מורוג'וגה

מורוג'וגה (באנגלית: Murujuga) הוא השם שבו מכנים הילידים האבוריג'ינים של אוסטרליה את השטח הכולל את חצי האי בורופ, את 42 האיים של ארכיפלג דמפייר, וכן את האזור הימי שביניהם וסביבם. פירוש השם האבוריג'יני הוא "עצם אגן בולטת". אדמיניסטרטיבית האזור שייך לרובע דמפייר (Dampier Ward) של המועצה האזורית קראטה שבאזור פילבארה באוסטרליה המערבית.

באזור זה נמצא אוסף אמנות הסלע (פטרוגליפים) הגדול בעולם, המתוארך לתקופה שלפני כ-40,000–50,000 שנה. פטרוגליפים אלו כוללים מוטיבים ייחודיים המציגים מקוריות אמנותית וכישורים טכניים גבוהים.

ביולי 2025 הוכרז אזור מורוג'וגה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "הנוף התרבותי של מורוג'וגה".

גאוגרפיה
ארכיפלג דמפייר

ארכיפלג דמפייר הוא ארכיפלג המונה 42 איים וסלעים, שאינם מיושבים, ומשתרע על שטח של כ-1,000 קמ"ר. גודל האיים משתנה מאוד, החל מכ-1 הקטאר ועד ל-3,290 הקטארים (האי אנדרבי). הארכיפלג ממוקם במזרח האוקיינוס ההודי, מול העיירה . הארכיפלג קרוי על שם הפיראט האנגלי ויליאם דמפייר, שהפליג כאן בשנת 1699. ממצאים גאולוגיים וארכאולוגיים מעידים כי הארכיפלג נוצר לפני כ-7,000 שנה, כאשר עליית מפלס הים הציפה את מה שהיה בעבר מישור חוף. הסלעים שמתחת לפני השטח הם מהעתיקים ביותר על פני כדור הארץ, והם נוצרו בתקופת הארכאיקון, לפני יותר מ-2.4 מיליארד שנה.

חצי האי בורופ
חצי האי בורופ (באנגלית: Burrup Peninsula), שכונה בעבר בשם "דמפייר איילנד" (Dampier Island), הוא אי לשעבר, חלק מארכיפלג דמפייר שמחובר כיום ליבשת בסוללה. אורכו של חצי האי בורופ הוא 27 קילומטרים ורוחבו 5 קילומטרים, והוא מוקף על ידי ארכיפלג דמפייר. הוא ממוקם ב-, כ-12 קילומטרים ממערב לעיירה קראטה ו-1,550 קילומטרים מצפון לפרת'. חצי האי היה בעבר אי וחובר ליבשה באמצעות סוללה באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, והפך לנגיש באמצעות רכבת ורכבים.

היסטוריה
שמאל|ממוזער|250px|פטרוגליפים מחצי האי
שמאל|ממוזער|250px|פטרוגליפים כשברקע מפעל אמוניום חנקתי
שמאל|ממוזער|250px|פטרוגליף מהפארק הלאומי כשברקע מפעל לגז טבעי נוזלי
ההיסטוריה וההתפתחות של מורוג'וגה החלו לפני יותר מ-50,000 שנה, וכללו כמה שלבים של שינויים סביבתיים, תרבותיים וחברתיים דרמטיים שאפיינו את הטריטוריה. בתחילה היה מפלס הים נמוך משמעותית מאשר בימינו. עלייה מהירה במפלס הים קירבה את קו החוף למורוג'וגה מלפני כ-18,000 שנה, עד שהוא הגיע לאיים החיצוניים לפני כ-9,000 שנה, כאשר הארכיפלג החל להתקרב לצורתו הנוכחית לפני כ-4,000 שנה. השטח היה מאוכלס בתחילה על ידי קבוצות קטנות וניידות מאוד של ציידים-לקטים, והאוכלוסייה גדלה ככל שמפלס הים עלה. הקהילה הראשונה שאכלסה את הנוף הייתה בני ה.

הגעת האירופאים
המאה ה-17 הייתה התקופה הראשונה שבה מגלי ארצות מאירופה הגיעו למורוג'וגה, במיוחד נווטים הולנדים שהפליגו בין הולנד לאיי דרום-מזרח אסיה. התיעוד המוקדם ביותר של קו החוף של מורוג'וגה מתוארך לשנת 1628. תיעודים מאוחרים יותר על ידי מגלי ארצות אירופאים תיעדו עדויות להתיישבות ברחבי האיים, אך לא נוצר קשר ישיר עם בני שבט היבורארה עד לסקר שנערך בשנים 1818–1822. בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19, פעלו באזור ספינות ציד לווייתנים אמריקאיות. בשנת 1861 החלה חקירה בריטית של החלק הצפון-מערבי של אוסטרליה. שבט היבורארה התנגד תחילה בעוז לניסיון של הצוות להשתלט על האדמה, ובסופו של דבר הסכימו לחלוק מחנה בסיס משותף במפרץ הירסון (Hearson Cove) שבחצי האי בורופ של ימינו.

ההתיישבות האירופאית באזור החלה בשנת 1863 עם הקמת התיישבות בבג'ינהורבה (Bajinhurrba, כיום עיירת הרפאים ), ואחריה נוסדה מדרום לה העיירה  בשנת 1866, שתיהן כ-40 קילומטרים מזרחית לחצי האי בורופ. שטחים נרחבים הפכו לחוות מרעה. בצורת, הכנסת בעלי חיים מבויתים, תחילת השלייה של צדפות פנינים והגעת מחלת אבעבועות שחורות פגעו קשות באוכלוסיות האבוריג'יניות. כל אלה הביאו לפגיעה בקהילות המקומיות, לרבות גישה מוגבלת לאתרי טקסים, לאתרים מקודשים, למים, לאזורי ציד, למשאבי טבע ולנתיבי נדידה מסורתיים.

שליית הפנינים וטבח פליינג פואם
שליית צדפות פנינים החלה במורוג'וגה במהלך מסע החקר של גרגורי בשנת 1861, והתפתחה לתעשייה משמעותית בשנת 1865, כאשר המתיישבים ניצלו את מרבצי הצדפות הרבים במפרץ ניקול (Nickol Bay) שבין חצי האי בורופ ליבשת שמזרחית לו. בשנת 1869, פעולות דיג הפנינים המסחריות התרחבו למעבר פליינג פואם (Flying Foam Passage), המעבר הימי בין האיים דולפין ואנג'ל, והתעשייה המשיכה לצמוח במהירות לאורך כל שנות ה-70 של המאה ה-19. מורוג'וגה היה מוקד לתעשיית צדפות הפנינים במשך ארבעים שנה.

לכ-200 האבוריג'ינים משבט היבורארה שחיו בארכיפלג דמפייר היה מגע מועט עם האירופאים. מצב זה השתנה עם גילוי צדפות הפנינים. בפברואר 1868, אחד האבוריג'ינים נכלא על ספינת שולי פנינים לאחר שנתפש בגניבה. בני שבטו שחררו אותו בכוח ותוך כדי כך הרגו שוטר, עוזרו ושולה פנינים. בתגובה תקפה קבוצת מתיישבים ודייגים מחנה אבוריג'יני ב-17 בפברואר והרגה את כל תושביו. יום אחד לאחר מכן, קבוצת אבוריג'ינים אחרת נורתה למוות בעת שחצתה את מעבר פליינג פואם (Flying Foam Passage). מקורות רשמיים מדברים על 5 עד 10 אבוריג'ינים הרוגים, בעוד שהמתיישבים ובני שבט היבורארה דיווחו על 60 הרוגים. עם זאת, ישנם גם דיווחים שמציינים כי נהרגו עד 150 בני אדם. טבח זה סימן נקודת מפנה בהיסטוריה של מורוג'וגה. לאחר הטבח, השורדים בני שבט היבורארה נעקרו ממקומם בהדרגה עקב התפתחות תעשיית הפנינים ותעשיות אחרות. הם הפכו לנוודים, ועברו לעיתים קרובות בין איי הארכיפלג ליבשה.

מאז האוכלוסייה באיים התדלדלה בהדרגה, ומ-1963 לכל המאוחר, האיים אינם מיושבים.

כרייה ותיעוש בחצי האי בורופ
חצי האי בורופ, שנקרא במקור "האי דמפייר" על שם הנווט והפיראט האנגלי ויליאם דמפייר (1651–1715), היה בעבר אי ששכן במרחק של 3 קילומטרים מחופה של פילבארה. בשנת 1963 האי הפך לחצי אי מלאכותי, כאשר הוא חובר ליבשה באמצעות סוללה ועליה נסללו כביש ומסילת רכבת.

בשנת 1979 שונה שמו של "חצי האי דמפייר" ל"חצי האי בורופ", על שם הר בורופ (Mt Burrup) – הפסגה הגבוהה ביותר בחצי האי – שנקרא על שם הנרי בורופ (Henry Burrup), פקיד בבנק יוניון שנרצח במהלך שוד בשנת 1885 בעיירה  השוכנת מזרחית לחצי האי.

במחצית השנייה של המאה ה-20 החלה כרייה תעשייתית של מינרלים, תהליך שזכה לכינוי "גל קולוניזציה שני". תהליך זה פגע עוד יותר בנוף ובאורח החיים של האבוריג'ינים וניתק את הקשר שלהם לאדמה. בתקופה זו החל פיתוח תעשייתי משמעותי, שכלל מכרות, נמלים ותשתיות, והוביל להרס אתרי תרבות ולעלייה חדה באוכלוסייה הלא-אבוריג'ינית באזור (ממעל 3,000 תושבים בשנת 1961 לכמעט 40,000 תושבים עד שנת 1976).

קו החוף של מורוג'וגה הפך למרכז תעשייתי, הכולל הפקת גז טבעי בים וייצור אמוניום חנקתי. חברת  הבריטית-אוסטרלית כורה עפרת ברזל, ובעיירה  יש נמל מים עמוקים עם תשתית נלווית. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוקם במקום מפעל לגז טבעי נוזלי.

תביעות טריטוריאליות
בשנת 1993, נחקק חוק הבעלות הילידית (Native Title Act), שהכיר בזכויותיהם של האבוריג'ינים על האדמה. בתחילת שנות ה-2000, שלוש קבוצות הגישו תביעות בעלות ילידית על מורוג'וגה: נגרלומה-יינדג'יבארנדי (NgarlumaYindjibarndi), יבורארה-מרדודונרה (Yaburara-Mardudhunera), וונג-גו-טט-או (Wong-Goo-TtOo).

בשנת 2013 קיבל תאגיד מורוג'וגה האבוריג'יני (Murujuga Aboriginal Corporation בראשי תיבות MAC) בעלות מלאה על האדמה, מה שהפך את המקום לפארק לאומי הראשון באוסטרליה המערבית שבבעלות אבוריג'ינים. בשנת 2022 נקבעו הסדרי ניהול משותפים שמטרתם להגן על המורשת והערכים התרבותיים של האדמה. תאגיד MAC ממשיך לייצג את בעלי האדמה המסורתיים, תוך הבטחה לשימור הקשרים התרבותיים שלהם למורוג'וגה.

הנוף התרבותי של מורוג'וגה
שמאל|ממוזער|250px|פטרוגליף מחצי האי
מורוג'וגה היה בעבר הרחוק נקודת ציון גאוגרפית ותרבותית בולטת במישור צחיח ונרחב. כיום הוא ארכיפלג שנחשב על ידי בני הנגארדה-נגארלי כנוף רצוף ובעל משמעות נרחבת, המתעד את תנועות רוחות הבריאה הקדומות, ואת האינטראקציה בין הנוף לדורות של אבות קדמונים. האיים המרכיבים נוף זה נחשבים לחלק מהנוף היבשתי והימי הנוכחי, וכן כשריד של הנוף הקדום והשקוע מתחת למים כיום. הם מייצגים קשר ישיר לדורות של יישובים ואתרי תרבות שכיום שקועים מתחת למי האוקיינוס.

הנוף התרבותי של מורוג'וגה מכיל את האוסף הגדול והחשוב ביותר של פטרוגליפים (גילופי אבן) בעולם. כמה מגילופי הסלע האבוריג'יניים מתוארכים לגיל של יותר מ-45,000 שנה, וגילו של האוסף כולו מוערך בדרך כלל ב-40,000–50,000 שנה. אוסף האבנים הניצבות במקום הוא הגדול ביותר באוסטרליה, ובו למעלה ממיליון גילופי סלע. רבים מהם מתארים בעלי חיים, כמו הזאב טסמני (שנכחד ביבשת אוסטרליה), לווייתנים, תחשים, קנגורו, אמו, לטאות, צבים, דגים ועופות. בנוסף, נמצאו אלפי סמלים ודמויות מ. בחצי האי ובאיים ישנם כמיליון פטרוגליפים וכ-2,500 אתרים ארכאולוגיים, הכוללים גם מחצבות, תלי צדפים ואתרי התיישבות.

אזור אמנות הסלע של דמפייר מכסה את הארכיפלג כולו, בעוד שהפארק הלאומי מורוג'וגה ממוקם בתוך חצי האי בורופ. בשנת 2003, אזור אמנות הסלע של דמפייר נכלל על ידי  ברשימת 100 המונומנטים המאוימים ביותר בעולם.

רוב אמנות הסלע במורוג'וגה נמצאת על סלעי יסוד בני 2.7 מיליארד שנה. הפטרוגליפים נוצרו על ידי חריטה של המילימטרים החיצוניים של תחמוצת הברזל שצבעם חום-אדום, כדי לחשוף את שכבת החרסית שנוצרה מבליה שהיא בהירה יותר, שעובייה כסנטימטר אחד והנמצאת מתחתם. הסלע הקשה שמתחת, שצבעו אפור-ירוק כהה, מורכב מסלעים כמו , גברו, דולריט וגרניט.

אתרים תת-ימיים
ביולי 2020 פרסמו מדענים מחקר שדיווח על גילוי האתרים הארכאולוגיים התת-ימיים הקדומים הראשונים באוסטרליה. האתרים נמצאו בשני מקומות מול חצי האי בורופ. במחקר תוארו 269 ממצאים שנמצאו בכף ברוגייר (Cape Bruguieres), וכן מעיין מים מתוקים מתחת למים, שגילו כ-8,500 שנה, במעבר פליינג פואם (Flying Foam Passage). הממצאים, שגילם מוערך באלפי שנים, כוללים מאות כלי אבן ואבני רחיים. הם מהווים עדות לחיים שהתקיימו באזור לפני עליית מפלס הים, שהתרחשה לפני 7,000 עד 18,000 שנה, לאחר עידן הקרח האחרון. "האגודה הארכאולוגית האוסטרלית" תיארה את המחקר כ"בעל חשיבות עליונה".

הדו"ח היה תוצאה של ארבע שנות עבודה של צוות רב-תחומי, שכלל ארכאולוגים, מומחים לאמנות סלע, גאומורפולוגים, גאולוגים, טייסים וצוללנים. המחקר, שנקרא "ההיסטוריה העמוקה של ארץ הים", מומן על ידי "מועצת המחקר האוסטרלית" בשיתוף פעולה עם תאגיד מורוג'וגה האבוריג'יני. האתר נרשם ב"רשימת המורשת האבוריג'ינית של אוסטרליה המערבית" (WA Aboriginal Heritage List), המוגנת על פי "חוק המורשת האבוריג'ינית משנת 1972". הממשלה הפדרלית הודיעה כי אתרים תת-ימיים מסוג זה נכללים בתחום השיפוט של המדינה. "חוק המורשת התרבותית התת-ימית משנת 2018" עודכן בשנת 2019 כדי לכלול באופן אוטומטי כלי טיס טבועים וספינות טרופות בני למעלה מ-75 שנים, אך הוא אינו כולל באופן אוטומטי אתרים אבוריג'ינים.

אתר מורשת עולמית
ביולי 2025, האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית במהלך המושב ה-47 של ועדת המורשת העולמית בפריז. כל המדינות החברות באונסק"ו הצביעו בעד ההחלטה, וההכרזה כללה שטח של 99,881 הקטר. הכרזה נעשתה על פי הקריטריונים הבאים:
(i) האתר מייצג יצירת מופת של גאונות יצירתית אנושית.
(iii) האתר נושא עדות ייחודית או יוצאת דופן למסורת תרבותית או לציוויליזציה קיימת או שנעלמה.
(v) האתר מהווה דוגמה יוצאת דופן להתיישבות אנושית מסורתית, שימוש בקרקע או בים, המייצגת תרבות (או תרבויות), או יחסי גומלין אנושיים עם הסביבה, במיוחד כאשר היא הפכה פגיעה כתוצאה מהשפעת שינוי בלתי הפיך.

האתר הוא אתר המורשת העולמית ה-21 שהוכרז באוסטרליה, והוא האתר השני שקיבל הכרה על ערכי תרבות אבוריג'יניים. האתר האחר שהוכר הוא אזור המורשת של "בדג' בים" במדינת ויקטוריה, שהוכרז בשנת 2019. ראש ממשלת אוסטרליה המערבית, רוג'ר קוק, ציין את ההכרזה כהוכחה לכך שתעשייה ואתרי תרבות מוגנים יכולים להתקיים במקביל.

ביקור
לאחר שהפארק הלאומי מורוג'וגה נסגר למשך כמה חודשים לצורך בנייתו, הושלם שביל נגאג'ארלי (Ngajarli Trail) באוגוסט 2020. בעלי האדמות המסורתיים, בשיתוף פעולה עם הממשלה, יצרו שביל קורות עץ באורך 700 מטרים, יחד עם שלטי הסבר. תאגיד מורוג'וגה האבוריג'יני מקווה לשפר ולהרחיב את המתקנים למבקרים ולסייע להם להעריך את החשיבות התרבותית של האתר.

לקריאה נוספת
 Bird, Caroline, and Hallam, Sylvia J. "Archaeology and rock art in the Dampier Archipelago: A report prepared for the National Trust of Australia (WA)", August 2006.
 Burrup and Beyond: A short guide to the area's cultural heritage and history by Ken Mulvaney, 2013, sponsored by Rio Tinto, 49 pages.

Vinnicombe, P. (2002), Petroglyphs of the Dampier Archipelago: Background to Development and Descriptive Analysis, Rock Art Research, Volume 19, No 1, pp 3–27

קישורים חיצוניים

 "Dampier Archipelago (including Burrup Peninsula), Karratha Dampier Rd, Dampier, WA, Australia (Place ID 105727)". Australian Heritage Database. Australian Government.

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:אמנות פרהיסטורית
קטגוריה:אוסטרליה המערבית: גאוגרפיה