הירש וינטראוב

צבי הירש ויינטראוב (ביידיש: ויינטרויב; א' באדר תקע"ג, 1813 – ח' בטבת ה'תרמ"ב, 23 בדצמבר 1881) היה חזן ומלחין יהודי יליד דובנו, ששימש כחזן ראשי בעירו ואחר כך בקניגסברג, ונודע כאחד מחשובי החזנים־מלחינים במאה ה־19.

 קורות חיים 
ויינטראוב נולד בדובנו, לחזן והמלחין שלמה וינטראוב ולשפרה. מכיוון שאחיו מתו בילדותם, נקרא בשם אלתר כסגולה לאריכות ימים, ומשם בא כיניו "אלטוני".

בילדותו שר במקהלת אביו, שם קיבל את יסודות החזנות, כשהיה בן שש, החל אביו ללמד אותו לנגן כלי נגינה, ובעיקר על הנבל והכינור, והביא לו את המורים הטובים ביותר כדי שירכוש את החכמה והמלאכה של המוזיקה. בגיל שבע כבר חיבר יצירה מקורית, שעוררה השתוממות ושמחה רבה אצל אביו. בהמשך יצא ללימודי הרמוניה בווינה, שם הושפע רבות מסגנונו של החזן והמלחין שלמה זולצר, ובברלין. לימודי קונטרפונקט השלים בקניגסברג.

בערך בשנת תקפ"ח התחתן עם אשתו הראשונה בסלאוויטא.

בשנים 1829–1834 ירש את מקומו של אביו כחזן בדובנו, ככל הנראה מתוך ציפייתו של אביו לכך. בשנת 1838 מונה לחזן ראשי בקניגסברג, ושימש בתפקיד זה עד לפטירתו.

בשנת 1857 התחתן בשנית עם ברתה זליג.

 יצירתו 
בשנת תרי"ט הוציא לאור בקניגסברג סדרת ספרים בשם "שירי בית א-דני", ובכרך השלישי נדפסו יצירותיו של אביו תחת השם "שירי שלמה". שבו ניכרות שתי השפעות מרכזיות: סגנונו המסורתי של אביו, המייצג את מזרח אירופה, ומנגד הסגנון החדש שהנחיל שלמה זולצר בווינה, המייצג את מערב אירופה. כך, לדוגמה, ביצירתו ל"קדיש" לראש השנה (כרך ב', עמ' 149) הוא שומר על המסורת המזרח־אירופית, ואילו בלחן זכרנו (עמ' 153) הסגנון מערבי לחלוטין. המתח בין מסורת המזרח לחידושי המערב מאפיין את כל יצירתו.

בהקדמה לכרך השלישי (שבו הובאו יצירות אביו), התייחס ויינטראוב ללחנים העתיקים כאל "ממצאים קדומים", והבחין בין מנגינות מסורתיות־מודאליות (פריגית, מיקסולידית, איולית) לבין ניגונים חדשים יותר, שלדבריו גם הם חלק מהמסורת אך אינם עתיקים.

 פועלו בקניגסברג 
בקניגסברג פיתח ויינטראוב את מעמדו כחזן וכמלחין, וזכה להוקרה רבה. ב־1873 העניק לו הקיסר וילהלם הראשון את התואר "מנהל מלכותי" (Königlicher Direktor). בשנת 1878 חגג את יובל ה־40 לכהונתו, וזכה לברכות מכל העולם המוזיקלי.

ויינטראוב החזיק בקול טנור לירי, אם כי לפי העדויות קולו לא הגיע לאיכותו המיוחדת של אביו. לצד עבודתו כחזן עסק גם בהלחנה מוזיקלית חילונית. אלכסנדר זיסקינד ערסלר היה בין תלמידיו.

 מותו 
ויינטראוב נפטר בקניגסברג. הוא בחר כיורשו את החזן אדוארד בירנבאום, שנודע בהמשך כאבי חקר תולדות המוזיקה היהודית. כתב־היד של כל יצירותיו, החזניות והחילוניות, שמור כיום בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו. ונספד על ידי יצחק במברגר.

להאזנה

 קישורים חיצוניים 

 Journal of Synagogue Music, כרך VI, חוברת 1 (1975), כולל מאמרו האוטוביוגרפי של ויינטראוב, "A Cantor Travels Westward"
הירש ויינטרוב, בתוך: 
 אליהו זאלודקאווסקי, סקירה על וינטראוב – "קולטור-טרעגער פון דער ידישער ליטורגיע" (1930) 
 פנחס שרמן, סקירה על וינטראוב – "חזנים פון אמאל", די חזנים וועלט⁩, 1 פברואר 1934⁩ 

ידיעה על פטירתו
החזה⁩, 2 פברואר 1882⁩

הערות שוליים

קטגוריה:מלחיני מוזיקה ליטורגית יהודית
קטגוריה:מלחיני קטעי חזנות
קטגוריה:חזנים אוקראינים
קטגוריה:חזנים גרמנים
קטגוריה:ילידי 1813
קטגוריה:נפטרים ב-1881