קריניצה (קומונה)

קריניצה (ברוסית: Криница) הייתה יישוב שיתופי בנפת נובורוסיסק שליד הים השחור, שהוקם בשנת 1886. הקומונה שמה דגש רב על חשיבותה של עבודה גופנית, עצמית ופרודוקטיבית.

רקע
בראש קבוצת המקימים עמדו זוט סמנוביץ' סיצ'וגוב (Сычугов Зот Семенович) שהיה משכיל, בן של כומר מבית עני; ויקטור וסילייביץ' אירופקין (В.В.Еропкин Виктор Васильевич), בן אצילים מפלך טביר שלמד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת מוסקבה האנרכיסט והרופא הצבאי יוסיף מיכאלוביץ' קוגן (Иосиф Михайлович Коган) וזוגתו נטליה דרוצקיה-סוקולינסקי (Наталью Друцкого-Соколинского), ביתו של אציל מסמולנסק אשר למדה הוראת מדעי הטבע בבתי ספר תיכוניים ונתחברה לתנועה המהפכנית.

בשנת 1879 התקבצה קבוצת צעירים משכילים סביב דרוצקיה-סוקולינסקי, אשר הושפעה מרעיונות תנועת הנרודניה ווליה, ואשר החליטה להקים קומונה שיתופית, תחילה במתכונת עירונית. הם שכרו דירה, הגברים בקבוצה למדו נגרות ואילו הנשים סנדלרות. במקביל לעבודה הגופנית עסקו גם בעבודה עיונית - הקימו מעבדה כימית וערכו הרצאות. לבסוף נתפרקה החבורה, בין היתר על רקע חשש מפני הלשנה ורדיפה מצד השלטון.

לאחר פירוק הקומונה העירונית, הכירה כרומובה את אירופקין, שניסה להקים בית מלאכה קואופרטיבי לייצור מכשירי לימוד. במונחים כלכליים הניסיון עלה יפה ובית המלאכה הצליח לשלם לפועלים שכר גבוהה מהמקובל, אולם מבחינה חברתית חש אירופקין כי הניסיון נכשל שכן הדבר לא הביא לכך שהפועלים ישקיעו את הכנסתם הנוספת בהקניית חינוך טוב יותר לילדיהם.

הקמת הקומונה
ב-1880 יצאה כרומובה עם קבוצה מחבריה בניסיון להתיישב באזור כפרי, אולם בכל מקום שניסו להתיישב, נרדפו וסבלו התנכלויות מצד סוכני המשטר הצארי. בעקבות כך, ביקשו למצוא חלקת אדמה להתיישבות באחד מאזורי הספר הדרומיים והמבודדים של האימפריה הרוסית. חיפושיהם נמשכו כשנתיים ובסתיו 1886 רכשו מכספו של אירופקין אחוזה בת כ-250 הקטאר בנפת נובורוסיסק שליד הים השחור, באזור הקווקז, ועליה בקתה בודדת ששימשה בעבר אריסים ממוצע יווני. בעת הקמת היישוב מנתה הקבוצה חמישה גברים, ארבע נשים ומספר ילדים.

השטח היה מאתגר מבחינה חקלאית, וכלל אזורים מיוערים וביצתיים שדרשו עיבוד משמעותי, והכשרתם החקלאית של המתיישבים לא הייתה הולמת לאדמה המקומית. בשנתיים הראשונות הצליחו לעבד 200 דונם בלבד, ובשנים הראשונות ספגו נזקים כבדים מצד מזיקים ומחלות. מייסדי הקומונה שמו דגש רב על חשיבותה של עבודה גופנית, עצמית ופרודוקטיבית וראו באורח החיים הקומונלי ככזה המאפשר להם התפתחות אישית שאינה מותנית בניצול אחרים. הם שמו דגש רב על חינוך משותף של הילדים והן על פיתוח תרבותי של האינדיבידואל - וערכו שיעורים קבועים, הרצאות, לימודי אמנות, נגינה וכו'.

על אף שבשנותיה הראשונות לא ביקשה הקבוצה לקלוט חברים נוספים, עם הזמן החלו להגיע לקריניצה מאות אנשים מרחבי רוסיה שביקשו להצטרף אליה - שרבים מהם לא היו מוכשרים לעבודה, ולאו דווקא חלקו עם המייסדים את תפיסת עולמם. המועמדים לקחו חלק פעיל בחיי הקומונה, אך היו משוללי זכות הצבעה. כלל החברים והמועמדים נדרשו לקחת חלק בסידור העבודה - 12 עד 14 שעות ביום בתחילה, ובהמשך עם התפתחות הקומונה - 7–10 שעות בהתאם לעונה. העבודה הממושכת הקשתה על קיום פעילות תרבותית ודיון ערכי, דבר שהרחיב את הפערים בין הקבוצה המייסדת, המצטרפים לקומונה והמועמדים.

הקומונה פעלה בסביבתה בין היתר באמצעות סיוע לכפרי הסביבה בהקמת אגודות שיתופיות ובפיתוח חקלאי, באמצעות קרן שהקימה ושהוסוותה כקרן פילנתרופית-דתית. כמו כן, קלטה מערכת החינוך בקומונה גם ילדי עניים ויתומים מהסביבה ובשיאה כללה כ-30 ילדים. מערכת החינוך כללה התנסות בעבודה חמישה חודשים בשנה לצד לימודים מדעיים והעשרה רוחנית ואמנותית במשך שבעה חודשים בשנה. החינוך בקומונה שם דגש גם על ניהול עצמי של חברת הילדים, אשר קיבלה את תקציביה כ'הלוואה' מצד הקומונה, אותה החזירה בעבודה -

חילוקי הדעות בין הגרעין המייסד והמצטרפים לקומונה
בין הגרעין המייסד, אשר היו כבני 40 עם הקמת הקומונה (ומנוסים כבר במספר ניסיונות חברתיים קודמים) לבין המצטרפים החדשים שרובם היו צעירים, היו הבדלים סוציולוגיים ואידאולוגיים. על אף שאנשי הגרעין המייסד לא היו קרובים לכנסייה הרוסית-אורתודוקסית, האמינו בהכנסת תכנים אמוניים ודתיים יותר (לרבות כתבי טולסטוי, טקסטים על בודהיזם ורעיונות שמקורם בבונים החופשיים) בחינוך מאשר המצטרפים הצעירים מקרב האינטליגנציה הרוסית, שחלקם הושפעו מרעיונות שמאליים-חילוניים יותר. גם השאיפה של הגרעין המייסד לשינוי חברתי באמצעות הקמת יישובים קומונליים שיהוו גרעין לחברה חדשה - התנגשה עם רעיונות מהפכניים יותר בקרב הצעירים.

הצמיחה המהירה של הקומונה, אילצה אותה לפתח את ענף הגפנים, שהיה מכניס יותר, על מנת שיוכל לכלכל את החברים והמועמדים - אולם ענף זה דרש עובדים מקצועיים יותר ואילץ אותה לבסוף להכניס עובדים שכירים, בניגוד לעקרונותיה. על מנת לממן את העבודה השכירה יצא יארופקין, ממייסדי הקומונה, לעבוד מחוצה לה בניהול מכרות בצפון כשאת משכורתו, העביר לקופת הקומונה. שטח הקומונה, היה רשום על שמו של יארופקין - דבר שיצר מתחים נוספים וחוסר אמון מצד מצטרפים לקומונה (אולם רישום 'שיתופי' של השטח, לא היה אפשרי לאור מגבלות השלטון). הצעירים אף דרשו הסדרת אופני ההתנהלות של הקומונה בדרך תקנונית, שלא הייתה קיימת קודם לכן.

הפיכת הקומונה לקואופרטיב
על אף המתחים הפנימיים, החזיקה הקומונה מעמד על ראשית המאה ה-20. סביב 1905, נקלעו עסקיו של רטניב-יארופקין למשבר, לאחר שרומה ושוכנע להשקיע בעסק נפסד של חברת מניות להפקת זהב במכרות בסיביר. יארופקין הפסיד אף את שטחה של קרניצה שהייתה רשומה על שמו, ובהמשך אף לקה בבריאותו והפך משותק. במשך שלוש שנים נאבקה הקומונה על מנת למנוע את הפקעת רכושה באמצעות הלוואות. רק בראשית 1908 הצליחו להסיר את האיום, אך נאלצו למכור מחצית מאדמותיהם. המשבר הקרקעי והמשפטי העמיק את המתחים החברתיים בקבוצה.

לצד זאת, היו צעירי הקומונה פעילים ביותר מבחינה פוליטית בקרב הכוחות המהפכניים של מהפכת 1905, ואחדים מהם אף נאסרו לאחר כישלון המהפכה. המשק נתן מחסה לפעילים נמלטים ואף ארח ועידה משותפת לשלוש המפלגות המהפכניות - הסוציאל-דמוקרטית, הסוציאל רבולוציונרית ואגודת האיכרים.

לאחר המשבר הכלכלי ביקשה הקומונה להסדיר את פעילותה ואת הבעלות על הרכוש בתקנון שיאושר על ידי המדינה, אולם הצעירים תבעו כי התקנון החדש יבטל את השיתוף בצריכה וישמור רק על השיתוף במשק, בעבודה ומנגנונים של עזרה הדדית - והקומונה הלכה והפכה למעשה לקואופרטיב. בהמשך, נתבטל גם החינוך הטיפול המשותף בילדים. בשנת 1909 הוסדר מעמדה של קריניצה כקבוצה חקלאית קואופרטיבית מול הממשלה (מודל הדומה יותר לזה של המושב בישראל).

בשנת 1911 מנה הקואופרטיב בקריניצה 16 חברים מבוגרים ולהם כ-20 ילדים ונערים. בתחילת שנות ה-20 עלה מספר החברים לכ-50, כשהמשפחות גרו בבית פרטי והרווקים בבית משותף, שכלל גם אולם גדול, ספרייה וחדר מוזיקה. הקואופרטיב הצליח להסתמך בעיקר על עבודה עצמית בתקופה זו, עם כ-5% שכירים אשר היו זכאים לאחר שנת עבודה לחלק מההכנסות השנתיות. עבור כל שעת עבודה היו זכאים החברים לתו אחד, כשמשכרם נוכו שלושה תווים ליום בגין מזונות ותו נוסף בגין דיור - את יתר התווים היו רשאים לפדות ככסף מזומן או כסחורות. ילדים עד גיל 4 היו פטורים מתשלום, ומשפחות שנקלעו למצוקה יכלו לבקש סיוע מהאסיפה הכללית - אולם בתנאי שהכספים שהושקעו במשפחתו ינוכו מהכספים להם יהא זכאי אם יעזוב את הקואופרטיב.

במהלך מלחמת העולם הראשונה נקלעה הקהילה למצוקה קשה - בין היתר נשרף המחסן המשותף של הקואופרטיב וציוד רב אבד, וכן התמודד המשק עם בצורת קשה ומחלות. ב-1918 התאחדה הקבוצה עם המושבה הטולסטויאנית "מיכאילובסקי פרבל", וקבוצה גדולה של תושבים מסמרה שנמלטו מרעב הצטרפה ליישוב - אולם היחסים ביניהם לבין החברים הוותיקים בקאופרטיב לא עלו יפה וביניהם התגלעו סכסוכים משפטיים. באמצע שנות ה-20 חיו בקריניצה כ-45 אנשים, וכי היא התקשתה לעבד את כל אדמותיה ואיבדה את כוח משיכתה למצטרפים חדשים.

בסופו של דבר, יושבה קריניצה מחדש על ידי חיילי הצבא האדום מהדיוויזיה הקווקזית ה-22, ובשנת 1929 הפחה לקואופרטיב החקלאי 'דגל המרקסיזם' (Знамя марксизма). כיום, בשטח הכפר ישנה עיירת נופש אולם רבים מהמבנים ההיסטוריים של הקהילה עודם עומדים.

השפעה על התנועה הציונית
יוסף טרומפלדור, הוגה רעיון גדוד העבודה התגורר תקופה בקריניצה והכשיר עצמו בה לעבודה חקלאית. במכתביו לצבי שץ הציג אותה כדוגמה לניסיון שיתופי שיש ללמוד ממנו, כחלק מהשאיפה להקמת יישובים שיתופיים בארץ ישראל. אחת המסקנות שהסיק טרומפלדור מהניסיון בקריניצה היה חשיבות הסדרתו של תקנון ברור הקובע זכויות וחובות של חבר הקומונה. גם ראשוני דגניה, הכירו את קריניצה ושאבו ממנה השראה. בראשית שנות ה-20 אף התקיימה חלופת מכתבים קצרה בין שתי הקהילות, ונציג מדגניה שביקר בקומונה. ברל כצנלסון בנאומו במועצת חבר הקבוצות דגניה, הדגיש כי בניגוד לקריניצה שהייתה ניסיון קומונלי בודד, חבר הקבוצות היא תנועה שבה הקבוצות מחויבות זו לזו.

הספר 'חצי יובל שנים של קריניצה', קובץ קטעי יומן של מתיישבי הקומונה שנתנה הקהילה ליוסף ברץ שהגיע מדגניה לבקר בה, תורגם לעברית על ידי מנחם פוזננסקי ויצא לאור על ידי ועדת התרבות של ההסתדרות בשנת 1925. ספר זה השפיע אף על ראשוני מושב נהלל.

קישורים חיצוניים
 «Криница»: черноморская утопия, 3.11.2016 

הערות שוליים

קטגוריה:קומונות
קטגוריה:קואופרטיבים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1886
קטגוריה:חבל מנהלי קרסנודאר: יישובים