תוכנית הטילים הבליסטיים של איראן

תוכנית הטילים הבליסטיים של איראן (באנגלית: Iran's ballistic-missile program) היא הגדולה ביותר במזרח התיכון ומשמשת רכיב מרכזי באסטרטגיה הצבאית של איראן. מגוון הטילים הבליסטים קצרי־הטווח ובעלי הטווח הבינוני של איראן משמש גורם הרתעה כחלק מאסטרטגיית ההרתעה האיראנית, תומך בשלוחות האזוריות של איראן ומחזק את יכולות ההגנה הלאומית שלה.

התוכנית נועדה לקזז את העליונות הצבאית של יריבותיה, במיוחד לנוכח הסנקציות המערביות שפגעו ביכולתה לתחזק ולשדרג את חיל האוויר שלה. המדינה אימצה גישה של "הרתעה באמצעות ענישה" כדי להדוף איומים מצד ערב הסעודית, ישראל וארצות הברית, ולדברי גורם איראני, גם כל מדינות אירופה נמצאות בטווח.

החששות בדבר הקשר האפשרי של תוכנית הגרעין של איראן הובילו לבחינה בינלאומית ולהטלת סנקציות.

התוכנית מנוהלת בעיקר על ידי ארגון תעשיות התעופה (AIO) ומשמרות המהפכה האסלאמית (IRGC), המפקחים על מספר גופים משניים הקשורים לטילים ועל חברות קש המשמשות לרכישת רכיבים, ציוד וחומרים מספקים זרים. ארגון הג'יהאד לעצמאות עצמית מופקד על קידום היכולות של הטילים הבליסטיים במדינה.

 היסטוריה 
תוכנית הטילים של איראן החלה בתקופת מלחמת איראן–עיראק (1980–1988) כאמצעי להרתיע מפני התקפות סקאד עיראקיות ולפצות על היעדר כוח אווירי מודרני. בשנת 1984 רכשה איראן את טיליה הבליסטיים הראשונים (20 טילי "סקאד-B" סובייטיים) מלוב, ולאחר מכן רכשה נגזרות סקאד ומשגריהן מצפון קוריאה ומסין.

במהלך שנות ה-90 פיתחה איראן את טכנולוגיית הסקאד מחדש באמצעות הנדסה הפוכה (Reverse Engineering) וייצרה את טילי השיהאב-1 (לטווח 330 ק"מ) והשיהאב-2 (לטווח 500 ק"מ), וכן את הרקטות קצרות הטווח זלזאל ופאתח 110. בשנות ה-2000 הציגה איראן מערכות ארוכות-טווח (כגון השאהאב-3 MRBM המונע בדלק נוזלי) והחלה בניסויי עיצובים דו-שלביים עם דלק מוצק (כגון הסג'יל-2 MRBM).

אבני הדרך המרכזיות כללו את החשיפה הציבורית של השיהאב-3 ב-1998 (לטווח כ־1,300 ק"מ) ואת הסג'יל המונע בדלק מוצק ב-2008. עד 2010 חשפה איראן גרסאות חדשות (כגון קיאם-1 ב-2010, זולפיקאר ב-2016) ושילבה ניסויי טילים בתוכנית השיגור לחלל המתפתחת שלה.

במהלך תקופה זו היו המניעים העיקריים של התוכנית להרתעת ישראל ומדינות המפרץ, דוקטרינת הלחימה האסימטרית והיוקרה הלאומית, כפי שסיכמו המומחים: "תוכנית הטילים הבליסטיים של איראן היא רכיב חשוב בדוקטרינה הצבאית, אמצעי הרתעה וכלי מדיני".

בחודש פברואר 2025 נראה כי איראן משקמת את תוכנית הטילים שלה. אונייה שנשאה 1,000 טון נתרן פרכלורט, חומר חיוני לייצור דלק מוצק לטילים, עגנה בנמל בנדר עבאס. משלוח זה אפשר ייצור דלק לכ־260 טילי ח'ייבר שכן (Kheibar Shekan) או לכ־200 טילי "שאהיד חאג' קאסם סולימאני", והדגיש את תלותה המתמשכת של איראן במקורות בינלאומיים לחומרי גלם קריטיים.

ביוני 2025, במהלך מבצע עם כלביא, על פי "האקונומיסט", מתוך 500 טילים שירתה איראן לעבר ישראל, 6% פגעו באזורים בנויים.

 סוגים 
ממוזער|שמאל|250 פיקסלים|טילים בליסטיים אירנים משמאל לימין: סימורג, לשיגור לוויינים, סאפיר לשיגור לוויינים לחלל, סג'יל, גדאר, שיהאב-3, שיהאב-2, שיהאב-1, סקאד
על פי הערכות המומחים, מאגר הטילים הבליסטיים של איראן כולל יותר מ־3,000 טילים. מאגר גדול זה מורכב ממגוון טילים בליסטיים קצרי־טווח (SRBM) לטווחים שבין 300–1,000 ק"מ ומטילים בליסטיים בעלי טווח בינוני (MRBM) לטווחים שבין 1,000–3,000 ק"מ. על פי הצהרת חבר הפרלמנט בוועדת הביטחון הלאומי והמדיניות החיצונית, אמיר חיאת מוגאדם, כל מדינות אירופה – ובפרט הממלכה המאוחדת, צרפת וגרמניה – נמצאות בטווח של ה-MRBM האיראניים, בעוד שערים אמריקאיות מרכזיות כגון וושינגטון די. סי. וניו יורק (הנמצאות במרחק של כ־10,000 ק"מ) עשויות להיות יעד למתקפות של טילים המשוגרים מהים.

 טילים בליסטיים לטווח קצר 
לטווח 300–1,000 קילומטרים:
 שיהאב-1 ושיהאב-2 – טילים המונעים בדלק נוזלי בעלי טווח של 350 ק"מ ו-750 ק"מ, בהתאמה.
 קיאם-1 – SRBM המונעים בדלק נוזלי בעלי טווח של 750 ק"מ ומערכת דיוק חכמה.
 משפחת פתאח-110 – סדרה של טילים המופעלים בדלק מוצק, הכוללים:
 פאתח 110 (בעלי טווח של 300 ק"מ)
 פתאח-313 (בעלי טווח של 500 ק"מ)
 זולפיקאר (בעלי טווח של 750 ק"מ)ממוזער|טווחי הטילים הבליסטיים האיראניים (2019)
 סדרת הורמוז – טילים נגד ספינות SRBM בעלי טווח של כ-300 ק"מ.

 טילים בליסטיים לטווח בינוני 
בעלי טווח של 1,000–3,000 ק"מ
 גרסאות שיהאב-3 – טילי MRBM מונעים בדלק נוזלי בעלי טווחים שבין 1,200 ק"מ ו-2,100 ק"מ.
 קאסם בסיר – גרסה משופרת של חאג' קאסם, עם דיוק ומנגנוני התחמקות טובים יותר וטווח של 1,200 קילומטרים.
 חאג' קאסם – טיל MRBM המונע בדלק מוצק בעל טווח משוער של 1,400 ק"מ.
 ח'ייבר שכן – טיל בליסטי מדויק לטווח של 1,450 ק"מ.
 פתאח-1 ופתאח-2 – טילים היפרסוניים המסוגלים, על פי הדיווחים, להגיע למהירויות של 13 מאך, בעלי טווחים של 1,400 ק"מ ו-1,500 ק"מ, בהתאמה.
 אטמד, שפירושו "אמון" בפרסית, מסוגל להגיע לטווח של 1,700 קילומטרים.
 קדר-110 – טיל MRBM המונע בדלק נוזלי בעל טווח של 2,000–3,000 ק"מ.
 סג'יל – MRBM דו-שלבי, המונע בדלק מוצק, בעל טווח של 2,000 ק"מ.
 ח'וראמשהר – יכול לשאת מספר ראשי קרב (MRBM) המונע בדלק נוזלי, בעל טווח של 2,000 ק"מ.
 עימאד – גרסת שיהאב-3 משופרת עם דיוק טוב יותר וטווח של 2,000 ק"מ.

הטבלה הבאה מסכמת את המידע על סוגי הטילים, טווחם, עלות היחידה ועלות התחזוקה השנתית:
+ טיל סוג טווח (בק"מ) עלות יחידה (בדולר אמריקאי) תחזוקה שנתית (בדולר אמריקאי) הערות פתאח-110 SRBM ~300 110,000 דולר – 2.1 מיליון דולר ~20,000$ – 100,000$ העלות משתנה בהתאם למערכת ההנחיה ולגרסה (למשל, פתאח-313 גבוה יותר) זולפגר SRBM ~700 ~150,000 דולר ~40,000 דולר גרסת ייצוא בשימוש על ידי פרוקסי אזוריים קיאם-1 SRBM ~700 ~3.5 מיליון דולר ~120,000 דולר דלק נוזלי; דורש תחזוקה לוגיסטית רבה יותר שיהאב-3 MRBM ~1,300 ~3 מיליון דולר ~150,000 דולר – 250,000 דולר מבוסס על נודונג הצפון קוריאני; פריסה נרחבת של משמרות המהפכה גדאר-110 MRBM ~1,800 ~5 מיליון דולר ~250,000 דולר גרסה מדויקת יותר של שהאב-3 סג'יל-2 MRBM ~2,000 ~6 מיליון דולר ~200,000 דולר – 300,000 דולר דלק מוצק; עלויות אחסון ותחזוקה גבוהות יותר של דלק חוראמשהר MRBM ~2,000 ~8 מיליון דולר ~300,000 דולר – 400,000 דולר מטען גדול; אולי תוכנן תוך מחשבה על ראש קרב גרעיני

 מאגר הטילים 
ממוזער|שמאל|250 פיקסלים|טיל בליסטי מונף לשיגור באמצעות משגר נייד
מאגר הטילים המוערך שהיה לאיראן לפני מבצע עם כלביא עמד על יותר מ־3,000 טילים מכל הטווחים. איראן ייצרה מאות טילים בליסטיים קצרי־טווח (SRBM) (למשל פתאח-110/M-600) עבור חזבאללה. למיליציות החות'יות בתימן יש עשרות טילים בליסטיים היכולים להגיע לערב הסעודית או ישראל. מיליציות עיראקיות הנתמכות על ידי איראן קיבלו "כמה עשרות" טילים בליסטיים קצרי־טווח.

איראן עושה שימוש במתקני שיגור ניידים (TEL) (למשל משאיות מרובות צירים/סרנים) עבור רוב הטילים, מה שמאפשר פיזור וגמישות מבצעית. תצלומי אוויר מראים משגרי TEL איראניים נושאים טילי זלזל, קיאם וסג'יל על שלדות 6x6, 8x8 או 10x10. איראן גם מחזיקה מתקני שיגור מוגנים (לעיתים תת־קרקעיים) להרכבה ואחסון טילים. תמונות לוויין מראות קומפלקסים חדשים נרחבים בחוג'יר ומודרס ליד טהראן – אתרי ייצור ואחסון טילים מורחבים עם מספר רב של סוללות מגן ובונקרים.

 אתרי פיתוח וארגונים מרכזיים 
 ארגון תעשיות האוויר־והחלל (AIO) בטהראן – המהווה חטיבה מרכזית בארגון תעשיות הביטחון (DIO) המבקרת על תוכנית הטילים של איראן, ומעורבת ברכש בלתי־חוקי של רכיבי טילים, כגון מנועי טורבינה, חומרי אטימה ומחברים הרמטיים. דו"ח משנת 2001 דיווח שמרכז מחקר ופיתוח בסמוך לטהראן השתמש בטכנולוגיית הטיל הסובייטי SS-4) R-12) לפיתוח הטיל שיהאב-4, שלפי מומחים מערביים עשוי לשמש כמערכת נשק לטווח ארוך.
 בנק ספאה – הבנק הממשלתי הרביעי בגודלו באיראן, שתואר בידי משרד האוצר של ארצות הברית כ"ציר המרכזי במימון רשת רכש הטילים של איראן". באמצעות בנק ספאה רכשה איראן פריטים שונים הקשורים לטילים מסין ומיצואנית הטילים הבליסטיים הצפון־קוריאנית KOMID.
 ארגון התעשיות הביטחוניות (DIO) – חטיבה מרכזית במשרד ההגנה ולוגיסטיקה של הכוחות המזוינים (MODAFL), ששולט בעשרות קבלני הגנה וחברות קש בבעלות המדינה, הן ישירות והן באמצעות ארגון תעשיות האוויר־והחלל (AIO). ה-DIO יזם מאות מבצעי רכש בלתי־חוקיים להשגת רכיבי ייצור לטילים בליסטיים מסין, דרך רשת של מפעלים מקומיים תחת דגל כוזב, חברות כיסוי פנים-ארציות וחברות קש שמחוץ לאיראן.
 קבוצת פאג'ר התעשייתית (Fajr Industrial Group) – חברת בת של ארגון תעשיות האוויר־והחלל (AIO). על פי משרד האוצר של ארצות הברית, הקבוצה "מעורבת בייצור וברכישה של ציוד מדויק למערכות הנחיה ובקרה של טילים".
 מרכז החלל אימאם ח'ומייני – שהיה בעבר נמל החלל סמנאן – כלל במקור שני משטחי שיגור: אחד בינוני עם מגדל שירות מתקפל ואחד גדול עם מגדל שיגור (מגדל גנרטי) נייד. בפברואר 2009 שוגר מהמרכז הלוויין "אומיד" למסלול באמצעות משגר הלוויינים הדו־שלבי "ספיר SLV". בשנת 2010 נבנה משטח שיגור נוסף כ־3 ק"מ מהאתר המקורי, שכלל מגדל שיגור נייד, מגדל שירות, שני תעלות להבות אש, מנהרות תמיכה וארבעה מגדלי ברקים גדולים. מגדל הגנרטי בגובה 45 מטר, עלה בהרבה על צורכי משגרי הלוויינים שהיו בשימוש באותה תקופה, דבר שהעיד על כוונת איראן לבחון עיצובים חדשים למשגרי לוויינים.
 מתקן ייצור הטילים באספהאן – מתקן הייצור וההרכבה הגדול ביותר של טילים באיראן, שבו מיוצרים דלק מוצק ונוזלי ורכיבי טילים, ובו מורכבים טילי שיהאב, טילי ה־HY-2 Silkworm הסיניים וטילים מסדרת M. דו"ח משנת 2001 דיווח שהמרכז למחקר ופיתוח בקרבת איספהאן השתמש בטכנולוגיית הטיל הרוסי SS-4 (R-12) לפיתוח טיל שיהאב-4, שלפי מומחים מערביים עשוי לשמש כמערכת נשק לטווח ארוך.
 משרד ההגנה ולוגיסטיקה של הכוחות המזוינים (MODAFL) – הארגון המאוחד של תעשיות הביטחון של איראן, שנוצר בהתמזגות משרד ההגנה ומשרד משמרות המהפכה ב-1989. ה-MODAFL הוא הגוף העליון המכוון את ארגון תעשיות האוויר־והחלל (AIO) ומעניק לו שליטה תפעולית ומבצעית על תוכנית הטילים הבליסטיים של איראן.
 מתחם פארצ'ין הצבאי (Parchin) – מתקן מחקר ופיתוח גדול, שהיה מעורב בייצור נשק כימי ובביצוע ניסויים הקשורים לטכנולוגיות העשרת לייזר וניסויי חומרי נפץ עוצמתיים למטרות נשק גרעיני. חלק מהמומחים חושדים כי המתחם משמש גם לייצור טילים בליסטיים בדלק נוזלי.
 מתקן הטילים סמנאן – מתקן ייצור טילים ומטווח ניסויים בליסטיים, שנבנה בסיוע סיני נרחב וממוקם בסמוך למרכז החלל האיראני ולמתקני השיגור הנלווים. במתקן מיוצרים גם רקטות ארטילריה, וכן טילי שהאב-1 ואולי גם ייצור רקטות זלזאל.
 קבוצת התעשייה שאהיד בקרי Shahid Bakeri Industrial Group (SBIG) – מייצרת מגוון רקטות בעלות דחף מוצק וטילים בליסטיים, כולל את הפתאח-110, ולפי כריסטוף בלות' ייצרה טילים בעלי דחף מוצק לטווח ארוך בעזרת מהנדסים רוסים. על פי דאעש (IISS/ISIS), באמצע שנות ה־1990 קיבלה הקבוצה על עצמה את האחריות לייצור דלק מוצק באיראן.
 קבוצת התעשייה השאהיד חמאט (SHIG) – באמצעות שיתופי פעולה עם רוסיה, סין, צפון קוריאה ואפשרי גם אוקראינה, הקבוצה אחראית על תוכניות הטילים הבליסטיים של איראן, כולל טילי שיהאב-3 וג'אדר. הקבוצה נפגעה בתקיפות האוויריות ביוני 2025, אך מעמדה התפעולי הנוכחי אינו ידוע.
 מתקן הטילים שאהרוד ליד סמנאן (Shahroud Missile Test Site) – מתקן ייצור טילים וטווח ניסויים בליסטיים של משמרות המהפכה, שנבנה בסיוע סיני נרחב וממוקם בסמוך למרכז החלל האיראני ולמתקני שיגור נוספים. המתקן מיועד לפיתוח, בדיקה ושיגור של טילים וטילים מונעי דלק מוצק. במתקן מיוצרים גם רקטות ארטילריה, וכן טילי שיהאב-1 ואפשרי שגם ייצור רקטות זלזאל. בשנים 2020 ו-2022 במתקן בוצעו ניסויים ושיגורים לרבות שיגורי לוויינים צבאיים כגון נור-1 ו-נור-2, והוא שימש לפיתוח והטמעה של משגרי לוויינים ומערכי שיגור לטילים בדלק מוצק. האתר נפגע בתקיפות האוויריות של ישראל ביוני 2025.
 מפעל הטילים שיראז – לפי דיווחים, זהו מתקן מחקר, פיתוח וייצור לדלק ורכיבי טילי שהאב-1/סקוד-B. האתר נפגע בתקיפות האוויריות ביוני 2025, מעמדו התפעולי הנוכחי אינו ידוע.

 בסיסים 
לאיראן בסיסים רבים לטילים בליסטיים הפרוסים ברחבי המדינה, רבים מהם מתחת לאדמה, ביניהם:
 בסיס הטילים התת-קרקעי ח'ורמאבאד: בסיס זה, הממוקם במחוז לורסטאן, ידוע כבעל מספר בורות-שיגור טילים תת-קרקעיים (missile silos) הרב ביותר באיראן.
 בסיס הטילים אימאם עלי: אחד משני בסיסי הטילים האיראניים, הגדול מספיק לאחסון ולפריסת טילי שהאב-3 וכן משגרי טילים ניידים. הבסיס מורכב ממתקן אחסון ומתקן שיגור טילים, והוא מאובטח היטב.
 בסיס הטילים בתבריז: בסיס הטילים השני של איראן, הממוקם בצפון מערב איראן, מאיים באופן פוטנציאלי על חלקים ממזרח ומרכז אירופה, בעל שטח שיגור משוער של כ-50,000 קמ"ר. על פי דיווחים שונים, האתר מכיל בורות שיגור מוקשחים ומשגרים ניידים (TEL) עבור טילי שיהאב-1, שיהאב-2 ואולי גם שיהאב-3. האתר ניזוק במהלך התקיפות האוויריות של ישראל ביוני 2025, מצבו המבצעי אינו ידוע.
 בסיס תת-קרקעי קניון קנשט: ממוקם במחוז כרמאנשאה.
 בסיס תת-קרקעי פנג' פלה: ממוקם גם במחוז כרמאנשאה.
 בסיס הטילים בכרמאנשאה: בסיס זה, הממוקם במערב איראן, ממוקם אסטרטגית לשיגורים פוטנציאליים נגד מטרות בישראל, מדינות המפרץ ואירופה. הוא מכיל מתקן תת-קרקעי, שני אזורי אחסון טילים ושני משטחי שיגור.
 בסיס הטילים חאג'י עבאד: אתר שיגור חדש, לכאורה ליד חאג'י עבאד, אם כי מיקומו המדויק לא נחשף.
 מיקום לא ידוע במפרץ: ב-18 בינואר 2025, חשף חיל הים של משמרות המהפכה בסיס טילים ימי תת-קרקעי במיקום לא ידוע באזור המפרץ.
 אזורי החוף של דרום איראן: ב-2 בפברואר 2025, חשף חיל הים של משמרות המהפכה בסיס טילים תת-קרקעי נוסף באזורי החוף של דרום איראן.

לאיראן יש בסיסי טילים בכל המחוזות והערים ברחבי המדינה, כאשר רבים מהם נמצאים בעומק של עד 500 מטרים מתחת לאדמה. מיקומם של רבים מבסיסים אלה נשמר בסוד מסיבות ביטחוניות. איראן ממשיכה להרחיב את יכולות ייצור הטילים שלה, כאשר חשיפות אחרונות של "ערי טילים" תת־קרקעיות מצביעות על הגדלת הארסנל שלה.

 פוטנציאל לחימוש בראשי קרב גרעיניים 
מספר טילים בליסטיים של איראן מסוגלים לשאת ראש קרב גרעיני מבחינת טווח וקיבולת, אם איראן תבחר לפתח אחד כזה. עובדה זו עוררה דאגה בינלאומית והובילה לסנקציות.

שיהאב-3 – מבוסס על טכנולוגיה צפון־קוריאנית, ונחשב לאחד הטילים הבליסטיים המתקדמים של איראן. טווחו כ־1,300 ק"מ והוא יכול לשאת ראש קרב גרעיני. הג'אדר-1, הוא וריאנט של שיהאב-3, ומאריך טווח עד כמעט 2,000 ק"מ. מחקר משנת 2019 קבע שהשיהאב-3 המקורי הוגדר כ"מותאם לשאת נשק גרעיני".

חוראמשהר – הטיל הבליסטי המונע בדלק נוזלי המתקדם ביותר של איראן, ונחשב גם כמותאם לשאת נשק גרעיני. חרטומו הקוני הרחב (קוטר כ־1.5 מטר) עשוי לאכלס פצצה גרעינית.

טילים בליסטיים בטווח בינוני של איראן, כגון סג'יל (Sejjil) ועימאד (Emad), בעלי טווחים הנעים בין כ־1,500 ל־2,500 ק"מ, עשויים להיות מותאמים לנשיאת ראשי קרב גרעיניים. טילים אלה מכסים את כל המזרח התיכון וחלקים מאירופה, ולכן מהווים מקור דאגה לביטחון האזורי והבינלאומי.

בעוד שהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית מ-2017 (JCPOA) נועדה לחסום את דרכה של איראן לפיתוח נשק גרעיני, עדיין קיימות חששות בנוגע לאפשרות השימוש הכפול של טכנולוגיית הטילים של איראן.

הקהילה הבינלאומית הביעה דאגה לגבי תוכנית הטילים של איראן, ובמיוחד בנוגע לקשר הפוטנציאלי שלה לשאיפות הגרעיניות שלה. החלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות 2231 אסרה בעבר על איראן לבצע פעילויות הקשורות ל"טילים המיועדים לשאת נשק גרעיני", אך הגבלות אלו פקעו באוקטובר 2023.

 שימוש בקרב 

ב־13–14 באפריל 2024 שיגרה איראן כ־120 טילים בליסטיים לעבר ישראל במסגרת "מבצע ההבטחה האמיתית". שיעור יירוט הטילים הבליסטיים היה כ־90%.

ב־1 באוקטובר 2024 שיגרה איראן כ־200 טילים בליסטיים לעבר ישראל, במסגרת "מבצע הבטחה האמיתית 2". על פי צה"ל, רובם יורטו.

במהלך מבצע עם כלביא בין איראן לישראל שיגרה איראן בין 500 ל־550 טילים בליסטיים למדינת ישראל. עם זאת, על פי צה"ל, רק 151 מהם נפלו בשטחה.

 טילים שהושמדו במבצע עם כלביא 
 מעל ל-1,000 טילים בליסטיים הושמדו או יורטו.
 בין 200 ל-250 משגרי טק"ק הושמדו, לפי ההערכה מדובר בכ-50%–60% מסך המשגרים של איראן.

 ראו גם 
 חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית
 תוכנית הגרעין של איראן
 פרויקט פרח

 קישורים חיצוניים 


 יפתח שפיר, הטילים הבליסטיים שבידי איראן – תמונת מצב

  תוכנית הטילים הבליסטיים של איראן: בתווך שבין הגנה מ טילים לעסקה כוללת, עזריאל ברמנט ואמילי לנדאו







 הערות שוליים 

*
קטגוריה:תוכנית הגרעין של איראן
קטגוריה:כלי נשק להשמדה המונית
קטגוריה:מבצע עם כלביא
קטגוריה:מבצע שאגת הארי
קטגוריה:האיום האיראני