מחנה מעצר לפליטים יהודים במרקספלס

מחנה המעצר מרקספלס (בפלמית: Merxplas) לפליטים יהודים, שנודע גם בשם מושבת מרקספלס, היה מרכז עונשין במהלך מלחמת העולם השנייה, ליד אנטוורפן במרקספלס שבבלגיה על הגבול הבלגי-הולנדיהאיות ההולנדי הנוכחי של Merksplas לא היה בשימוש עד שנות ה-30 של המאה ה-20 ושם העיירה נכתב כ-Merxplas. . מושבה חקלאית של קבצנים ונוודים נוסדה שם ב-1824 (כשבלגיה הייתה הולנדית). בשנת 1938 הוקם שם מחנה מעצר. ב-21 באוקטובר 1938 נכלאו שם 550 פליטים יהודים מהרייך השלישי, גברים בגילי 18 עד 45. 
ממוזער|בית משמר המושבה במרקספלס (Zoete Inval)

 היסטוריה של המבנים 
בשנת 1767 הוקמו בצרפת בתי מחסה בצו מועצת המדינה של המלך. נפוליאון אישר צו זה בשנת 1808. באותה תקופה, בלגיה הייתה צרפתית ובית כזה נקבע בכל מחוז. לאחר קרב ווטרלו עברה בלגיה לשלטון הולנדי ובין השנים 1823 ו-1825 הוקם בית כזה במרקספלס. המטרה הייתה להילחם בנוודים ובקבצנות ולארגן מושבות חקלאיות כדי להפוך את הקבצנים לכשירים יותר לעבודה ובמקביל לעבד את אדמות אזור קמפין (Campine) העניות שבהולנד. מרכזים דומים אחרים הוקמו בבלגיה במונס, נאמור, במרנפה, מרשין וכן וורטל . לאחר מלחמת העולם השנייה היה במרכז זה מוסד פתוח למחצה. מאז 28 בינואר 1999, המתחם הראשי הוא אנדרטה מוגנת. כיום קיים במרקפלס מרכז מעצר למהגרים לא חוקיים.

 פליטים יהודים 
האנשלוס באוסטריה בתחילת 1938 ומעצר הגברים היהודים בגרמניה בדכאו ובבוכנוואלד  בליל הבדולח בסוף 1938 גרמו לגל גדול של פליטים יהודים מגרמניה. רבים מהפליטים הגיעו לבלגיה.

בצו מלכותי מ-14 באוגוסט 1933 נדרש כל זר שביקש לשהות יותר משמונה ימים בשטח בלגיה להגיש בקשה לתעודת רישום במרשם הזרים. תעודה זו שימשה כמסמך זהות למשך שישה חודשים. התקנות אפשרו את גירושם של רוב הפליטים הבלתי חוקיים. עם זאת, הייתה סובלנות לפליטים ששהו במרחק של עד כחמישה עשר קילומטרים מהגבול, ומעבר למגבלה זו, ועדות הסיוע היהודיות יכלו לטפל בהם.

מאביב 1933, התרבו בקשות ויזה בקונסוליות הבלגיות. עקב המשבר הכלכלי, רובן נדחו. פליטים רבים חצו את הגבול באופן בלתי חוקי. ארגונים יהודיים הוקמו בבלגיה. בבריסל הוקמה הוועדה לסיוע לקורבנות האנטישמיות בגרמניה (CAAVAA), ובאנטוורפן - הוועדה להגנה על זכויות היהודים. הם העניקו סיוע חומרי, משפטי וכלכלי.

ז'אן-פיליפ שרייבר סבור כי ארגונים אלה חששו לסכן את האיזון הרעוע שבו נמצאה הקהילה היהודית. לכן הם שיתפו פעולה עם הרשויות כדי לספק סיוע במחנות, והמדינה העמידה לרשותם את המקום. הם סברו שהמהגרים לא יישארו בבלגיה. במהלך שהותם היה על המהגרים ללמוד מקצוע חקלאי או מלאכה שיאפשרו להם להישלח מעבר לאוקיינוס האטלנטי, בעיקר לבוליביה, מקסיקו וברזיל Jean Philippe Schreiber, interview filmé par Michel Zaleski fin 2005 et cité par .

בשנת 1935 שרר חוסר יציבות פוליטית בבלגיה עקב בעיות כלכליות. בשנת 1936 הוקמה ועדה בין-משרדית כדי לקבוע איזה זרים הם פליטים שעזבו עקב רדיפה בארץ מוצאם. הסכם בין-ממשלתי שנחתם בז'נבה ב-10 בפברואר 1938 הגדיר את הפליט הגרמני: "כל אדם המתגורר במדינה זו שאין לו אזרחות אחרת מלבד גרמנית ואינו נהנה עוד מחסותו של הרייך." למרות חתימת הרשויות הבלגיות על אמנה זו, בלגיה המשיכה להבדיל בין אנשים שנכנסו "תחת לחץ" ואלו שנכנסו "מרצון" וקבעה שרדיפה גזעית אינה מקנה זכאות גישה ומאפשרת גירוש. הפליטים היהודים הכלכליים מרצון נחשבו גרמנים ולכן לא נכללו בהגדרת הנרדפים.

במרס 1938 הגיע גל הפליטים היהודים הגדול ביותר, לאחר האנשלוס. מגרמניה ואוסטריה הגיעו ככל הידוע 25,000 יהודים. ממאי 1938 יוזף פוליין (Pholien), שר המשפטים החדש, חיזק את בקרת הגבול ושלח 300 ז'נדרמים כדי להחזיר מהגרים בלתי חוקיים. הוא ארגן פשיטות באנטוורפן ובבריסל וגירש אנשים לגרמניה. בגרמניה, פליטים שחזרו נכלאו במחנות ריכוז. באוקטובר 1938, 251 איש נכלאו בכלא פורסט (Forest). מחציתם הוחזרו בכוח לארצם. אחד המגורשים התאבד ודעת הקהל נסערה. אמיל ונדרוולדה הדגיש את ההשלכות שייגרמו מיישום רעיונות פשיסטיים. הוועדה לסיוע לקורבנות האנטישמיות הגרמנית (CAAVAA) הציעה לממשלה להעמיד את שטחי מרקספלס לרשות 900 פליטים עד שימצאו מקלט אחר . אחת המטרות הייתה להרגיע את דעת הקהל ולהראות שוועדות הסיוע שולטות במצב. לבסוף הוועדות השיגו אישורי שהייה לאלף איש מפוליין. בתמורה התחייבו להבטיח את הגירתם. מרכז מרקספלס הוקם לקליטת 600 פליטים יהודים ונועד לספק להם מיומנויות מקצועיות כדי להקל על הגירתם. עלויות המעצר נועדו לכיסוי על ידי ועדות הסיוע. היהודים לא עורבבו עם מהגרים ונוודים אחרים שהיו ללא מסמכים מזהים וללא אישור שהייה.

המחנה היה סגור ופליטים יכלו לעזוב רק לתקופות קצרות או לנסוע לאל מחוץ למדינה לצמיתות.
ממוזער|בית המשמר (Bewakershuis) של מרכז הפליטים Kweekstraat 13-15, מרקספלס

 יוסף פברי אפשטיין 
יוזף אפשטיין, הידוע גם בשם יוזף פאברי, היה פליט יהודי אוסטרי, סופר ומחבר סיפורים קצרים, יליד וינה, אוסטריה, 1909. הוא נעצר על ידי משטרת בלגיה ב-12 באוקטובר 1938 מכיוון שפג תוקף הוויזה שלו. הוא נכלא בפורסט ולאחר מכן נשלח למרקספלס. את שהותו במרקספלס תיאר בספרו "על גבול הפתרון הסופי: מחנה מעצר בלגי לפליטי היטלר" (The next to the final solution. A belgian detention camp for Hitler refugees), שיצא לאור בניו יורק ב-1991.

בשנת 1993 הפקיד בידי המוזיאון היהודי של בלגיה 68 תצלומים בשחור-לבן מתקופת שהותו במרקספלס שאותה תארו לו כ"חוויה נהדרת בהשתלבות חברתית, עם מומחים מכל העולם". לכן העדיף אפשטיין ללכת למרקספלס מאשר לחיות באופן בלתי חוקי.

לפליטים במרכז ניתנה הזדמנות ללמוד מקצוע ולהיות מוגנים מהבלגים, שראו בפליטים אלה גרמנים. זיכרון הזוועות שביצעו הגרמנים בשנת 1914 עם כניסתם לבלגיה נותר חקוק בזיכרונם של הבלגים. המבנים שיועדו לקליטת הפליטים היו "מבצרים עם סורגים על החלונות, נקיים ומטופחים" . "אין חומות או גדרות תיל," כתב אפשטיין. המחנה חולק לשני אזורים, אחד עבור ה"נוודים" ואחד לפליטים. הנוודים הכינו את האוכל. הכללים היו זהים עבור שני סוגי הדיירים. הפליטים ארגנו שיעורים ללימוד שפות ומקצועות כפיים (מכונאות, נגרות, תפירה), כדי להקל על הגירה עתידית. הם חיו לפי כללים דמוקרטיים עם חוקה ונציגים בוועדת הסיוע לפליטים. המדים זהים לכולם, אך היהודים היו צריכים לענוד מגן דוד מכסף, ולנציגיהם - מגן דוד מוזהב .

מוצרים רבים היו חסרים והפליטים ביקשו עזרה מוועדת הסיוע לפליטים כדי לקבל מזון ותרופות, פחם, ספרי לימוד, מסמרים, פטישים ועוד. ב-14 בנובמבר 1938 הפליטים למדו על פוגרום ליל הבדולח בגרמניה וקיבלו מכתבים רבים מניצולים שתיארו את המצב. תנאי ההגירה היו קשים, רשימות ההמתנה היו ארוכות ומעטים היו בעלי האמצעים הכלכליים הדרושים להגירה.

לאפשטיין נודע כי הקונסול האמריקאי באנטוורפן דרש לשם מתן אישור הגירה, 3,000 דולר בנוסף לתצהיר תמיכה שקיבל מקרובת משפחה מניו ג'רזי, ארצות הברית, סופי בק, כלומר תצהיר שבו התחייבה שביכולתה לתמוך בו כלכלית.

מאז דצמבר 1938 יכלו נשות פליטים לבקר. בתחילת 1939 הוענקה חופשה בת יומיים כל ארבעה שבועות, לארבעים גברים כל פעם. התחבורה לערים בלגיות, שם הפליטים היו פוגשים את נשותיהם, חבריהם ובני משפחותיהם, הייתה יקרה. לכן ארגנה ועדת מרקספלס קרן שתאפשר זאת לנזקקים.

הפליטים ארגנו מסיבה בתשלום שהייתה פתוחה לציבור ולתקשורת. אפשטיין כתב מחזה, "כוכבי הזהב", פסטיש של חיי פליטים במרקספלס. לפי תצלומיו, ההצגה זכתה להצלחה. אפשטיין כתב כמה סיפורים קצרים שאפשרו לו לגייס מאה לירות שטרלינג, סכום שדרש שגריר ארצות הברית באנגליה כדי לראיין מועמדים עם תצהיר תמיכה שביקשו להגר לארצות הברית. אפשטיין הגיש את בקשתו והצליח לעזוב את מרקספלס ללונדון. שם כתב את עיקר כתב היד שלו על שהותו שם. בפברואר 1940 קיבל ויזה אמריקאית וב-3 במרס 1940 ירד מהאונייה בארצות הברית , חודשיים לפני שגרמניה פלשה לבלגיה.

 פינוי לצרפת 
ב-10 במאי 1940, האזרחים הגרמנים וחסרי המדינה ממוצא גרמני פונו מבלגיה לצרפת. פליטים רבים ממרקספלס הגיעו לסן-סיפריאן, ארגלס-סור-מר, גירס, ריווזאלט ומיל. בלגיה נכנעה ב-28 במאי.

האזרחים ה"ארים" שוחררו מהר על ידי הגרמנים אך היהודים הוחזקו שם בתנאים קשים. בקיץ 1942 נשלחו לדראנסי ומשם לאושוויץ .

 מרקספלס היום 
היום משמש המקום מרכז סגור שבו כלואים מהגרים לא חוקיים..

 לקריאה נוספת 


 קישורים חיצוניים 


 הערות שוליים 

קטגוריה:שואת יהודי בלגיה
קטגוריה:בלגיה במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מחנות פליטים
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו