קנטאורית ופאון

קנטאורית ופאון (בצרפתית: Centauresse et Faune) הוא פסל ברונזה שיצר אוגסטן קורטה בשנת 1849 כמודל, ולאחר מכן נוצק על ידי יוצק פריזאי בשם קֶסנל בשנת 1850. כיום מוצב הפסל מול שער "Porte des Enfants du Rhône", הכניסה הראשית לפארק דה לה טט ד'אור בעיר ליון שבצרפת.

הפסל המלא מציג קנטאורית נושאת על גבה פאון בעל דמות אנושית. ביצירה שובצו אלמנטים בקכיים שונים, ובהם ענבי גפן, גביעים ונמר קטן. על בסיס הפסל מופיעים שמו, חתימתו ותאריך יצירתו.

הפסל הוצג פעמיים בסלון בפריז: לראשונה כמודל גבס, ולאחר מכן כברונזה הסופית. בעקבות הצגתו נכתבו סקירות ביקורת אמנות שונות בעיתוני התקופה. מרבית המבקרים שיבחו את הביצוע הטכני, אך נושאו של הפסל עורר מחלוקת בשל ההיפוך הבלתי שגרתי של המוטיב המסורתי, שבו קנטאור זכר נושא נימפה.

 תיאור היצירה 
גובהו של פסל הברונזה 2.13 מטרים ורוחבו 2.10 מטרים, ללא כן האבן שעליו הוא ניצב. הפסל מתואר כפסל תלת־ממדי (בצרפתית: ronde-bosse), להבדיל מתבליט. בהתאם לכך, הוא נועד להיצפות מכל צדדיו, מבלי לפגוע בפרספקטיבה.

בלב הקבוצה מתוארת קנטאורית. דמותה משולבת: מראש ועד מותניים היא בעלת אנטומיה של אישה צעירה, ומן הצוואר כלפי מטה גופה הוא גוף סוס, כשהמעבר ביניהם מעוטר בזר קיסוס. הקנטאורית ניצבת על שלוש רגליים מורמות, ורק פרסתה האחורית־שמאלית נוגעת בקרקע. זרוע ימין שלה נושאת אריג ארוך המשתלשל משני צדי הגוף עד לאדמה, ובידה היא אוחזת גביע יין. בידה השמאלית היא תומכת בעדינות בראשו של הפאון ומקרבת אותו אליה לנשיקה. הפאון עצמו מתואר כעלם צעיר וגופו העירום מושלך לאחור על גב הסוס, כאילו זה עתה הורם מן הקרקע; רגלו הימנית מונחת על אחורי הסוס ואילו רגלו השנייה משתלשלת מטה. בידו השמאלית הוא נשען על מתני הסוס, ובידו הימנית הוא מחבק את צוואר הקנטאורית.

בנוסף לזר הקיסוס המתואר לעיל, פזורים מתחת לדמות הקנטאורית וסביבה חפצים הקשורים לסמלי פולחן בכחוס, ובהם אשכולות ענבים, זמורות וגביעים. לצד אלה מתוארת חיה צעירה מסוג נמר, אשר נבהלת מתנוחת ההתרוממות ושופכת אמפורה מלאה יין כאשר היא קופצת עליה. באופן מסורתי, קנטאורים תוארו ברוב המקרים כזכרים. נושאה של היצירה מתנגד למוטיב המקובל של קנטאור זכר החוטף נימפה, לעיתים בכוח; כאן מוצגת קנטאורית הנושאת פאון, הנראה נכון להצטרף מרצונו.

 היסטוריה 
ממוזער|תצלום של הפסל שצולם בשנת 1972, לפני שחזורו.
אוגסטן קורטה (Augustin Courtet), שנולד בליון בשנת 1821, יצר את הפסל בראשית דרכו האמנותית. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לאמנויות היפות בליון, הוצגו יצירותיו לראשונה בסלון בפריז בשנת 1847, ובשנה שלאחר מכן זכה במדליית פיסול מדרגה שנייה במהדורת 1848. בשנת 1849 הושלם הדגם המלא בגבס של הפסל, והוא הוצג באותה שנה בסלון בפריז תחת השם "Bacchanale, centauresse et faune".

בשנת 1850 הזמינה המדינה הצרפתית את יציקתו של הפסל בברונזה מן הדגם, תמורת סכום של 10,000 פרנק (Franc germinal). פסל זה נמנה עם היצירות הראשונות שזכו למימון ציבורי בצרפת אשר יוחדו לנושאים קלאסיים. היציקה בוצעה על ידי יוצק הברונזה הפריזאי קֶסנל, כפי שמעידה הכתובת "Quesnel. Fondeur. Paris" החקוקה על בסיס הפסל. בשנת 1852 נחנך הפסל בסלון בפריז, והוצג לראשונה כברונזה מוגמרת תחת השם "Centauresse et Faune, groupe". היצירה נרשמה כרכוש משרד הפנים הצרפתי, אשר היה מופקד באותה תקופה על ענייני תרבות, ולאחר מכן נמסרה עוד באותה שנה לעיר ליון.

הפסל הוצב במקור במיקום מרכזי בגן פאלה סן פייר, חצר פנימית של המבנה שבו שוכן כיום מוזיאון האמנות של ליון. באפריל 1952 הוחזר הפסל לרשות המדינה והועבר לפארק דה לה טט ד'אור, הפארק העירוני הראשי של ליון, שם החליף פסל אחר בנושא פאון מעשה ידי ז'וזף ברנאר, אשר הועבר לאוסף המוזיאון. הפסל ניצב מול שער "Porte des Enfants du Rhône", הכניסה הדרום-מערבית והראשית של הפארק, ומאז נותר במקומו זה. סמוך לשנת 2012 עבר הפסל עבודות שימור, לאחר ששטח הברונזה שלו ניזוק וניכר בו קורוזיה.

 הערכה ביקורתית 

הצגת הפסל בשתי מהדורות שונות של הסלון (1849 ו־1852) העניקה למבקרי אמנות בני התקופה הזדמנות לדון בו. מרבית המבקרים הביעו הפתעה או מבוכה לנוכח נושא היצירה. הביקורת מאת פ' מרסי בכתב העת La Revue des deux Mondes הייתה חיובית ואף לירית, אך כללה תהייה מדוע כינה קורטה את הקבוצה "בכחנליה". מרסי טען כי האביזרים הנלווים – ענבים, זמורות וגביעים – נועדו להקהות את אופייה הפרובוקטיבי של הסצנה, שבעיניו התמקדה בממד הארוטי. לדבריו, לא היה ספק כי שתי הדמויות נתונות ב"שכרות מסוג אחר לחלוטין" מזו הנגרמת מיין, כפי שניכר מהחיוניות של הקנטאורית ומהווייתה, שהביאה אותה "לבעור באהבה כפולה שניצתה בצדדיה הכפולים". עם זאת, קומפוזיציית הקבוצה זכתה לשבחים על מיקום דמות הפאון, והוספת הנמר הצעיר הוערכה כפתרון נאות למילוי הריק בתחתית. בעוד מבקר אחד תיאר את תנועת הקבוצה כ"חיה וחיננית", אחר סבר שהתנועה המקרבת את הפאון אל חיבוק הקנטאורית נראית מאולצת.

האנטומיה של הקנטאורית עוררה מחלוקת נוספת. מרסי שיבח את איכות עיצוב הגפיים, אך מבקרים אחרים מצאו כי ההצרה הניכרת של חלק מגוף הסוס פוגעת בפרופורציות וגורעת מן האלגנטיות. אחד מהם אף קבע כי חוסר ההרמוניה בין פלג הגוף העליון לשאר הגוף כה חמור עד ש"הברונזה הייתה ראויה לדגם אחר". אדולף ברויליה, שכתב ב־Revue Archéologique, הדגיש כי אמנים קלאסיים ראו בעיצוב יצורי כלאיים אתגר פיסולי גדול, ובעיקר את החיבור בין פלג הגוף האנושי לבין חלקו הקדמי של הסוס. לדבריו, קורטה הקל על עצמו והסתיר את החיבור הקריטי באמצעות זר קיסוס, ובכך שלל מעצמו את "תהילת" ההתמודדות עם הקושי. מרסי, לעומתו, ראה בזר תוספת בעלת טעם משובח וביצוע מוקפד.

בכתב העת L’Illustration מתח ג' דובושה ביקורת על עצם רעיון הקנטאורית. הוא טען כי גם הקנטאורים הזכרים הם יצורים בלתי הרמוניים מבחינה אסתטית, והוספת פלג גוף נשי על גוף סוס מפרה את ההרמוניה אף יותר. לדבריו, "אין זה משנה עד כמה יפה תהיה קנטאורית, היא תתקשה לזכות באהבה, אלא כפי שאהב לואי ה־13 את פילגשיו – עד המותניים בלבד", בהתייחס לאדישותו של מלך צרפת לואי ה־13 לנשים.

קישורים חיצוניים

קטגוריה:פסלי דמויות מיתולוגיות
קטגוריה:ליון