבחה של פאוול על "טעמה המעודן", אף שהעירה כי היא "דיוקן מחמיא יתר על המידה מכדי להיחשב מדויק לחלוטין". שמונה שנים לאחר מכן יצר תומאס סאלי דיוקן חזה בהשראת אותה מיניאטורה. פאוול ישבה לפורטרט האחרון שלה בגיל 81 או 82, סביב שנת 1825, בפני הצייר הצעיר פרנסיס אלכסנדר. ציור זה, הנחשב לאחת העדויות האחרונות לחייה, שמור כיום באוסף של המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.

 לקריאה נוספת 







 קישורים חיצוניים 

 Fireside Chat: Elizabeth Powel and the Founding of the Republic, Anthony & Snyder (הסכת), מתוך הסדרה Talking in the Library
The Power Broker and the King Maker: The Life of Elizabeth Willing Powel with Samantha Snyder (הסכת), מתוך הסדרה Conversations at the Washington Library
"Elizabeth Powel" בבלוג של J. L. Bell's, Boston 1775


 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאיות ממוצא אנגלי
קטגוריה:המהפכה האמריקאית: אישים
קטגוריה:ילידות 1743
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1830