ר. ק. נראיין

ר. ק. נראיין (בטמילית: ஆர். கே. நாராயணன், באנגלית: R. K. Narayan, או בשמו המלא ראסיפוראם קרישנאסוואמי אייאר נראיינאסוואמי; ), היה אחד מגדולי הסופרים ההודים שכתבו באנגלית במאה העשרים. הכינוי ר. ק. נראיין (שהוא קיצור של שמו המקורי), הוצע לו על ידי המנטור שלו וידידו הסופר האנגלי גרהם גרין. פרסם במשך חייו חמישה-עשר רומנים, קובצי סיפורים קצרים, קובצי מאמרים, וכן ספרי מסעות, מיתולוגיה, וזיכרונות. נראיין נודע בשל יכולתו לתאר את החיים בהודו של המאה העשרים. רבים מהרומנים שלו מתרחשים במַלְגוּדִי, עיר דמיונית קטנה הממוקמת בדרום הודו, מרחק כמה שעות נסיעה ממדרס. ספריו של נראיין, שנכתבו באנגלית ותורגמו לשפות רבות, נמכרים עד היום ברחבי הודו. שלושה מספריו תורגמו גם לעברית.

 ביוגרפיה 
 ילדותו ותחילת דרכו כסופר 
נולד במדרס שבדרום הודו. היה אחד משמונה ילדים במשפחתו (6 אחים ו-2 אחיות). אביו היה מנהל בית ספר והוא למד זמן מה בבית הספר שניהל אביו. גדל בחלק משנות ילדותו בהשגחת סבתו מצד אמו. סבתו לימדה אותו מתמטיקה, מיתולוגיה, מוזיקה הודית קלאסית וסנסקריט. הוא אהב לקרוא ובין הסופרים שקרא היו צ'ארלס דיקנס, פ. ג'. וודהאוס, ארתור קונאן דויל, ותומאס הרדי.

הוא עבר למיזור (Mysore) לגור עם משפחתו, כאשר אביו עבר להיות מנהל של בית הספר התיכון מכללת המהראג'ה (Maharaja's College High School). בבית הספר הייתה ספריה גדולה ושם המשיך נראיין לקרוא וגם התחיל לעסוק בכתיבה. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים ניסה להתקבל למכללה אך נכשל בבחינות הכניסה. לאחר שנה ניסה שוב והצליח וב-1926 התחיל ללמוד במכללת המהראג'ה במיזור (Maharaja College of Mysore). עם סיום לימודיו במכללה לימד בבית ספר במשך זמן קצר, אך החליט כי הוא מעוניין להתמקד בכתיבה בלבד.

ב-1930 כתב את ספרו הראשון "Swami and Friends",שבו גם הופיעה לראשונה העיירה הדמיונית מלגודי. הספר התבסס על חוויות הילדות של נראיין וכלל יסודות אוטוביוגרפיים רבים. הספר נדחה תחילה על ידי שורה של מוציאים לאור. ב-1933 נראיין נסע לנופש לבית אחותו ושם פגש את רג'אם, נערה בת 15 והתאהב בה. בהמשך קיבל את רשותו של אביה להינשא לה. אחרי נישואיו החל לעבוד כעיתונאי בעיתון שיצא לאור במדרס ונקרא "הצדק" (The Justice), שהתמקד בזכויות של קבוצות לא-ברהמיניות. נראיין שלח את כתב היד של ספרו "סוואמי וחברים" לידיד שגר באוקספורד, והידיד הראה את כתב היד לסופר גרהם גרין שהמליץ על הספר למוציא לאור, וכך יצא הספר לאור בסופו של דבר ב-1935. גרין גם המליץ לו לשנות את שמו לר.ק. נראיין, כדי שיהיה קליט יותר לקהל הקוראים. הספר זכה לביקורות אוהדות, אבל נמכרו רק עותקים מועטים שלו.

הספר הבא, שפרסם בשנת 1937, היה "הסטודנט למדעי הרוח" (The Bachelor of Arts), והוא כתב אותו בהשפעת התנסויותיו בלימודיו במכללה. גם ספר זה יצא לאור בעקבות המלצתו של גרין.

ב-1938 יצא לאור ספרו השלישי "החדר האפל" (The Dark Room), שעסק בתיאור חיי נישואין שבהם הגבר מדכא והאישה היא קורבן. גם ספר זה זכה לשבחי הביקורת.

ב-1939 נפטרה אשתו רג'אם, לאחר שחלתה בטיפוס. מות אשתו פגע בו מאוד, הוא סבל מדיכאון במשך תקופה ארוכה והקדיש זמן רב לטיפול בבתו הקטנה, שהייתה רק בת שלוש כשהתייתמה מאימה. בתקופה זאת כתב את ספרו "המורה לאנגלית" (The English Teacher), שהיה גם הוא מעין אוטוביוגרפיה, אבל בשינוי שמות האנשים ובמיקום הספר בעיר מלגודי. ספר זה, יחד עם שני ספריו הקודמים "סוואמי וחברים" ו"הסטודנט למדעי הרוח", השלים טרילוגיה אוטוביוגרפית במסגרת יצירתו.

ב-1940 ניסה להוציא לאור כתב עת בשם "Indian Thought" בעזרת דודו שהיה איש מכירות של מכוניות. לכתב העת היו יותר מאלף מינויים רק בעיר מדרס עצמה. למרות זאת, כתב העת נסגר לאחר כשנה עקב חוסר הצלחתו של נראיין לעסוק בניהול כתב העת.

ב-1943 הוציא לאור את קובץ סיפוריו הראשון "ימי מלגודי" (Malgudi Days).

בתקופה זאת הקים בית הוצאה לאור בניהולו בשם "Indian Thought Publications". בית ההוצאה לאור הצליח כלכלית והוא פעיל עד היום. את בית הוצאה לאור מנהלת נכדתו. ספריו התחילו להימכר ברחבי העולם וב-1948 הוא החל לבנות בית בפרוורי העיר מיזור. בניית הבית הסתיימה ב-1953. בתקופה זו גם כתב סיפור שהוסרט ב-1947 בשם "Miss Malini" באולפני ג'מיני.

 פעילותו בשנות ה-50, ה-60 וה-70 
בשנות ה-50 החל נראיין לכתוב כתיבה יותר יצירתית ומלאת דמיון, בהשוואה ליצירותיו האוטוביוגרפיות הראשונות. ב-1952 פרסם את הספר "המומחה לענייניי כספים" (The Financial Expert) וב-1955 פרסם את הספר "ציפיה למהאטמה" (Waiting for the Mahatma), שהתבסס על ביקור דמיוני של מהאטמה גאנדי בעיר מלגודי. הספר תורגם גם לעברית.

ב-1953 התפרסמו כמה מיצירותיו בארצות הברית בפעם הראשונה על ידי ההוצאה לאור של אוניברסיטת המדינה של מישיגן.

ב-1956 הוא חיתן את בתו על פי כללי המסורת ההינדית. אחרי החתונה נראיין החל לנסוע לארצות שונות בתדירות רבה יותר. בתקופה זאת גם נסע לאנגליה ושם פגש פנים אל פנים את המנטור שלו וחברו גרהאם גרין בפעם הראשונה והאחרונה.

ב-1958 פרסם את ספרו "מורה הדרך" (The Guide), שגם הוא תורגם לעברית. ב-1960 פרסם קובץ מאמרים ראשון בשם "יום ראשון הבא" (Next Sunday), וזמן קצר אחר כך, באותה שנה, הוציא קובץ מאמרים שני, "יומני חסר התאריך" (My Dateless Diary), שרובו עסק בהתרשמויותיו מביקורו בארצות הברית. ב-1961 פרסם את ספרו "אוכל האדם ממלגודי" (The Man-Eater of Malgudi), הכתוב כקומדיה. בתקופה זאת נסע שוב לארצות הברית וגם ביקר באוסטרליה. הוא נחל הצלחות ספרותיות ופיננסיות. כמו כן החל לכתוב טורים קבועים בעיתונים "The Hindu" והאטלנטיק.

ב-1964 פרסם יצירה ראשונה הממוקדת במיתולוגיה "אלים, שדים ואחרים" (Gods, Demons and Others) שהיא אסופה של סיפורים קצרים מהשירה האפית ההינדית. ספר זה, כמו ספרים רבים אחרים שפרסם, לווה באיורים של אחיו ר.ק. לקסמן (R. K. Laxman).

ב-1967 פרסם את ספרו "מוכר הממתקים" (The Vendor of Sweets). באותה שנה נסע לאנגליה וקיבל שם תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לידס (הראשון מבין כמה תארים כאלה שקיבל בהמשך חייו). ב-1970 פרסם ספר סיפורים בשם "סוס ושתי עיזים" (A Horse and Two Goats). ב-1972 הוציא, בעקבות הבטחה שהבטיח לדודו בשנת 1938, ספר שני העוסק במיתולוגיה של הודו העתיקה, ה"ראמאיאנה" (The Ramayana). ב-1976 הוציא את ספרו "צייר הסימנים" (The Painter of Signs). וב-1978 הוציא ספר שלישי העוסק במיתולוגיה הודית - המהאבהארטה, שגם הוא תורגם לעברית.

 עשרים שנותיו האחרונות 
ב-1980 פרסם את הספר "דרך האזמרגד" (The Emerald Route) המביא את השקפתו האישית על ההיסטוריה והמורשת של קרנאטקה, מדינה בדרום הודו. באותה שנה גם נבחר כחבר כבוד לאקדמיה האמריקנית לאמנויות וספרות. בתקופה זאת תורגמו בפעם הראשונה כמה מיצירותיו לסינית.

ב-1983 פרסם את הנובלה "נמר למלגודי" (A Tiger for Malgudi) העוסק בנמר ויחסו לבני אדם. ב-1986 פרסם את הספר "פטפטן" (Talkative Man), העוסק בעיתונאי שאפתן במלגודי. בתקופה זאת גם פרסם שני קובצי סיפורים קצרים: ב-1982, מהדורה מתוקנת ומורחבת של ספרו "ימי מלגודי" (Malgudi Days), שיצא לאור בפעם הראשונה ב-1943 וב-1985, "תחת עץ הבניאן" (Under the Banyan Tree and Other Stories). ב-1988 הוא פרסם קובץ מאמרים בשם "סיוט של כותב" (A Writer's Nightmare), ובו מאמרים במגוון רחב של נושאים כמו מערכת הקאסטות, זוכי פרס נובל, אהבה וקופים. המאמרים פורסמו בעיתונים וכתבי עת שונים במשך שלושה עשורים החל משנת 1958.

ב-1980 התמנה כחבר הבית העליון של הפרלמנט ההודי בזכות תרומותיו לספרות ההודית. הוא כיהן בפרלמנט במשך שש שנים ועסק בעיקר במצוקה של תלמידי בתי הספר עקב המשקל הכבד של ספרי הלימוד ועל הפגיעה של מערכת החינוך ביצירתיות של הילדים. כתוצאה ממאמציו הוקמה ועדה מיוחדת שהמליצה על שינויים במערכת החינוך ההודית.

ב-1990 פרסם את הנובלה "עולמו של נאגאראג' " (The World of Nagaraj) שעלילתה מתרחשת במלגודי. זמן קצר לאחר שסיים את כתיבת היצירה הוא חלה ועבר למדרס כדי להיות על ידי משפחת בתו. ב-1992 פרסם את ספרו האחרון "סיפור סבתא" (Grandmother's Tale), העוסק בסבתא רבתא שלו שנדדה למרחקים כדי למצוא לעצמה בעל, אך ברחה ממשפחתה זמן קצר אחרי נישואיה. ב-1994 בתו נפטרה מסרטן ונכדתו החלה לטפל בו, בנוסף להיותה מנהלת של בית ההוצאה לאור המשפחתי "Indian Thought Publications".

בתחילת מאי 2001 נראיין אושפז בבית חולים. בזמן האשפוז עוד דיבר על תוכניותיו לכתוב ספר נוסף על סבו. הוא נפטר ב-13 במאי 2001.

 על ספריו 
 סגנון כתיבתו 
נראיין כתב כתיבה לא-יומרנית שאליה התלווה קורטוב של הומור. בכתיבתו הוא התמקד בתיאור של אנשים רגילים, שמזכירים לקוראים את "השכן ממול", או קרובי משפחה שלהם. כמה מהמבקרים כינו אותו "צ'כוב ההודי", ואנתוני ווסט (Anthony West ) מהניו יורקר גם מצא בכתיבתו דמיון מסוים לניקולאי גוגול.

הסופרת ג'ומפה להירי, זוכת פרס פוליצר, שיבחה את סיפוריו הקצרים של נראיין, שבהם בעמודים בודדים הוא מצליח להציג במלואם את חיי גיבוריו. איכות זו הביאה את להירי לסווג את נראיין כשייך לפנתאון של גדולי הכותבים של סיפורים קצרים: או. הנרי, פרנק או'קונור ופלאנרי או'קונור. להירי גם מצאה דמיון בינו לבין גי דה מופאסאן, בכך שניהם שהצליחו לדחוס את הכתיבה למספר עמודים מועט, מבלי לפגוע בעלילה.

המבקרים טענו כי כתיבתו של נראיין היא תיאורית אך אינה אנליטית. מבקרים אחרים מצאו דמיון בין כתיבתו לבין הסופר ויליאם פוקנר, בכך ששניהם הפגינו הומור ואנרגיה של חיים רגילים בכתיבתם. כמו כן, שני הסופרים הציגו בכתיבתם את דרישות החברה לצד רצונותיו של האינדיבידואל.

 מלגודי 
רבות מיצירותיו של נראיין מתרחשות בעיר הבדיונית מלגודי הממוקמת בדרום הודו. בריאיון שנתן נראיין לביוגרפים שלו, סוזאן ונ. ראם (Susan and N. Ram), הוא סיפר כי ראה בדמיונו תחנת רכבת, ומתחנת הרכבת הבדיונית החל לפתח את הדימוי של מלגודי ואזורים שונים בה. העיר מלגודי הוצגה כבר בספרו הראשון של נראיין "Swami and Friends". ד"ר ג'יימס מ. פנלי (James M. Fennelly), אחד מחוקרי יצירותיו של נראיין, שרטט מפה של העיר מלגודי, המבוססת על התיאורים של העיר במכלול ספריו וסיפוריו של נראיין.

 ההתייחסות לספריו 
ההכרה הראשונית בהישגיו של נראיין כסופר הושגה הודות לעזרתו של גרהם גרין. גרין עזר לנראיין לפרסם את ספרו הראשון, וגם סייע לו במציאת מוציאים לאור לספריו הבאים. אף על פי שספריו הראשונים של נראיין לא זכו להצלחה מסחרית הם גרמו לכך, שסופרים נחשבים אחרים החלו להכירו.

הסופר סומרסט מוהם שביקר במיזור ב-1938 ביקש לפגוש את נראיין. סופר אחר שגילה אהדה לספריו הראשונים של נראיין היה א.מ. פורסטר.

הצלחתו של נראיין בארצות הברית החלה כמה שנים לאחר ההכרה בו בבריטניה, עם פרסום ספריו בהוצאה לאור של אוניברסיטת המדינה של מישיגן. ביקורו הראשון של נראיין בארצות הברית הסתייע במלגה שקיבל מקרן רוקפלר. בתקופה זו זכה נראיין להכרה מצד הסופר האמריקאי ג'ון אפדייק, שהשווה אותו לצ'ארלס דיקנס. בכתבה שפרסם בשבועון ניו יורקר כינה אותו אפדייק "סופר מגזע נכחד", סופר שכותב כאזרח ומזדהה לחלוטין עם מושאי כתיבתו ועם האמונה במשמעות של אנושיות.

בספריו הרבים, במאמריו ובסיפוריו הקצרים הביא נראיין את התרבות ההודית לקוראים בכל העולם. הוא נחשב אחד מגדולי סופריה של הודו במאה ה-20. מבקריו של נראיין, כמו ו.ס. נאיפול באחד ממאמריו, ביקרו את כתיבתו של נראיין על כך שאיננה עוסקת בנושאים פוליטיים. כך הוא כמעט אינו עוסק בהשפעות של השלטון הבריטי על העם ההודי ובהשלכות הקולוניאליזם, ומתמקד בעיקר בחיים הפרטיים של גיבוריו.

 מורשתו 
הישגו הגדול של נראיין היה, שהצליח להנגיש את הודו, דרך יצירותיו הספרותיות, לקהל קוראים גדול ברחבי העולם. נראיין נחשב לאחד הסופרים ההודים כותבי האנגלית החשובים ביותר במאה ה-20. בשנת 2014 ציינו בגוגל את יום הולדתו ה-108 של נראיין ביצירת דודל המראה את נראיין על רקע ספרו "ימי מלגודי" (Malgudi Days).

ב-2016 נפתח בביתו של נראיין במיזור מוזיאון המנציח את זכרו.

ב-8 בנובמבר 2019 נכלל ספרו של נראיין "Swami and Friends" ברשימת "100 הנובלות שעיצבו את עולמנו" של הבי.בי.סי.

 יצירותיו 

 ספריו שתורגמו לעברית 
שלושה מספריו תורגמו לעברית (שניים מהם – פעמיים):
 מורה הדרך (תרגמה: זיוה כספי), תל אביב, עם עובד, 1959. תרגום נוסף: הגורו ממלגודי (תרגם: ניב סבריאגו), תל אביב, ידיעות ספרים, 2008
 ציפיה למהאטמה (תרגם: אברהם בירמן), תל אביב, עם עובד, 1961. תרגום נוסף: לחכות למהאטמה (תרגמה: חני גלעד), תל אביב, הוצאת בבל, 2006
 ר.ק. נריאן (עיבד), המהאבהארטה: כפי שסופרה על ידי נראיין (תרגם: דניאל רוה), תל אביב, הוצאת בבל, 2000

 לקריאה נוספת 
 Ram, N.; Ram, Susan (1996). R. K. Narayan. Allen Lane. ISBN 978-0-670-87525-2. OCLC 36283859
 Rao, Ranga (2005). R. K. Narayan. Makers of Indian Literature (2nd ed.). New Delhi: Sahitya Akademi. ISBN 81-260-1971-9.

 קישורים חיצוניים 






קטגוריה:סופרים הודים כותבי אנגלית
קטגוריה:הודים שנולדו ב-1906
קטגוריה:הודים שנפטרו ב-2001