המלט (אופרה)

המלט (בצרפתית: Hamlet) היא אופרה צרפתית מאת המלחין אמברואז תומא, עם ליברית מאת ז'יל בארבייה (Jules Barbier) ומישל קארה (Michel Carré) המבוססת על מחזהו של ויליאם שייקספיר, המלט, בתרגומו ועיבדו לצרפתית של אלכסנדר דיומא האב.

 רקע: המלט בצרפתית 
התרגום הראשון של המחזה המלט לצרפתית נערך על ידי ז'אן-פרנסואה דייסי (Jean-François Ducis). ההופעה הראשונה המבוססת על תרגום זה בוצעה בקומדי פראנסז בשנת 1769, ביוזמתו של דייוויד גריק. על מנת להתאים את המחזה לטעם הקהל הצרפתי של אותה עת, הוצאו ממנה דמיותיהם של רוח אביו המת של המלט, רוזנקרנץ וגילדנשטרן, השחקנים והקברנים. גם הסוף שונה בתכלית, לא התקיים דו-קרב בין המלט ללארטס והמלט לא מת, אלא הוכתר כמלך דנמרק.

אלכסנדר דיומא (האב), הצעיר הכיר את המחזה היטב והחליט לתרגמו ולעבדו באופן דומה יותר למקור השייקספירי. כיוון שלא היה בקיא באנגלית, הוא נעזר בבן-טיפוחיו, פול מוריס. בשנת 1847 הועלה המחזה בתיאטרון ההיסטורי (Théâtre Historique) של דיומא. אף שגרסה זו קרובה יותר למקור, הרי שהיא עדיין עיבוד. כך, אמנם הוחזרו כמעט כל הדמויות שדייסי החסיר, אך דיומא הוסיף סצנת אהבה בין המלט לאופליה במערכה הראשונה, במקום הפתיחה השייקספירית של המחזה. כן הדגיש את מעורבותם של גרטרוד ופולוניוס בקנוניה לרצח המלך המלט הזקן. הסיום שונה כליל. דמות הרוח מופיעה בסוף המחזה, מגנה בזה אחר זה את המלך, המלכה ולארטס וגורמת למותם (שלא בא מידיו של המלט) והמלט מוכתר למלך דנמרק. דיומא הצהיר שבכוונתו לאזן את הדרמה ולשפר את המסר המוסרי של המחזה. המחזה מציג בבירור שני זוגות ראשיים: המלט ואופליה והמלך והמלכה; הרוח מפויעה בפתיחה ונועלת בסיום והדמויות המרושעות באות על עונשן.

 חיבור האופרה 
250px|ממוזער|שמאל|כריסטינה נילסון כאופליה
הליברטיסטים ז'יל בארבייה ומישל קארה היו כותבים ומעבדים מנוסים, מאחוריהם עמדו הליבריטים למיניון של תומא ופאוסט של גונו. בתור בסיס הם נטלו את מחזהו של דיומא, שהיה הגרסה המוכרת לצופים. עם זאת, על מנת לעבדה לאופרה הם קיצצו את עלילות הצד והתמקדו בהצגת הקונפליקט המרכזי שבין שני הזוגות, הצעיר והמבוגר. דמויות רבות אחרות אוחדו ודמותו של פולוניוס קוצצה כמעט לחלוטין. הליברית המקורי נכתב להרכב מרובע אופייני של סופרן (אופליה), טנור (המלט), מצו-סופרן (גרטרוד) ובאס (קלאודיוס). דגש רב הושם על סצנת הטירוף של אופליה, בהתאם לרוח התקופה וטעם הקהל. דמותה של אופליה, שהפכה למרכזית מאופרה, אף הושפעה מופעתה של השחקנית האירית הארייט סמיתסון  על במת האודיאון בפריז ב-1827. כן נוסף שיר שתיה של המלט עם השחקנים.

תומא קיבל את הליברית ב-1859, עבור הצגה על במת האופרה הלאומית של פריז, בהנהלתו של אמיל פרין. לפי כללי האופרה על האופרה היה להיות בת חמש מערכות ועם בלט. לפיכך, המערכת הרביעית המקורית של הליברית המקורי פוצלה, ונוסף בלט בין המקהלה לבין הרצ'יטטיב ואריית השגעון של אופליה, שהפכה את המערכה הרביעית כולה למופע השגעון של אופליה. את תפקיד הסופרן של אופליה ייחד תומא לזמרת השוודית כריסטינה נילסון. היא אף הביאה, לבקשתו של תומא, שירי עם ממולדתה, עבור הוספת נופך לאריית השגעון שלה. בין היתר מלודיה המשולבת גם בפרק הראשון של היצירה "שתי מלודיות נורדיות" אופוס 63 מאת אדוורד גריג. כיוון שלא מצא טנור מתאים, שיכתב תומא את תפקיד המלט לבריטון.

 היסטוריית הפקות 
הבכורה התקיימה ב-9 במרץ 1868 במשכן האופרה הלאומית בסאל לה פלטייה. שנה מאוחר יותר הועלתה האופרה בקובנטרי בלונדון, תוך שינוי הסיום לסיום השייקספירי, עבור הקהל הבריטי, שהכיר כמובן את המחזה השייקספירי. על אף זאת, הביקורת הבריטית על העיבוד הצרפתי הייתה נשכנית. כפי שכתב מבקר ב-The Pall Mall Gazette ב-1890, "רק ברברי או צרפתי היה מעז להפוך טרגדיה כמו המלט לבורלסקה."

על אף התגובה הבריטית הצוננת, האופרה זכתה להצלחה בינלאומית שהשתוותה לזו של "מיניון", ויחד עמה הייתה לאופרה המפורסמת ביותר של תומא. בתוך מספר שנים עלתה האופרה בבתי האופרה בבירות אירופה המרכזיות. עם זאת, לאחר שנות העשרים של המאה ה-20 חוותה האופרה נסיגה. זאת עד הפקתה מחדש ב-1982 בסידני, עם שריל מילנס כהמלט. מאז מופיעה האופרה תדיר ברפרטואר של בתי האופרה בעולם.}}

 תפקידים 
הדמותהקולאופליהסופרןהמלט, נסיך דנמרקבריטוןגרטרוד, מלכת דנמרקמצו-סופרןקלאודיוס, מלך דנמרקבס או בריטוןלארטס, אחיה של אופליהטנורמרצלוס, חברו של המלטטנורהורציו, חברו של המלטבסרוח אביו של המלטבספולוניוס, איש חצר, אביהם של אופליה ולארטסבסקברן ראשוןבריטוןקברן שניטנוראדונים, גבירות, חיילים, משרתים, איכרים וארבעה שחקנים

 תקציר 
250px|ממוזער|שמאל|מערכה שנייה, תמונה II: ההצגה
מקום העלילה: טירת אלסינור, דנמרק

 מערכה ראשונה 
תמונה I: באולם ההכתרה

החצר הדנית חוגגת את נישואיהם של המלכה גרטרוד וקלאדיוס, אחיו של המלך המת שהיה בעלה של גרטרוד. לאחר שקלאודיוס מניח את הכתר על ראשה של גרטרוד, כל הקהל עוזב ונכנס הנסיך המלט, בנם של גרטרוד והמלך המת (שגם שמו היה המלט). המלט מביע את מורת רוחו על החיפזון בו מיהרה אמו להנשא שנית (Vains regrets! Tendresse éphémère). נכנסת אופליה, אהובתו, והשניים שרים דואט אהבה (Doute de la lumière). לאחר מכן נכנס לארטס, אחיה של אופליה שנשלח לנורווגיה (ולא לצרפת, כמו במקור השייקספירי), נפרד לשלום ומפקיד אותה בידיו של המלט. המלט לא מצטרף למשתה ועוזב, בשעה שחיילים נכנסים לבמה בדרכם לנשף. הורציו ומרצלוס, חבריו של המלט נכנסים ומספרים לחיילים שראו את רוח אביו המת של המלט על חומות הטירה בלילה והולכים לספר זאת להמלט.

תמונה II: על חומות הטירה, בלילה

מרצלוס והורציו פוגשים את המלט על החומות ומחכים להופעת הרוח. הרוח מופיע. מרצלוס והורציו עוזבים והרוח מספר להמלט שקלאודיוס הרעיל אותו למוות. הרוח מצווה על המלט לנקום בקלאודיוס, אך שיש לחוס על גרטרוד. המלט נשבע על חרבו לנקום ויוצא. המלט נכנס ונוהג כמשוגע. הוא מודיע שהזמין להקת שחקנים להציג בפני החצר באותו ערב.

 מערכה שנייה 
תמונה I: בגן

אופליה שרה על אדישותו של המלט כלפיה (Sa main depuis hier n'a pas touché ma main). המלט נכנס אך אינו מדבר איתה ויוצא. נכנסת גרטרוד ואופליה מבקשת מממנה רשות לעזוב את החצר, אך גרטרוד מסרבת. אופליה יוצאת ונכנס המלך. גרטרוד חוששת שהמלט גילה שהם רצחו את המלך הזקן, אך קלאודיוס מרגיע אותה. המלך והמלכה יוצאים ונכנסים ארבעה שחקנים יחד עם מרצלוס והורציו (שכאן מגלמים את תפקידם של רוזנקרנץ וגילדנסטרן במחזה המקורי), המלט מבקש מהשחקנים להציג (בפנטומימה) את המחזה "רצח גונזגו", ולאחר מכן משטתה עמם בשיר שתייה (Ô vin, dissipe la tristesse qui pèse sur mon cœur!).

תמונה II: המחזה

המלך, המלכה ואנשי חצר מתכנסים לצפות בהצגה בארמון. המחזה מדמה אירוע דומה לזה שהתרחש בעת רצח המלך על ידי קלאודיוס. המלט מעטר את ההצגה בדברי פרשנות עוקצניים. בשיא ההצגה, כאשר הרוצח יורש את המלך הנרצח ושם את הכתר על ראשו, המלך קלאודיוס קם ומפסיק את ההצגה. המלט מתעמת עם קלאודיוס ומאשים אותו (בניגוד למהלך העניינים במחזה המקורי). הדבר יוצר סערת רגשות אצל אופליה וגרטרוד והמלט נראה כמשוגע ושר קטעים משיר השתייה.

 מערכה שלישית 
בחדר המלכה.

המלט נושא את המונולוג הידוע "להיות, או לא להיות" (Être ou ne pas être) ומתחבא. נכנס המלך ומתפלל על נפשו, המלט מחליט לא לרצוח אותו, כדי שנשמתו לא תזכה במנוחת גן עדן עקב התוודותו. פולוניוס נכנס וכך מתגלה מעורבותו ברצח. השניים יוצאים, המלט יותא ממחבורו והמלכה ואופליה נכנסות. המלכה מנסה לשכנע את המלט לשאת את אופליה לאשה, אך המלט מסרב לשאת את בתו של מי שאחראי לרצח אביו (בשונה מהמחזה המקורי). אוםליה יוצאת והמלט מנסה לשכנע את אמו להתוודות, אך היא מסרבת. המלט כמעט פוגע באמו, אך אז מופיעה דמות הרוח ומזכירה לו שעליו לחוס על אמו.

 מערכה רביעית 
סצנת שגעונה של אופליה: לאחר סירובו של המלט לשאת אותה לאשה, אופליה מאבדת את שפיותה ומשליכה את עצמה לאגם.

לאחר מוזיקת כניסה בקלרנית סולו, מגוע קטע הבלט. בהפקות מודרניות יש המקצרים ואף משמיטים את הבלט. לאחר מכן נכנסת מקהלת איכרים המתארת את כניסת הנערה (Mais quelle est cette belle et jeune demoiselle). אופליה מספרת על מצבה לאיכרים ושרה שיר עממי בקצב ואלס, בו היא מחלקת פרחים, בדומה להופעתה המקבילה במחזה המקורי (Partegez-vous mes fleurs). לאחר מכן שרה שיר עממי סקנדינבי על הויליות (רוחותיהן של נערות, שארוסיהן נטשו אותן לפני ליל הכלולות והן מתו משברון לב וטבעו במים). המערכה מסתיימת בשיר אלגי, במהלכו היא טובעת במים (Le voilà! Je crois l'entendre).

 מערכה חמישית 
ליד בית קברות, שני קברנים חופרים קבר חדש (לאופליה) ובאים בדברים עם המלט, אף שאינם מספרים לו למי הקבר (באופרה, קלאודיוס אינו מגלה את המלט לאנגליה). לארטס שב מנורווגיה ומתעמת עם המלט ליד הקבר הפתוח וקורא לו לדו-קרב. הם נלחמים בו-במקום, והלווייתה של אופליה מפסיקה את הקרב. רק אז מבין המלט שאופליה מתה. כאן מופיע הרוח ומצווה על המלט להרוג את קלאודיוס. המלט מוכתר כמלך, והאופרה מסתתיימת בטון הירואי.

הסיום הזה, ששונה לגמרי מהמחזה המקורי, ונדמה חפוז וחסר הגיון פנימי, הפריע מאד בעיקר לקהל הבריטי. לפיכך, נכתב עבור הקובנט גארדן בלונדון סוף שונה, דומה יותר למחזה המקורי. סוף זה (le dénouement du Theâtre de Covent Garden) מופיע כנספח במספר הקלטות מודרניות של האופרה, בפרט ההקלטה של התזמורת הפילהרמונית של לונדון עם תומאס המפסון כהמלט משנת 1993. לא ידוע אם סיום זה נכתב אף הוא על ידי תומא.

 לקריאה נוספת 
 הערות אלבום להקלטת EMI Classics 7 54820 2 של האופרה, בביצוע התזמורת הפילהרמונית של לונדון עם תומאס המפסון כהמלט משנת 1993

 קישורים חיצוניים 

 פרטיטורה, בפרויקט ספריית התווים הבין-לאומי
 הערך על המלט במדריך האופרה של ויקטורלה (1921)
 , 2010 בניצוח לואי לאנגרה

הערות שוליים

קטגוריה:אופרות בצרפתית
קטגוריה:המלט