איימה הוג

איימה הוג (באנגלית: Ima Hogg; 10 ביולי 1882 – 19 באוגוסט 1975), שנודעה בכינוי "הגברת הראשונה של טקסס", הייתה מנהיגה חברתית, נדבנית, פעילה למען בריאות הנפש, פטרונית ואספנית אמנות. היא עסקה בטיפוח התרבות והמורשת ההיסטורית במדינת טקסס. הוג אספה יצירות של אמנים כדוגמת פבלו פיקאסו, פאול קלה ואנרי מאטיס, ותרמה מאות פריטים ל. היא השתתפה בוועדה שתכננה את מרכז ג'ון פ. קנדי לאמנויות הבמה בוושינגטון די.סי., והייתה חברה בוועדה לאיתור ריהוט היסטורי ל. בנוסף עסקה בשיקום נכסים היסטוריים, ובהם אחוזת וארנר וביו בנד, אשר נתרמו לימים למוסדות אמנות והיסטוריה בטקסס, המתחזקים אותם עד היום. הוג קיבלה מספר פרסים ועיטורים, בהם הפרס על שם לואיז א. די פונט קראונינשילד מ, פרס סנטה ריטה מטעם אוניברסיטת טקסס ותואר דוקטור לשם כבוד באמנויות מטעם אוניברסיטת סאות'ווסטרן.

הוג הייתה בתם של שרה אן "סאלי" סטינסון ושל ג'ים הוג, שכיהן כתובע הכללי וכמושל טקסס. שמה הפרטי נלקח מן הפואמה האפית The Fate of Marvin שחיבר דודה, תומאס הוג. כדי להמעיט בחשיפת חריגותו של השם, נהגה לעיתים לחתום בראשי תיבות בלבד או בחתימה בלתי קריאה. אף שנפוצו שמועות כי היו לה אחיות, היו לה למעשה אחים בלבד. לאחר שאביה עזב את תפקידו הציבורי בשנת 1895 ואמה נפטרה משחפת באותה שנה, עברה דודתה האלמנה לאוסטין כדי לגדלם. בין השנים 1899–1901 למדה באוניברסיטת טקסס באוסטין, ולאחר מכן נסעה לניו יורק ללימודי פסנתר ותאוריית המוזיקה במשך שנתיים. עם מות אביה בשנת 1906 נסעה לאירופה, שם למדה במשך שנתיים אצל הפסנתרן קסאפר שארוונקה בווינה. עם שובה לטקסס הקימה את התזמורת הסימפונית של יוסטון וכיהנה כנשיאתה.

גילוי הנפט במטע המשפחתי הקנה להוג אמצעים כספיים ניכרים, אותם הקדישה למפעלים ציבוריים וחברתיים. בשנת 1929 ייסדה את מרכז ההדרכה לילדים ביוסטון, אשר העניק שירותי ייעוץ לילדים ולבני משפחותיהם. בשנת 1940 ייסדה מכספי אחיה המנוח את קרן הוג לבריאות הנפש באוניברסיטת טקסס שבאוסטין. בשנת 1943 נבחרה למועצת בתי הספר של יוסטון, ופעלה לביטול אפליה מגדרית ואתנית בשכר המורים ולקידום תוכניות חינוך אמנותי בקרב תלמידים אפרו-אמריקאים. הוג לא נישאה מעולם, ונפטרה בשנת 1975. הקרן על שמה הייתה היורשת העיקרית של נכסיה, והיא ממשיכה עד היום בפעילות פילנתרופית מגוונת. מספר פרסים שנתיים נוסדו על שמה, כהוקרה לפעילותה בתחום שימור המורשת התרבותית של טקסס.

 שמה 
ממוזער|250px|ג'ים הוג, אביה של איימה הוג.
עם לידת בתו היחידה כתב ג'ים לאחיו: "כוס שמחתנו עלתה על גדותיה! נולדה לנו בת שמידותיה מן המובחרות ודמותה מן המלאכיות ביותר שיכול היה הטבע לחנון בהן את האדם, ושמה, איימה". לאיימה לא ניתן שם אמצעי, דבר חריג לתקופה. שמה הפרטי נלקח מן הפואמה האפית The Fate of Marvin, שחיבר דודה תומאס בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית, ובה הופיעו שתי דמויות בשם איימה וליילה. הביוגרפית וירג'יניה ברנהרד ציינה כי יש שסברו שג'ים העניק לבתו שם ייחודי זה לשם קידום בחירתו במרוץ צמוד לתובע המחוזי במחוז השביעי בטקסס. לחלופין, מן ההתכתבויות עולה כי ייתכן שלא נתן דעתו לצירוף שבין השם הפרטי לשם המשפחה, אשר במבטא אמריקאי, ובפרט בהגייה טקסנית רווחת, נשמע כהיגוי הרצף "I'M A HOG", ביטוי שמשמעותו באנגלית "אני חזיר".

ברבות הימים סיפרה הוג כי כאשר נודע לסבה מצד אמה על בחירת השם, נחפז להגיע לעיר כדי להביע את מחאתו, אך הטבילה כבר התקיימה והשם נותר בעינו. בילדותה שב ויליאם, אחיה הבכור, הביתה חבול לאחר שנאלץ להגן על "שמה הטוב". בבגרותה נהגה לחתום בכתב בלתי קריא כך ששמה הפרטי לא ייקרא, ובניירות המכתבים האישיים שלה הופיעו לרוב הכיתובים "Miss Hogg" ("גברת הוג") או "I. Hogg" ("א. הוג"). לעיתים הורתה למזכירתה לבצע את ההזמנה כדי לחמוק משאלות על שמה. רק חודשים ספורים לפני מותה החלה להשתמש בכינוי "אימוג'ין"; דרכונה האחרון הונפק על שמה "Ima Imogene Hogg".

בניגוד לשמועות, להוג לא הייתה אחות בשם "יורה". אגדה מקומית גרסה כי בעת כהונתו כמושל הציג ג'ים את בתו ואת חברתה כ"בנותיי, איימה ויורה", דבר שהכחישה נחרצות. במהלך חייה נדרשה פעמים רבות להפריך את השמועה, ואף קיבלה מאות מכתבים בשאלה האם זהו שמה האמיתי והאם אכן הייתה לה אחות בשם זה.

בראשית שנות השלושים עסקה הוג בעריכת כתבי אביה ובנאומיו בשיתוף עם ההיסטוריון רוברט קוטנר, ביוגרפו של האב, ותפסה עצמה כמגינת מורשתו הציבורית. היא הרבתה לכתוב כדי לבאר או להפריך פרסומים שונים אודותיו. לדברי ברנהרד, עצם העובדה שנשאה שם שחייב אותה בהסברים מתמידים הביאה אותה להגן בעקביות על אביה מפני מבקריו, ובכך להגן גם על עצמה.

לאורך השנים הפכה הוג מושא לבדיחות ולרשימות לעג, כמו "שמות בלתי שגרתיים" או "שמות תינוקות גרועים", ובהם ההשערה המוטעית כי נקראה לצד אחות בשם "אורה הוג". Retrieved on March 18, 2008. רשומות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מנו שורה של שמות דומים, ובהם איימה פיג, איימה מאסקראט, איימה נוט, איימה הוקר, איימה וינר, איימה רק, איימה פיין ואיימה באט.

 שנותיה הראשונות 
הוג נולדה בשנת 1882 בעיר מינאולה שבטקסס, להוריה ג'ים הוג ושרה אן ("סאלי") סטינסון. היא הייתה השנייה מבין ארבעה צאצאים: אחיה הבכור ויליאם קליפורד (1875–1930), מייקל (1885–1941) ותומאס אלישה (1887–1949). משפחת הוג הייתה נטועה במסורת של שירות ציבורי: אבי-סבה, תומאס, כיהן בבתי המחוקקים של ג'ורג'יה, אלבמה ומיסיסיפי, וסבה, ג'וזף לואיס הוג, שימש כחבר בקונגרס של רפובליקת טקסס ונטל חלק פעיל בניסוח חוקת המדינה. בעת הולדתה שימש אביה כתובע המחוזי של המחוז השביעי בטקסס. בתום כהונתו בשנת 1884 העתיקה המשפחה את מושבה לעיר טיילר, שם עסק בעריכת דין. בשנת 1886 נבחר לתובע הכללי של טקסס, והמשפחה עברה לבירת המדינה, אוסטין, ובה החלה הוג את לימודיה בגן הילדים. בשנת 1890 נבחר ג'ים למושל הראשון של טקסס שנולד בתחומיה, ובינואר 1891 נכחה הוג, בצוותא עם אמה ואחיה הבכור, בטקס ההשבעה שנערך בקפיטול המדינתי החדש. משפחה השתכנה באחוזת המושל, שנבנתה בשנת 1855 והייתה במצב רעוע, בקירות סדוקים ובריהוט בלוי. הוג ואחיה חויבו ליטול חלק בשיקום המבנה ובהשבתו למצב ראוי למגורים; בין יתר המשימות הוטל עליה להסיר מסטיקים שנותרו על רהיטים ועל מסגרות הדלתות.

ממוזער|250px|ימין|במהלך כהונתו של ג'ים כמושל העשרים של טקסס, התגוררה משפחת הוג באחוזת המושל שבאוסטין, מעון רשמי המשמש זה מסורת למושלי המדינה.
הוג ואחיה הצעירים התאפיינו בתוססות ובנטייה לשובבות. לימים זכרה במיוחד את חיבתם לגלישה במורד המעקות שבאחוזת המושל. ההורים אפשרו זאת עד אשר תומאס נחבל בסנטרו, ואז נעץ אביהם מסמרים במרכז המעקה כדי להרתיעם; חורי המסמרים נראו לעין בבירור עוד שנים רבות לאחר מכן. לצד חיי היומיום הרועשים, עודדו ההורים קריאה ולימודים. הוג קראה בילדותה את ספריהם של ג'יימס פנימור קופר, נתניאל הות'ורן וסיפורי לואיזה מיי אלקוט. אמה ביקשה להקנות לילדים השכלה לשונית, ולתקופה הועסקה בביתם אומנת גרמנייה, שבחסותה אמרו את תפילותיהם בגרמנית. בהמשך הקפידה אמה כי הוג תמשיך את לימודיה אצל אישה גרמנייה שניהלה גן ילדים באוסטין. גם חייהם התרבותיים של הילדים טופחו, והוג זכרה ביקורים תכופים בבית האופרה מילט באוסטין, שם צפתה בהצגות של שייקספיר ובהופעות של להקות אופרה נודדות.

ילדי המשפחה גילו חיבה יוצאת דופן לבעלי חיים, וגידלו ברשותם כלבים, חתולים, עופות, דביבונים, אופוסומים, ארנבות, פוני קטן ותוכי. באחד הימים קיימו באחוזת המושל מופע קרקס בהשתתפות בעלי החיים, וגבו חמישה סנט מן הקהל; משהתברר הדבר לאביהם, חויבו להשיב את הכסף לבעליהם. בהמשך נוספו לאוסף גם דוב, סוס, עופר, קקדואים ושני יענים שכונו ג'ק וג'יל. בעקבות אתגר שהציבו לה אחיה ניסתה הוג לרכוב על אחד היענים, אולם נפלה ממנו לאחר שאחד הבנים ירה בקלע וגרם ליען להיבהל. תקרית זו אף שימשה לימים השראה לספר הילדים Ima & the Great Texas Ostrich Race מאת מרגרט אוליביה מקמניס וברוס דופרי.

אמה של הוג לא שבה לאיתנה לאחר לידתו של תומאס, ולשארית חייה נחשבה נכה למחצה. הוא נלוותה אליה לשהויות חוזרות בבתי מרפא במהלך שנותיהן באוסטין. בשנת 1895 אובחנה שרה בשחפת, ובעצת רופא עקרה עם בתה לקולורדו, שם התגוררו בבית אחותו הבכורה של ג'ים, מרתה פרנסיס דייוויס. שרה הלכה לעולמה בקולורדו ב־25 בספטמבר 1895.

דייוויס נלוויתה אל משפחת הוג בבואם לאוסטין, ושימשה להם עזר ומשען במשך חודשים אחדים, עת טיפלה בהוג ובאחיה הצעירים. בהיותה אלמנה שאיבדה את בעלה משחפת וחזתה בבנה נאבק במחלה זו, האמינה דייוויס כי הוג נדבקה מאמה. מתוך חשש שמא תעביר את המחלה לצאצאיה, הנחתה דייוויס את הוא להימנע מכניסה לנישואין. בסופה של שנת 1895 נשלחו הילדים לפנימייה בסן מרקוס, ובחלוף שנה שבו אל בית אביהם באוסטין. על אף שנעזרה המשפחה במנהלת משק בית, הוג שימשה בפועל כגבירת הבית, פיקחה בקפידה על ענייני הסדר והניקיון ונטלה אחריות על חינוכם של אחיה הצעירים. בשנת 1898 נלוויתה הוג לאביה במסעו להוואי, שם נפגשו עם מלכת האיים ליליואוקלאני ונכחו בטקס הרשמי שבו הועברו האיים לריבונות ארצות הברית. לאחר מכן תוכננה הפלגתם לסיאטל, אך הוג, שרוחה סערה, מאנה לעלות על סיפון האונייה ובדמעות הפצירה באביה לשנות את מסעם, בהדגישה כי "תחושה נוראה קנתה שביתה בלבה". האב נענה לבקשתה, והשניים הפליגו לקליפורניה. שם נודע להם כי האונייה שיועדו להפליג בה שקעה במצולות, וכל נוסעיה נספו.

 חינוך ואהבתה למוזיקה 
המוזיקה הייתה יסוד מכונן בחיי בית המשפחה, והוג החלה את לימודיה בפסנתר בגיל שלוש. בעוד אחיה הצעירים למדו במוסדות ציבוריים, היא נשלחה למוסד פרטי וזכתה ללמוד לשיעורים במוזיקה. בשנת 1899 החלה בלימודיה באוניברסיטת טקסס באוסטין, שם נמשכה במיוחד לקורסים בגרמנית, באנגלית עתיקה ובפסיכולוגיה. בדבריה המאוחרים תיארה עצמה כסטודנטית לא בשלה, חסרת הכנה ונפחדת. בתקופה זו הצטרפה למועדון חברתי נשי הקרוי "Valentine Club" ונטלה חלק בייסוד אחוות הנשים הראשונה בקמפוס, פי בטא פאי. לאחר שנתיים בלימודיה עברה לניו יורק, שם עברה השתלמות בפסנתר ובתאוריית המוזיקה ב. אף שלא נכחה בהתקנת סניף פי בטא פאי בשנת 1902, התקבלה לאחווה כחברה בוגרת ב-1912, ובחלוף שנה מונתה לסגנית נשיאת מועדון בוגרות האוניברסיטה.

ממוזער|250px|תחת פיקוחה של הוג הוקמה במטע ורנר כניסה ראשית חדשה לבית, שנועדה לשוות לו חזות רשמית ומוקפדת יותר.
בתחילת המאה ה-20 החל אביה להשקיע בנדל"ן ובנפט. בשנת 1901 רכש 4,100 אקרים (כ-17 קמ"ר) בסמוך לעיר וסט קולומביה, שטח שהיה בעבר חלק ממטע ורנר ההיסטורי. עם שובה מניו יורק חילקה הוג את זמנה בין המטע המשפחתי לבין יוסטון, שם ניהל אביה משרד עורכי דין. בפיקוחה נערכו שיפוצים מקיפים בבית המטע, ובכללם הוספת פורטיקו גדול ששימש לכניסה הראשית החדשה, תוך הפניית הבית הרחק מנחל ורנר.

ב-26 בינואר 1905 נפצע ג'ים בתאונת רכבת. במשך כשנה טיפלה בו בתו במסירות, עד לפטירתו ב-3 במרץ 1906. מותו זעזע את הוג, ואחיה ויליאם לקח אותה לניו יורק כדי להפיג את אבלה. בתקופה זו שאבה נחמה מהשתלבותה בחיי התרבות, בקונצרטים ובמוזיאונים.

בשנת 1907 נסעה לגרמניה, ושהותה שם הייתה כה פורייה עד שבחרה להמשיך בלימודי הפסנתר באירופה. במשך כשנתיים למדה בווינה אצל הפסנתרן קסאפר שארוונקה, שניגן בחצרו של קיסר אוסטריה פרנץ יוזף הראשון, וכן בברלין אצל מרטין קראוזה. עם שובה לארצות הברית השתקעה ביוסטון לצד אחיה ויליאם. באותה העת מנתה העיר כ-100,000 תושבים בלבד, ולא פעלו בה מוזיאונים, פארקים או מוסדות תרבות מקצועיים בתחומי התיאטרון, המוזיקה והמחול. הוג הקדישה את עצמה להוראת מוזיקה, עיסוק שבו החזיקה תשע שנים, ובמהלכן לימדה תלמידים רבים, ובהם ז'אק אברם, לימים פסנתרן בעל שם עולמי. בשנת 1913 נבחרה לנשיאת אגודת הנשים למוזיקה, והצטרפה לוועדת התרבות של מועדון הנשים המשכילות, במסגרתו נוסד תיאטרון קטן בשם "Green Mask Players". באותה שנה הייתה הרוח החיה ביוזמת הקמת התזמורת הסימפונית של יוסטון, וכיהנה כסגנית נשיאתה בעת ישיבת הפתיחה של מועצת המנהלים. בשנת 1917 נתבקשה לשמש כנשיאה, תפקיד שמילאה במשך תריסר קדנציות רצופות.

 נדבנות ומנהיגות חברתית 
ממוזער|250px|הוג ואישה שזהותה אינה ידועה צולמו יושבות במרכבה רתומה לסוסים, אשר עוטרה בפרחים לכבוד מצעד טקרם, שהיה חלק מחגיגות פסטיבל נו-טסו-אהו ביוסטון.
הוג נודעה בקרב מכריה בכינויה החביב "הגברת איימה", והוכרה ברבים כ"גברת הראשונה של טקסס". נלי קונלי, רעייתו של מושל טקסס ג'ון קונלי, העידה כי "רעיית המושל מכונה לרוב הגברת הראשונה של המדינה, אולם הוג תמיד הייתה ותוסיף להיות הגברת הראשונה של טקסס". בשנת 1957 כלל העיתון "הניו יורק טיימס" את הוג בסדרה שעסקה בדמויות המובילות בחיי החברה של טקסס, ובה נאמר: "אישיות חברתית אחת, הנחגגת בכל רחבי המדינה ואף מעבר לגבולותיה, היא הגברת איימה הוג. כיום היא כבת שמונים, אך עודנה מהווה מגדלור אזרחי ביוסטון".

לאחר פטירת אביה בשנת 1906 ניסו הוג ואחיה למכור את מטע ורנר, אולם סעיף בצוואתו של האב קבע כי הקרקע תיוותר בבעלות המשפחה למשך חמש-עשרה שנה. ב-15 בינואר 1918 התגלו במטע מרבצי נפט, ותגלית נוספת בשנה שלאחר מכן הניבה הכנסה חודשית בסך 225,000 דולר (השווים לכ-4.1 מיליון דולר בחישובי שנת 2024), אשר התחלקה בין ארבעת האחים. על פי הביוגרפית גוונדולין קון נילי, סברו בני משפחת הוג כי עושר זה לא היה פרי עמלם, שכן מקורו באדמה עצמה ולא במעשה ידם, ולפיכך החליטו לייעדו לרווחת הציבור ולתועלת מדינת טקסס.

בשנת 1929 ייסדה הוג את מרכז ההדרכה לילדים ביוסטון, אשר נועד להעניק ייעוץ ותמיכה לילדים במצוקה נפשית ולבני משפחותיהם. הוג האמינה כי טיפול מוקדם בקשיים רגשיים ומנטליים עשוי למנוע מחלות חמורות בבגרות. עניינה בתחום בריאות הנפש נבע מהשפעת אביה, אשר קרא בהרחבה בספרות הרפואית, ובתקופת כהונתו כמושל נהגה להתלוות אליו בביקוריו במוסדות צדקה ובבתי מחסה לחולי נפש. גם בלימודיה באוניברסיטת טקסס הרחיבה את ידיעותיה בתחום באמצעות קורסים בפסיכולוגיה. היא סברה כי אחיה הצעיר, טום, היה עשוי להיתרם מטיפול דומה, שכן מילדותו ניכרו בו חוסר מנוחה, אימפולסיביות וחוסר זהירות בענייני כספים. השקפותיה של הוג בתחום בריאות הנפש, אשר כיום הן נחלת הכלל, נחשבו בשנת 1929 חלוציות ופורצות דרך. בשנת 1972 הצהירה בעיתון "יוסטון כרוניקל" כי מכל פועליה הציבוריים, סיפוק נפשה הגדול ביותר נבע מיוזמתה להקים את מרכז ההדרכה לילדים.The Philanthropy Hall of Fame, Ima Hogg

הוג עצמה חוותה קשיים בתחום בריאות הנפש. בסוף שנת 1918 לקתה במחלה, אשר יוחסה, ככל הנראה, לדיכאון עמוק. היא פנתה לד"ר פרנסיס חוויאר דרקום, מבכירי הרופאים במחלות עצבים ונפש, שטיפל בה במשך שלוש שנים רצופות. בתקופה זו אושפזה למעלה משנה, ולאחר מכן נדרשו לה שלוש שנות החלמה נוספות, רובן בפילדלפיה שבפנסילבניה. בקיץ 1923 הבריאה לחלוטין, אולם זנחה לעד את חלומה להיות פסנתרנית קונצרטים, בטענה כי מחלתה הותירה בה חולשה מתמשכת.

בשנת 1930 התלוותה הוג לאחיה הבכור, ויליאם, למסע בגרמניה. במהלך שהותם נחסם צינור המרה שלו, וב-12 בספטמבר אותה שנה נפטר לאחר ניתוח חירום. הוג השיבה את ארונו לארצות הברית ודאגה להבאתו לקבורה. בצוואתו הוריש ויליאם לאוניברסיטת טקסס סכום של 2.5 מיליון דולר, תוך שציין במפורש כי כספים אלה, יחד עם תרומתה של אחותו, יוקדשו ל"תועלת רחבת היקף לתושבי טקסס". מחלוקות משפטיות עיכבו את העברת הירושה עד שנת 1939, עת התקבלה תרומה בסך 1.8 מיליון דולר. בשנת 1940, בהסכמת אחיה מייקל אשר שימש כמנהל העיזבון, ייסדה הוג מכספים אלה את קרן הוג לבריאות הנפש באוניברסיטת טקסס באוסטין.

עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ערכה הקרן מחקרים שמטרתם למנוע גיוסם של מועמדים בלתי כשירים מבחינה נפשית לצבא, והעניקה ייעוץ לנפגעי טראומה שנגרמה עקב הלחימה. לאחר המלחמה הרחיבה הקרן את תחומי פעילותה החינוכיים והפילנתרופיים, והעמידה שירותי בריאות הנפש לרשויות אוכלוסיות מוחלשות וקשישים.

בשנת 1943 הכריזה הוג על מועמדותה לראשות מועצת החינוך של יוסטון, מתוך כוונה להבטיח ייצוג נשי במוסד זה. היא זכתה בבחירות ברוב של 4,350 קולות, למעלה מאלף הצבעות יותר מהמתמודדת הבאה אחריה. בתקופת כהונתה פעלה לביטול אפליה מגדרית ואתנים כקריטריונים לקביעת שכר, קידמה תוכנית "מורה מבקר" לילדים בעלי קשיים רגשיים, ויזמה תוכניות לחינוך אמנותי בבתי הספר של תלמידים אפרו-אמריקאים. עם תום כהונתה בחרה שלא להתמודד לקדנציה נוספת.

 אספנות רהיטים ואמנות 
ממוזער|220px|ימין|הוג תרמה ל יצירות שירשה מאחיה, ובהן אחת מן המהדורות המוגבלות של הפסל "Bronco Buster" מאת פרדריק רמינגטון.
הוג ואחיה נודעו כאספנים נלהבים של יצירות אמנות; בבעלותה היה אוסף נרחב, אשר כלל אמנות ילידית אמריקאית לצד עבודות של פבלו פיקאסו, מארק שאגאל, אנרי מאטיס ואמדאו מודיליאני. ראשית התעניינותה באספנות החלה בתקופת החלמתה בפילדלפיה. רכישתה הראשונה, בשנת 1922, הייתה כיסא ספרדי או כיסא מייפל בסגנון קווין אן, שעוטר ברגליים מגולפות. הוג חקרה ביסודיות את שוק הרהיטים האמריקאיים הקדומים, ואף פגשה את לוק וינסנט לוקווד, מחברו של החיבור המרכזי בתחום. באותה עת הייתה בין קומץ אנשים שסברו כי לרהיטים אמריקאיים עתיקים ערך אמנותי והיסטורי, בשעה שרוב האספנים התמקדו ברהיטים אירופיים. עם הזמן הוכר ערכם של פריטים אלה, אולם הוג נותרה כמעט יחידה בדרום ארצות הברית, בעוד מרבית האספנים ישבו בחוף המזרחי. כאשר נתבקשה להשאיל פריטים לניו אינגלנד, סירבה בעקביות, באומרה: "יש להם די והותר כאלה שם".

בשנות העשרים פעלו אחיה לפיתוח שכונת יוקרה חדשה, שכונתה ריבר אוקס, אשר באותה תקופה ניצבה בשולי יוסטון. לבניית משכנם נבחר המגרש הגדול ביותר, בן 14.5 אקרים (0.06 קמ"ר). הוג שיתפה פעולה עם האדריכל ג'ון סטאוב בעיצוב הבית, אשר נועד להציג את אוספי האמנות המשפחתיים. בשנת 1928 עברה עם ויליאם להתגורר בבית, אשר כינתה "ביו בנד". בשנת 1939, עת שיפצה את אחוזתה ברוח אמריקאית, תרמה ל (MFAH) למעלה ממאה יצירות על נייר, ובהן עבודות של פול סזאן, ג'ון סינגר סרג'נט ופאול קלה. בעקבות פטירת אחיה מייקל בשנת 1941 תרמה למוזיאון את אוספו של פרדריק רמינגטון, אשר כלל 53 ציורי שמן, עשרה ציורי מים ופסל ברונזה יחיד. אוסף זה, הידוע בשם "אוסף האחים הוג", תואר בידי הביוגרפית נילי כ"אחת הקבוצות החשובות ביותר של ציורי המערב המוצגות במוזיאון אמריקאי". בשנת 1944 תרמה הוג למוזיאון גם את אוספה לאמנות ילידית אמריקאית, שכלל 168 כלי חרס, 95 תכשיטים ו-81 ציורים.

בשנת 1960 מינה אותה נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, לכהן בוועדה שתכננה את המרכז התרבותי הלאומי בוושינגטון הבירה, אשר נקרא כיום מרכז ג'ון פ. קנדי לאמנויות הבמה. בשנת 1961 מינתה אותה הגברת הראשונה ג'קלין קנדי לוועדת ייעוץ בת שמונה-עשר חברים, אשר פעלה בשיתוף ועדת האמנויות לאיתור רהיטים היסטוריים ל.

 מיזמי שיקום 
אף כי הוג שהתה לעיתים רחוקות במטע ורנר לאחר הקמת אחוזת ביו בנד, המשיכה לרכוש בעבורו יצירות אמנות ורהיטים עתיקים. בשנות החמישים נטלה על עצמה את מלאכת השיקום של המטע, וכל חדר בו עוצב ברוח פרק אחר מתולדות טקסס: ימיה כקולוניה, תקופת הקונפדרציה, התקופה הנפוליאונית (1818) ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו. חדר ייחודי הוקדש לזכר אביה, וכלל את שולחנו, כיסאו ואוסף מקלות ההליכה שלו. את הנכס תרמה למדינת טקסס, וב-1958, ביום השנה ה-107 להולדתו של ג'ים, נחנך המתחם כ"אתר ההיסטורי המדינתי של מטע ורנר–הוג".

ממוזער|250px|איימה הוג נטלה חלק בתכנון אחוזת ביו בנד, המשמשת כיום מוזיאון המופעל בידי מוזיאון לאמנויות יפות ביוסטון.
עם השלמת שיקום המטע הפנתה הוג את עיקר מרצה לאחוזתה ביוסטון, ביו בנד, שבה נשמר חלק מאוספה האישי של עתיקות ואמנות. בשנת 1953 תיאר "הניו יורק טיימס" את אוסף רהיטיה האמריקאיים המוקדמים כ"משובח". בסוף שנות החמישים אמרה: "עסקתי באיסוף רהיטים אמריקאיים. אספתי ואספתי עד כי היה ברשותי כה הרבה עד שלא ידעתי מה לעשות בו. החלטתי להעניקו למוזיאון". הוג שיתפה פעולה עם האדריכל המקורי של המשכן, ג'ון סטאוב, בהתאמת המבנה לשמש מוזיאון. היא הסירה מן הבית חפצים אישיים ופריטים שלא תאמו את תפיסתה, והותירה בו פריט חריג אחד בלבד: שולחן האוכל האנגלי שלה, אליו התקשרה ברגש ולא יכלה להיפרד ממנו.

תושבים אחדים משכונת ריבר אוקס עתרו לבית המשפט כדי למנוע את הפיכת ביו בנד למוזיאון, אך הוג גברה עליהם בהליך המשפטי. כדי להקל על חששות התושבים מפני תנועת כלי רכב בשכונה, פנתה לעיריית יוסטון בבקשה להקים גשר להולכי רגל מעל ביו בופלו, שיאפשר גישה ישירה לאחוזה. בסתיו 1965 עזבה הוג את ביתה, באומרה למדריכים: "כאשר אוהבים דבר-מה, קל לוותר עליו כדי להבטיח את המשך קיומו". בשנת 1966 נפתח המוזיאון לציבור בשם "אוסף ביו בנד" של מוזיאון לאמנויות יפות ביוסטון. בטקס החנוכה הגדיר צ'ארלס פ. מונטגומרי את ביו בנד כ"אוסף הגדול והמשובח ביותר מחוץ למוזיאון וינטרטור".

בשנת 1963 רכשה הוג נכס סמוך לעיירה ראונד טופ, במטרה להעביר את המבנה ההיסטורי שבו אל ביו בנד. משהוברר כי הדבר אינו מעשי, החליטה לשקמו באתרו ועקרה זמנית לראונד טופ. היא פיקחה אישית על שיקומו של ויינדייל, פונדק מן המאה ה-19 הסמוך לעיירה, ולאחר שהושלם השיקום תרמה את המקום לאוניברסיטת טקסס באוסטין. האתר, הקרוי מאז "המרכז ההיסטורי ויינדייל", משמש בעיקר כמוזיאון פתוח וכמרכז מוזיקה, ובו מתקיימת מדי שנה סדרת ההצגות "שייקספיר בוויינדייל". בשנת 1969 שיקמה את בית הוריה בקויטמן; הרשות המקומית קראה לו על שמה, "מוזיאון איימה הוג". במוזיאון מוצגים פריטים מתולדות מחוז ווד וצפון-מזרח טקסס. בהמשך שיקמה גם את בית סבה מצד אמה, והמבנה הועתק לפארק.

 תיאורה ואופייה 
דייוויד וורן, האוצר הראשון של ביו בנד, תיאר את הוג כ"נמוכת קומה, עדינה ונשית, ובה בעת נבונה, חדה ובעלת דעת, הכל משולב באישיות אחת". הביוגרף ברנהרד תיאר אותה כ"לבושה באלגנטיות ובחן רב", בגובה 157 ס"מ ובעלת עור בהיר, "עצמאית ובטוחה בעצמה", והטעים כי ידעה "לעטוף את עקשנותה הבלתי-מתפשרת במעטה של קסם אישי". בהגיעה לגיל שמונים ואחת הגדיר אותה "הניו יורק טיימס" כ"ג'ינג'ית-בלונדינית בעלת עיניים כחולות".

בשנת 1914 התעוררה באחד הבקרים, ומצאה פורץ בחדרה. היא התעמתה עמו בשעה שניסה לגנוב את תכשיטיה, ולא זו בלבד שהצליחה לשכנעו להשיבם, אלא אף רשמה לו שם וכתובת והורתה לו לפנות לשם בו ביום כדי לקבל עבודה. כשנשאלה על כך, השיבה: "הוא לא נראה לי אדם רע". באותה שנה הפליגה לבדה לגרמניה, ובעודה בים נרצח פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ולמחרת הגעתה הכריזה הממלכה המאוחדת מלחמה על גרמניה. מאחר שארצות הברית עוד נותרה נייטרלית, המשיכה הוג במסעה ברחבי אירופה, ושבה רק לאחר חודשים אחדים.

אף שתוארה על ידי ברנהרד כ"אישה שנימוסיה אינם פוסקים", לא חסרו לה יריבים. כך, בקונצרט חגיגי שנערך ביוסטון בשנת הולדתה התשעים, שבו ניגן הפסנתרן ארתור רובינשטיין, תיאר אותה כ"אישה זקנה ומייגעת". הוג מצידה כינתה אותו "איש זקן וגאוותן". מנגד, על ולדימיר הורוביץ, עמו נפגשה מאחורי הקלעים בקונצרט ביוסטון בשנת 1975, אמרה: "אדם נעים כל כך, שונה בתכלית מאותו מר רובינשטיין".

הוג הייתה נדבנית רבת-פועלים, ואמונה כי "ירושה הוא פיקדון ציבורי". אוניברסיטת יוסטון תיארה אותה כ"רחבת-לב מטבעה", "בעלת השקפת עולם מתקדמת", "חרדה לרווחת כלל תושבי טקסס", "תומכת נלהבת במערך בריאות הנפש" ו"מסורה לחינוך הציבור". הוג דבקה כל חייה ב.

 מותה 
איימה הוג הלכה לעולמה ב-19 באוגוסט 1975, בהגיעה לגיל תשעים ושלוש, כתוצאה מהתקף לב שנגרם מטרשת עורקים. בשעת מותה שהתה בחופשה בלונדון, שם מעדה בעת שעלתה למונית, ונפטרה ימים מספר לאחר מכן בבית חולים מקומי. ממצאי הנתיחה שלאחר המוות קבעו כי פטירתה לא הייתה קשורה לנפילתה. עם היוודע דבר מותה הכריזה אוניברסיטת טקסס על ימי אבל והניפה את דגלי הקמפוס בחצי התורן.

בעת פטירתה שירתה אותה עוזרתה האישית, גרטרוד וון, במשך חמישים ושש שנים, ולצדה שימש החצרן-נהג לושס ברודנקס, אשר נאמן היה למשפחה למעלה מארבעה עשורים. הוג הובאה למנוחות בבית העלמין אוקווד שבאוסטין, לצד בני משפחתה. מורשתה מוסיפה להתקיים באמצעות קרן איימה הוג, אשר נוסדה ביוזמתה בשנת 1964 והייתה הנהנית המרכזית על פי צוואתה. הוג לא נישאה מימיה; הביוגרף ברנהרד ציין כי הודתה בפני ידיד קרוב שקיבלה למעלה משלושים הצעות נישואין, אולם "לא מצאה כי מן הראוי להיעתר לאחת מהן".

 פרסים, הכרה ומורשתה 
ממוזער|250px|נוף מחצר ביו בנד.
הוג זכתה במהלך חייה בשורה ארוכה של עיטורים ופרסים רמי-מעלה, כהוקרה על תרומתה המגוונת לחברה ולקהילה. בשנת 1959 העניק לה מועדון הגנים של אמריקה את הפרס על שם איימי אנג'ל קוליירס מונטגיו על הישג אזרחי למופת. בשנת 1966 זכתה להוקרה בטקס הפרסים השנתי העשרים של הקרן הלאומית לשימור היסטורי, ובמסגרתו הוענק לה פרס לואיז דו פונט קראונינשילד, העיטור הרם ביותר שמעניקה הקרן, על "הישג עליון בשימור, בשחזור ובפרשנות של אתרים, מבנים, יצירות אדריכלות, מחוזות וחפצים בעלי ערך היסטורי או תרבותי לאומי" במדינת טקסס.

בשנת 1968 הייתה הוג לאדם הראשון שזכה בפרס סנטה ריטה, האות הגבוה ביותר המוענק מטעם מערכת אוניברסיטת טקסס, כהוקרה על תרומתה הייחודית לקידום ההשכלה הגבוהה במדינה. בשנת 1971 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד באמנויות יפות מטעם אוניברסיטת סאות'ווסטרן. בשנת 1969 נבחרה לאישה השלישית בלבד (לאחר ליידי בירד ג'ונסון ואובטה קאלפ הובי) שהתקבלה כחברה באקדמיה של טקסס, אגודה שנועדה להוקיר את פועלם של אלה אשר העשירו והרחיבו את הידע בתחומי הדעת השונים. בנוסף, הייתה הוג לאישה הראשונה שכיהנה כנשיאת החברה הפילוסופית של טקסס.

ממוזער|250px|ימין|הוג שחזרה את הכניסה המקורית לבית מטע ורנר–הוג, אשר נבנה בשנת 1832. הכניסה ההיסטורית משמשת כיום כחלקו האחורי של הבית. בהמשך דרכה הציבורית תרמה הוג את המטע כולו למדינת טקסס.
פועלה רחב-ההיקף של הוג בתחום השימור ההיסטורי והתרבותי זכה להוקרה רשמית מרובה. בשנת 1965 נכללה ברשימת הכבוד הבין-לאומית של החברה הלאומית למעצבי פנים, ובשנת 1972 הוענק לה פרס תומאס ג'פרסון מטעם הארגון, כהכרה יוצאת דופן במפעל חייה לשימור המורשת התרבותית. בשנת 1967 העניקה לה ועדת הסקר ההיסטורי של מדינת טקסס אות הצטיינות על "שירותיה רבי-הערך בשימור אתרים היסטוריים", ובשנת 1969 העניקה לה האגודה האמריקאית להיסטוריה של מדינות ורשויות מקומיות פרס הצטיינות נוסף.

התזמורת הסימפונית של יוסטון ייסדה מלגה הקרויה על שמה, ערכה לכבודה קונצרט חגיגי ביום הולדתה התשעים, ומקיימת עד היום את "תחרות איימה הוג לאמנים צעירים", המיועדת לנגנים בני שלוש-עשרה עד שלושים המנגנים בכלי תזמורת או בפסנתר. מרכז דולף בריסקו להיסטוריה אמריקאית באוניברסיטת טקסס באוסטין מעניק מדי שנה את "פרס איימה הוג להישג היסטורי". הוג שימשה כפטרונית לאומית של דלתא אומיקרון, אחווה מקצועית בין-לאומית למוזיקה. ארגון "בריאות הנפש אמריקה" של יוסטון רבתי (שנוסד בשנת 1954 בשם "האגודה לבריאות הנפש של יוסטון רבתי") מעניק אף הוא מדי שנה את "פרס איימה הוג" לאדם או לזוג שהצטיינו בקידום תחום בריאות הנפש.

במקום הולדתה, ברחוב ליין מספר 125 בעיר מיינולה, טקסס, הציבה הוועדה ההיסטורית של טקסס לוחית זיכרון רשמית להנצחתה.

בשנת 1963, כאשר הוענק לה פרס הבוגרת המצטיינת מטעם אגודת בוגרי אוניברסיטת טקסס אמר עליה מושל טקסס לשעבר, אלן שיברז: "יש בני אדם היוצרים היסטוריה. יש המתעדים אותה. אחרים משמרים ומקיימים אותה. היא עשתה את כל אלה גם יחד".

 לקריאה נוספת 




 קישורים חיצוניים 



 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאיות ממוצא סקוטי
קטגוריה:אספני אמנות אמריקאים
קטגוריה:אספניות אמנות
קטגוריה:נדבניות אמריקאיות
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1882
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1975