הבדרן (רגטיים)

הבדרן (באנגלית: The Entertainer) הוא קלאסיקת רגטיים לפסנתר משנת 1902 מאת סקוט ג'ופלין.

היצירה פורסמה לראשונה כתווי נגינה על ידי ההוצאה John Stark & Son בסנט לואיס, מיזורי, ובמהלך שנות ה־1910 הופצה גם כגלילי נגינה כלי המזכיר תיבת נגינה לפסנתרי נגן. ההקלטה הראשונה נעשתה בשנת 1928 בידי צמד המוזיקאים "הבלו בויז", שביצעו אותה במנדולינה וגיטרה.

כיצירה הנחשבת לאחת הקלאסיקות של ז'אנר הרגטיים, היא זכתה לעדנה מחודשת במסגרת תחיית הסגנון בשנות ה־1970, כאשר שימשה כנעימת הנושא של הסרט זוכה האוסקר העוקץ (1973). גרסה מעובדת של המלחין והפסנתרן מרווין המליש הגיעה בשנת 1974 למקום השלישי במצעד הפופ של בילבורד ולמקום הראשון במצעד ה־Easy Listening, בו שהתה שבוע אחד.

איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) דירג את היצירה במקום העשירי ברשימת "שירי המאה".

 מוזיקה 
ליצירה "הבדרן" ניתן הכותר המשני "A Rag Time Two Step", סגנון מחול שהיה פופולרי עד לשנת 1911, ונפוץ בקרב רבות מיצירות הרגטיים של התקופה.

היצירה בנויה במבנה: פתיחה – AA – BB – A – CC – פתיחה שנייה – DD.

היא כתובה בעיקר בסולם דו מז'ור (C), אך בחלק השלישי (הקרוי לרוב "טריו") היא עוברת לסולם פה מז'ור (F), ולאחר מכן חוזרת לדו מז'ור בחלק הרביעי. בחלק ה־B מופיעה הוראה לנגן את המנגינה אוקטבה גבוהה יותר בחזרה השנייה.

ב־7 ביוני 1903 כתב המלחין העכשווי מונרו ה. רוזנפלד  בעיתון "St. Louis Globe-Democrat" כי "הבדרן" היא "היצירה הטובה וההרמונית ביותר" של ג'ופלין עד אז, ותיאר אותה כ"יצירה מצלצלת, בעלת אופי מקורי, הכוללת נושאים מוזיקליים שנחרטים בזיכרון, המניעים את הרגליים לפעולה ספונטנית ומשאירים רושם בל יימחה על עור התוף". ג'ופלין עצמו ייתכן שביצע את היצירה באירוע התרמה בפרסונס, קנזס, ב־27 באפריל 1904.

בהקדשה ליצירה ("לג'יימס בראון ומועדון המנדולינות שלו") מצא החוקר רודי בלש רמז לכך שחלק מהמנגינות מחקות את הצלילים המהירים והטרמולו האופייניים לכלי מיתר בעלי מפרט. המוציא לאור ג'ון סטארק פרסם בנוסף ליצירה המקורית, עיבוד של היצירה לשתי מנדולינות וגיטרה.

במהלך השנים חוברו ליצירה מספר גרסאות מילים. הגרסה הפופולרית ביותר הוצגה בתוכנית החבובות (פרק 203), שם מילטון ברל שר את השיר והסביר לצופים כי לא רבים יודעים שנכתבו לו מילים, שלדבריו מתארות את חיי הבדרנים בתקופת הוודוויל. בהמשך הצטרפו אליו לשירה כמה דמויות מהחבובות. בשנת 2020 חיבר אוסקר בראון ג'וניור גרסה חדשה של מילים ליצירה, כהוקרה לג'ופלין.

 פרסום 
זכויות היוצרים על "הבדרן" נרשמו ב־29 בדצמבר 1902, יחד עם שתי יצירות רגטיים נוספות של ג'ופלין: "A Breeze from Alabama" ו־"Elite Syncopations". שלושתן יצאו לאור בהוצאת סטארק.

עטיפת המהדורה המקורית הציגה במרכזה קריקטורה בסגנון מופעי מינסטרל, ובה דמות של גבר שחור בלבוש רשמי על בימת תיאטרון.

 פופולריות ומורשת 
בנובמבר 1970 הוציא הפסנתרן ג'ושוע ריפקין את האלבום "Scott Joplin: Piano Rags" בחברת התקליטים הקלאסית Nonesuch. הרצועה השנייה באלבום הייתה "The Entertainer" ("הבדרן"). 

האלבום נמכר ב־100,000 עותקים בשנה הראשונה, ולבסוף הפך לאלבום הראשון של Nonesuch שחצה את רף מיליון המכירות. בספטמבר 1974 דורג האלבום במקום החמישי במצעד "האלבומים הקלאסיים הנמכרים ביותר של בילבורד", כאשר Volume 2 דורג רביעי, ומארז כפול שכלל את שני הכרכים דורג שלישי. כל אחד מהכרכים שהה במצעד במשך 64 שבועות. האלבום היה מועמד לשני פרסי גראמי בשנת 1971, בקטגוריות "הערות האלבום הטובות ביותר" ו"הופעת סולן אינסטרומנטלי ללא תזמורת", אך ריפקין לא זכה. ב־1979 כתב המבקר אלן ריץ' ב־New York Magazine כי חברת Nonesuch "יצרה, כמעט לבדה, את תחייתו של סקוט ג'ופלין", בכך שנתנה לאמנים כמו ריפקין במה להקליט את יצירותיו.

ב־1973 עיבד והלחין מחדש מרווין האמליש את מוזיקת הרגטיים של ג'ופלין לפסקול הסרט העוקץ. על עבודתו זכה בפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר (1974) ובפרס גראמי לביצוע האינסטרומנטלי הפופולרי הטוב ביותר  (1975). גרסתו ל"הבדרן" הגיעה למקום השלישי במצעד בילבורד הוט 100 במאי 1974, ובעקבות זאת נכתב בניו יורק טיימס כי "כל המדינה החלה לשים לב". הצלחת הסרט והפסקול תרמו להכרה מחודשת ביצירתו של ג'ופלין הן בעולם המוזיקה הפופולרית והן במוזיקה הקלאסית, ותוארו במגזין רקורד וורלד כ"פנומן הקלאסי של העשור".

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:סולו פסנתר