ריקוד הצללים המאושרים

ריקוד הצללים המאושרים (באנגלית: Dance of the Happy Shades) הוא אסופת סיפורים קצרים מאת אליס מונרו, סופרת קנדית כלת פרס נובל לספרות לשנת 2013. הספר יצא לאור לראשונה באנגלית בשנת 1968, ובעברית בשנת 2014 בהוצאת מחברות לספרות, הפועלת במסגרת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, בתרגומה של אורטל אריכה. הנושא המרכזי של רוב סיפוריו הוא חוויות בתהליך ההתבגרות של ילדות, נערות ונשים צעירות.

זהו ספר הביכורים של אליס מונרו. הסיפורים נכתבו בשנים 1953–1967. חלק מהסיפורים התפרסמו בשנים שלפני פרסום הספר במגזינים קטנים בקנדה. חמישה עשר הסיפורים הקצרים מתרחשים בין שנות ה-30 של המאה ה-20 לשנות ה-50 באותה מאה. הם מסופרים בעיקר מנקודת מבטן של ילדות, נערות ונשים צעירות שהן ריאליסטיות ובעלות כושר הבחנה חד. המוציא לאור בעברית תיאר את הספר במילים: "אליס מונרו משרטטת דיוקנים של ההוויה האנושית ומעלה שאלות קיומיות דרך תיאורי היומיום שלנו, אנשים קטנים, רגשות גדולים". הסיפורים מתרחשים בעיקר בחיי היומיום הפרובינציאליים והצנועים בעיירות ובכפרים של דרום מערב אונטריו, המקום בו גדלה הסופרת.

שם הספר
"ריקוד הצללים המאושרים" הוא תרגום שם הקטע המוזיקלי "Dance des ombres heureuses" מתוך האופרה "אורפיאו ואאורידיצ'ה" מאת כריסטוף ויליבלד גלוק. זהו שם הסיפור החותם את אסופת הסיפורים ובו מנגנת נערה בעלת צרכים מיוחדים את הקטע המוזיקלי בכישרון רב.

הספר מוקדש לרוברט א' לֵיידלוֹ (אביה של הסופרת).

הסיפורים
 הקאובוי של האחים ווֹקֶר - על רקע תקופת השפל הגדול, האב שהוא סוכן נוסע, יוצא עם ילדיו הקטנים ליום עבודה וסוטה ממסלולו הקבוע. הוא פוגש בת גילו, אולי אהובתו בנעוריו, שלא פגש אותה שנים רבות. הבת המספרת, מתוודעת למורכבות חיי המבוגרים ולעיצבונו של אביה בנסיעתם הביתה. הסיפור הוא בעל רקע אוטוביוגרפי, ונכתב ב-1967 כאחד משלושת הסיפורים האחרונים שנכנסו לאסופה.
 חלונות בוהקים - מרי, אשה עם ילד צעיר, משוחחת עם גברת פולרטון, שכנתה בגיל העמידה, אמנם הגברת אינה נחמדה, אך מרי אוהבת לשמוע את סיפוריה. היא בדרכה למסיבת יום הולדת שבה משתתף בנה. כל ההורים האחרים סבורים שביתה הישן והחצר המוזנחת של גברת פולרטון פוגעים במראה השכונה שרוב בתיה חדשים ופוגעים בקהילה. רק מרי טוענת שאין להפקיע את שטח הבית עבור דרך חדשה שמתוכננת, כיוון שגברת פולרטון ותיקה מאוד בשכונה. בכך היא מבינה שבשיחת החולין הבאה תהיה היא והתנגדותה הנושא המרכזי בשיחה. הסיפור מבוסס על סיפורה של אישה מבוגרת מצפון ונקובר. נכתב בין השנים 1959-1953.
 תמונות - תמונה 1: מרי מקווייד היא רווקה זקנה, בת הדוד של האב, המשמשת כאחות בייתית. תחילה היא מטפלת בסבה של הילדה המספרת, הנוטֶה למות. לאחר מספר שנים היא עוברת לבית הילדה ומטפלת באמה החולה. היא דמות נוקשה ומתלוננת שאינה אהובה על הילדה. תמונה 2: הילדה יוצאת עם אביה לסיור קו מלכודות ליד הנהר באביב הקר. הם פוגשים את ג'ו פיפן המתבודד הנושא גרזן, שמפחיד תחילה את הילדה. הם מתארחים בבור באדמה, שהוא עכשיו ביתו של פיפן, אחרי שכנראה שרף את ביתו. הילדה חולקת סודות עם אביה ומרגישה בוגרת בשל כך. שני החלקים המרכיבים את הסיפור הם בעלי רקע אוטוביוגרפי. נכתב ב-1967 כאחד משלושת הסיפורים האחרונים שנכנסו לאסופה.
 תודה על הטרמפ - המספר הוא בחור צעיר, היושב עם בן דודו ג'ורג' במסעדה בעיירה נידחת. הם זרים במקום ובאו לבקר את אימותיהם במחנה בריאות לנשים. ג'ורג להוט לבלות עם בחורות והם אוספים במכונית המספר שתי צעירות בנות 17, אדלייד ולוֹאיס, הנראות כמוכנות לשתף פעולה. הם קונים ויסקי לא חוקי ונוסעים ליער. ג'ורג' ואדלייד נשארים במכונית בשעה שהמספר ולוֹאיס יוצאים לטייל ביער. זהו הסיפור היחידי באסופה שבו המספר הוא גבר. נכתב בין השנים 1959-1953.
 המשרד - המספרת היא סופרת, המחליטה לשכור משרד שבו תוכל לכתוב בשקט, רחוקה מטרדות הטיפול בבית ובילדים. היא שוכרת אותו אצל הזוג מאלי בבניין מסחרי. אף על פי שהמקום הצנוע אהוב עליה, היא מוטרדת ללא הפסק על ידי מר מאלי, שתחילה מביא לה מתנות וממשיך בהאשמות חסרות שחר על חייה המופקרים. זהו סיפור שהתרחש בפועל ב-1960 או 1961, בעת מגוריה בוונקובר. ב-1978 התייחסה אליו כ"הסיפור האוטוביוגרפי הברור ביותר שכתבתי".
 טיפת מזור - המספרת נזכרת בהתאהבותה בנער; בייסורי האהבה ובשמרטפות שעשתה אצל משפחת ברימן שהסתיימה בשערורייה לאחר שהשתכרה, הקיאה והביאה את חבריה שיעזרו לה לטפל בה. נכתב בין השנים 1959-1953.
 זמן המוות - סיפור אודות מותו של התינוק בני פארי. אמו הענייה ליאונה, השאירה את ילדיה הקטנים והמוזנחים בהשגחת בתה בת ה-9, היַלְדָה-זמרת, פטרישיה, והלכה לשכנתה לתפור שמלה לפטרישיה להופעתה. בני הקטן נכווה ממים רותחים שהכינה פטרישיה כדי לשטוף את הבית המזוהם ונפטר בבית החולים. מתוארים הילדים וליאונה באבלם. זהו הסיפור הראשון שכתבה מונרו ב-1953. מבוסס על מקרה אמיתי שקרה בעיירה של מונרו בעת היותה בת שמונה.
 היום של הפרפר - מיירה בת העשר וחצי היא חדשה בעיירה ומתקשה להיקלט בין שאר הבנות בבית הספר עקב ההכרח להשגיח בבית הספר על אחיה הצעיר. אולם המספרת, בכל זאת נקשרת אליה, עד אשר מיירה נעלמת ומתברר כי חלתה במחלת דם ומאושפזת בבית חולים. הבנות מארגנות לה מסיבת יום הולדת בבית החולים אף על פי שאין זה תאריך הולדתה. היצירה התפרסמה לראשונה ב-1956 בשם "להתראות מיירה".
 בנים ובנות - המספרת נזכרת בילדותה על רקע החיים בחווה, גידול השועלים והריגתם, הרג סוסים לבָּשָר, היחסים עם אחיה הצעיר ועם אמה ואביה על רקע המעבר מהתייחסותם אליה כילדה קטנה אל יחס כילדה גדולה. בעל רקע אוטוביוגרפי, בעיקר בנושא ההתייחסות המשפחתית לתפקידים המגדריים. היצירה התפרסמה לראשונה ב-1964.
 גלויה - המספרת, הלן, צעירה המקיימת זוגיות עם קלייר, גבר בעל ייחוס משפחתי ומבוגר ממנה, המבטיח לשאתה לאשה כשאמו המבוגרת תמות. אז מתברר כי מיד אחרי שקלייר שלח גלויה ידידותית מחופשתו בפלורידה, הוא נישא לאשה אחרת. המספרת מתמודדת עם משבר הבגידה והנטישה. נכתב ב-1967 כאחד משלושת הסיפורים האחרונים שנכנסו לאסופה.
 שמלה אדומה — 1946 - המספרת מתכוננת לנשף האביב בשנתה הראשונה בתיכון. היא מתמודדת עם הקשיים להתקבלות חברתית. בנשף היא מרגישה דחויה אך מעשנת בשירותים עם תלמידת י"ב, היוצרת לה מודל לחיקוי לעצמאות נשית ובסיום רוקדת עם בחור המלווה אותה לביתה. ברקע יחסיה עם אמה. התפרסם לראשונה ב-1965 במגזין "Le Montréaler".
 יום ראשון אחר הצהריים - אלווה, נערה בגיל תיכון, מהכפר, משמשת כעוזרת בבית משפחת גאנט העשירה, בעיר סמוכה. על רקע יום ראשון בצהריים, בו כל המשפחה וגם ידידים מתאספים בבית גאנט, מתוארים יחסיה עם גברת גאנט ושאר המשפחה. הסיפור מבוסס על ניסיונה של מונרו מכך שמשפחתה העסיקה עוזרת ומניסיונה האישי כעוזרת־בית בבית משפחה אמידה בטורונטו ב-1948. נכתב בין השנים 1959-1953.
 טיול אל החוף - מיי בת ה-11, הייזל - אם יחידנית בת 33 והסבתא בת ה-78 מתגוררות ומתפעלות חנות ותחנת דלק על כביש שומם. הסבתא קשוחה ושולטת בכל המתרחש בבית. היא מציעה למיי שיסעו לחוף המערבי לבקר את בנה. לחנות מגיע מהפנט חובב ומציע להפנט את הסבתא. נכתב בין השנים 1959-1953.
 השלום של אוּטרֶכט - חלק 1: דו"ח בעל רקע אוטוביוגרפי מובהק, של המספרת הנמצאת יחד עם אחותה, מאדי, בבית אמם לאחר פטירתה אחרי מחלה ארוכה, בו היא דנה ביחסי האחיות וביחסים עם האם והעיירה. מציאת דפים במגירה ובה דפי סיכומים מזמן לימודי התיכון שלה (השלום של אוטרכט) פותחת דיון עצמי בנושא הנוסטלגיה. חלק 2: המספרת מבקרת את דודותיה, אנני ולו המתגוררות בבית אחד בעיירה. הן מספרות לה על החודשים האחרונים בחיי אמה. הסיפור מסתיים בכך שמאדי, שטיפלה באם בכל שנות מחלתה, מודה שהיא לא מסוגלת לעזוב את העיירה ולפתוח בדרך חדשה. נכתב לאחר שב-1961 שבה מביקור בעיירת ילדותה, כשנה וחצי לאחר מות אמה.
 ריקוד הצללים המאושרים - המספרת, כנראה נערה צעירה, הולכת יחד עם אמה למסיבה שנתית מסורתית שמארגנת בביתה המורה הוותיקה לפסנתר, מיס מרסאלס. האם וגם נשים אחרות מגיעות רק לשם הנימוס לאירוע שהוא מעט ביזארי. בשעה שהמספרת מנגנת את הקטע האחרון במסיבה, מגיעה קבוצה של ילדים בעלי צרכים מיוחדים מבית ספר סמוך, שגם הם תלמידיה של מיס מרסאלס ומאריכים את המסיבה כשהם מנגנים את קטעיהם. האמהות חשות דחייה, אך נאלצות להישאר מפאת הנימוס. בקטע האחרון, מנגנת נערה בגיל המספרת, בכישרון אשר הופך את הצלילים למוזיקה בעלת איכות ומשמעות.

ביקורת
ג'ונת'ן ליבסון מהאטלנטיק, משווה ב-2019 את הספר לספרים שהוציאה בהמשך דרכה. הוא טוען כי כאן הסיפורים קצרים יותר, מונעי עלילה יותר, ובעלי מבנה נרטיבי קונבנציונלי יותר. יש להם גם תלות הדדית מהותית. הוא מוצא שכמו "דבלינאים" של ג'יימס ג'ויס או "וינסבורג, אוהיו" של שרווד אנדרסון, הספר מתגבש סביב תחושת מקום - דרום-מערב אונטריו הכפרית - באותה מידה שהוא מתגבש סביב נושאים חופפים. בסביבה בלתי סלחנית זו הציפיות מילדים וילדות נראות ישנות ומושרשות היטב. הוא טוען כי "מסיפור לסיפור, חשים כמיהה מתמשכת לעצמאות. הרצון לדבר - הצורך הכואב לזעוק עוול אישי או חברתי - נאבק במשקלם הכבד של סטנדרטים קולקטיביים.

עם פרסום התרגום לעברית ב-2014, מוצא עמיחי שלו מבקר הספרות של ynet, באסופת הסיפורים את מאפייניה הקבועים של מונרו: "הדיוק הכירורגי של הפרטים, האלגנטיות הרגשית והמתח האינהרנטי (תחושה שמשהו טרגי הולך לקרות בכל רגע, והוא אכן קורה על פי רוב, אם כי בצורה אחרת לגמרי ממה שחשבת) - כל אלו מוצאים את דרכם לסיפוריה הנוקבים בדרך מפעימה ולעיתים מצמררת.". בסיום ביקורתו הוא משבח את הספר: "מונרו פשוט יוצרת קסם. אין מילה אחרת לתאר זאת.".

אריק גלסנר מוצא כי סיפוריה המוקדמים של מונרו אינם מעודנים כמו יצירתה המאוחרת. אך לדעתו, "דווקא היעדר המהוקצעות המסוים שלהם (מינורי ביותר, מורגש, בעצם, רק בהשוואה למונרו המלוטשת המבוגרת יותר) תורם לגדולתם ולא מפחית ממנה. ". הוא גם מוצא כי מספר סיפורים עוסקים באופן ישיר יותר מכפי שהורגלנו ממונרו בתמות פמיניסטיות. בפתיחת הביקורת שלו, הוא מתייחס לכלל יצירתה של מונרו וטוען בהמשך כי "ריקוד הצללים המאושרים" מצטרף ליצירה זו: "הפרויקט של מונרו הוא המחשה – אדירה בעוצמתה ולחלוטין לא מתחסדת – עד כמה החיים של העניים והלא יפים, או של הבינוניים, או של סתם אנשים נטולי זוהר, הם חיים עם יופי, מסתורין, כאב, קסם ועניין, חיים דרמטיים, לא פחות מחיי השועים הנוצצים.".

קישורים חיצוניים

 ריקוד הצללים המאושרים, באתר המוציא לאור בעברית, כנרת זמורה דביר
 ריקוד הצללים המאושרים, באתר הספרייה הלאומית


 אריק גלסנר, על "ריקוד הצללים המאושרים", של אליס מונרו, בבלוג של אריק גלסנר, "מבקר חופשי", פורסם במדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", 26 בדצמבר 2014

 Vanessa Guignery, The Inside of a Shell: Alice Munro’s Dance of the Happy Shades, 2015 

הערות שוליים

קטגוריה:ספרים קנדיים
קטגוריה:אוספי סיפורים קצרים
קטגוריה:ספרי 1968