תקשורת המונים בסין

תקשורת המונים בסין (באנגלית: Mass media in China) היא מערכת תקשורתית שבאמצעותה מועבר מידע לציבור ברחבי המדינה. היא מתארת את אופן הפעולה של ערוצי התקשורת במדינה ואת סוגי התכנים שבהם הם עוסקים. כתרבות תקשורתית רחבת היקף, תקשורת המונים מהווה תפקיד מרכזי בעיצוב דעת הקהל ב, והיא מהווה כלי עוצמתי בזכות השפעתה הכלכלית והבין-לאומית. בעבר כללה התקשורת אמצעים כגון עיתונות כתובה, כתבי עת, קולנוע ורדיו, ואילו היא כוללת גם טלוויזיה ורשתות חברתיות. גופי התקשורת בסין אינם פועלים באופן עצמאי, אלא מושפעים ומעוצבים על ידי תהליכים פוליטיים, חברתיים, כלכליים ומשפטיים במסגרת המערכת המדינית של המדינה.

בסין, המשטר הוא קומוניסטי, אוניטרי וריכוזי, כך שהממשל מעורב במידה רבה בענייני הציבור, בניהול הכלכלה ובפיקוח על אמצעי התקשורת. כתוצאה מכך, המפלגה הקומוניסטית והממשלה הסינית, באמצעות המוסדות התקשורתיים שבפיקוחן, שולטות ברוב ערוצי התקשורת ופועלות דרכם לקידום רעיונות ונרטיבים מסוימים. האחריות על ניהול ענייני התקשורת נתונה לנשיא סוכנות הידיעות הסינית ולראש הגוף המפקח על הרדיו והטלוויזיה, שתפקידיהם משתייכים באופן בלעדי למפלגה הקומוניסטית ופועלים מטעמה.

המפלגה הקומוניסטית משפיעה באופן משמעותי על התקשורת ההמונים בסין ועל ניהול התכנים במדינה, אך עם זאת, כן קיימת אפשרות לביקורת מוגבלת במדינה. העידן הדיגיטלי שהתפתח בעשורים האחרונים הביא להשפעות גלובליות על שוק התקשורת הסיני, מה שגרם לסין לבצע התאמות בשוק התקשורת הפנימי במדינה. בנוסף, סין נמצאת במגמה ארוכת שנים של פיתוח עצמי במטרה להבליט את מעמדה הכלכלי בזירה הבין-לאומית, מגמה שמשתקפת גם בשוק התקשורת המקומי.

 היסטוריה 
מאז כינון המשטר הקומוניסטי בסין בשנת 1949, רוב גופי התקשורת ההמוניים בסין פועלים תחת פיקוח ושליטה ממשלתית, שפועלת באמצעות מנגנונים של רגולציה וצנזורה. מתוך כך, נושאים הנתפסים כמערערים את שלטון המפלגה הקומוניסטית בסין אינם מורשים לפרסום בצורה חופשית, אלא נמצאים תחת פיקוח מסוים. כך לדוגמה עיתונאים במדינה נדרשים להוכיח נאמנות אידאולוגית לממשל כדי לשמור על רישיון העיסוק שלהם.

במקביל, השאיפה של סין לפיתוח כלכלי הובילה למהלכים של ליברליזציה חלקית בשוק התקשורת. בסוף שנות ה-70, עם עלייתו של דנג שיאופינג לשלטון, הוחלו רפורמות שהרפו במידה מסוימת את הצנזורה ופתחו את השוק לתחרות מסחרית, שכללה גם הקמת גופי תקשורת פרטיים. במהלך תקופה זו התרחשו גם מחאות סטודנטים בדרישה להרחבת תהליכים דמוקרטיים, שגבו תגובה צבאית באירועי כיכר טיין-אן-מן ב-1989, אשר השפיעו על המשך מדיניות הפיקוח והרגולציה בתקשורת. בעקבות האירועים, נוצרה מגמה של הידוק פיקוח הממשל על התקשורת, לרבות הגבלות על אופן הצגת האירועים בתקשורת. האירועים בשנת 1989 היו סימבוליים וגרמו לשינוי בתנועת המטוטלת. הם הבהירו גם ברחבי סין וגם כלפי העולם כי סין, שנדמה היה כי מתקדמת לעבר ערכים מערביים, מהדקת מחדש את אחיזתה בשלטון קומוניסטי ריכוזי. דוגמה בולטת לכך מתבטאת באזכורי אירועי המחאות בתקשורת הסינית. מונחים רבים בהקשר המחאות אשר מציירים את ההשתלטות הצבאית כדיכוי או כטבח נאסרו לשימוש. במקומם מתייחסים לאירועים ככאוס אשר חיסן את המשטר נגד תהפוכות. באופן כללי גופי תקשורת רבים נמנעים מלאזכר את האירועים כלל, אך אלו שמאזכרים את המאורעות מייצרים נרטיב שמצייר את המשטר כצודק.

מגמה נוספת של ליברליזציה בסין נראתה עם הופעת האינטרנט והגלובליזציה בשוק התקשורת. השינויים הללו הובילו לדרישות ציבוריות לפלורליזם תקשורתי. כהיענות לדרישה ניתן יותר מקום להבעת אידאולוגיות שונות וחשיפה רחבה יותר לתקשורת עולמית. בנוסף, מגמה של הפחתת רגולציות הובילה לעלייה במסחור של שוק התקשורת בסין ואפשר לגופים פרטיים לחדור אליו.

הגל הנוכחי החל בשנת 2012, עם עלייתו של סי ג'ין-פינג לשלטון. אז הוחזרה מדיניות השליטה של המפלגה על שוק התקשורת. לתהליך זה לווה ניסיון להנכיח מחדש את מעמד המפלגה, מה שהתבטא בהקשחת הפיקוח הממשלתי על התקשורת לטובת תמיכה בולטת ברעיון הקומוניסטי אל מול אידאולוגיות אחרות (פרופר 2022, 168-173).

תחת הנהגתו של המזכיר הכללי בסין, שי ג'יפינג, העומד בראש המפלגה הקומוניסטית, אמצעי התקשורת במדינה מצויים תחת פיקוח הדוק של המפלגה. כחלק מהמאמץ הזה, מתבצעים לעיתים קרובות מעצרים של עיתונאים, בלוגרים או פעילים המבקרים את המשטר וכן הגבלה על חופש הביטוי והנושאים עליהם ניתן לדבר בתקשורת. אולם, כניסתם של אמצעי תקשורת חדשים לזירה, כמו האינטרנט ואיתו הרשתות החברתיות, הציבה את המפלגה הקומוניסטית בסין באתגר חדש ביכולת של הממשל לשלוט על המידע שנצרך על ידי הציבור הרחב.

במאה ה-21, תהליכי "הדיגיטציה" העולמיים מביאים איתם אתגרים חדשים לגישה הרגולטורית הזאת. הופעתן של הרשתות החברתיות יצרה "רעב" בקרב הציבור הסיני לצריכת מידע פרקטי ורלוונטי. בצל מגפת הקורונה למשל, המשטר נהג לפרסם מידע ברשתות בנושאי צעדי מדיניות לאומיים או סוג חדשני של בדיקה. אלו מחזקים נרטיב שהשלטון מתמודד בהצלחה עם המשבר. אולם הציבור חיפש מידע בעל חשיבות אישית בסגנון סימפטומים למחלה או השלכות ההידבקות. הפער הזה חושף את שיטת ניהול שוק התקשורת שהייתה נהוגה בסין ככזו שלא קולעת לצורך העולה מהציבור ומחייב אותה להפיק תהליכי למידה שיאפשרו לה להיוותר רלוונטית. אל מול אתגרים אלו, גופי התקשורת אכן מבצעים מאמץ כביר על מנת לשמר רלוונטיות וגם לשמור על מטרות הממשל במקביל.

סין, בדומה למערב, זיהתה את האינטרנט כאמצעי תקשורת חדש ובעל פוטנציאל השפעה במגוון היבטים והכניסה של האינטרנט לתקשורת הסינית בעצם הביאה לשינוי במבנה של התקשורת במדינה, כאשר האינטרנט חיזק את מעמדו של המשתמש כצרכן פרטי וגם כיצרן עצמאי של מידע. למעשה הציבור הסיני בעצמו הפך לשחקן משמעותי אל מול הממשל. השפעה חזקה של הפרט אל מול המפלגה נוגדת במובן מסוים את רעיון הקומוניזם המאפיין את סין. עם התחזקות המידע המקוון, הממשל הסיני פעל בשביל להגביל גם את חופש התקשורת האינטרנטית, אך תוך חיפוש דרכים להשביע את הרצון הציבורי למידע הרחב שהאינטרנט מספק. המענה לכך כולל, בין היתר, בנייה של רשתות חברתיות וכלי בינה מלאכותית שנמצאים תחת הבקרה המפלגתית אך בו בעת מנסים לפגוש את ציפיות הצרכנים.

 רגולציה 
קיימים מספר מוסדות רגולטוריים בסין אשר אמונים על התפעול השוטף של שוק התקשורת:
 SARFT – מנהל המדינה לרדיו, קולנוע וטלוויזיה- אמון על תוכן במדיה כמו טלוויזיה, רדיו וסרטים בהפקה סינית. הגוף היישומי של MIIT.
 MIIT – משרד התעשייה והטכנולוגיה- אמון על קביעת חקיקה ומדיניות לכל הקשור במדיה מקוונת ותקנים טכנולוגיים.
 SASAC – ועדת הפיקוח והניהול על נכסי המדינה- משמש כבעלים בפועל של חברות ממשלתיות וכן אמון על פיקוח פעולותיהם בשוק המדיה.
 GAPP – המנהל הכללי לעיתונות והוצאה לאור- רגולטור בתחום המדיה המודפסת. גוף זה אחראי על עיתונים ברשות המפלגה הקומוניסטית וגם על תקשורת מודפסת ליברלית יותר.
 PD – מחלקת התעמולה של המפלגה הקומוניסטית- גוף שמטרתו לפקח על תוכן תקשורתי. עורכים ומנהלים של חברות תקשורת מחויבים לדווח באופן שבועי למטרת קבלת הנחיות על אופי הסיקור בו עליהם לדבוק. מחלקה זו פועלת בתיאום עם כל המוסדות האחרים ומבטיחה שהתכנים בהם יהיו ברוח המפלגה הקומוניסטית ולא נגדה.

הממשלה בסין מנהלת את תעשיות המדיה וכן מפקחת עליהן, בין אם באופן ישיר או עקיף. לשם כך, היא נעזרת במוסדות המתוארים, שנועדו להבטיח גם את תפקודו התקין של המשק מבחינה כלכלית, אך גם את קביעת התכנים אליהם ייחשף קהל הצרכנים במדינה. על אף הריכוזיות שבו, שוק התקשורת הסינית נותן במה לסוגים שונים ומגוונים של כלי תקשורת, המאפשרים לצרכנים בחירה. העיתונות המודפסת למשל, הוא שוק מסחרי, אך רובו עדיין בבעלות המדינה. בדומה לעיתונות המודפסת, גם בשידורי רדיו וטלוויזיה, סין מפתחת שווקים אזוריים כמעין "סניפים" המאפשרים למקד את התוכן בהתאם לאופי האזור. בעוד שזה מעשיר את הגיוון, זה מקשה על היווצרות שוק לאומי אחיד. בתעשיות תקשורתיות מסוימות, כמו קולנוע או אינטרנט, יש מקום לבעלות פרטית באחוזים מסוימים, אולם גם בהם התוכן מפוקח על ידי הממשל. ענף הטלקומוניקציה הוא המרוכז ביותר, בשליטה כמעט מוחלטת של שלוש חברות ממשלתיות China Mobile, China Telecom ו-China Unicom. בעלות זרה מוגבלת מאוד בשל שיקולים אידאולוגיים וביטחוניים, ובמקביל הממשלה מעודדת מיזוגים פנימיים של חברות והלאמה שלהן.

 ביטוי למדיניות 
מחלקת התעמולה של המפלגה הקומוניסטית היא גוף מרכזי המנווט במידה רבה את כל שוק התקשורת בסין. כביטוי לאופי עיסוקה של המחלקה, מנהיגים פוליטיים בסין אינם מורשים להתראיין או להופיע בתקשורת כדרך קבע והם יופיעו רק כאשר תוכן השיח והסיפור אושרו על ידי אגף המידע והתעמולה במפלגה ואם נקבע כי החשיפה לא תערער את מעמד המפלגה. לעיתים אף מתרחשת התערבות ישירה של האגף בהכוונת הראיון והתוצרים שלו (פרופר 2022, 107). זאת בשונה מהמערכת התקשורתית בישראל למשל, בה נהוג לראות דמויות פוליטיות מתראיינות בגופי התקשורת המקובלים ופוליטיקאים רבים אף שואפים לחשיפה משמעותית ככל האפשר בגופי התקשורת במדינה.

תהליך הצנזורה בסין נועד לחזק את הרעיון הקומוניסטי ולהעלים מעיני הציבור תכנים מתריסים כנגדו. לפי עיקרון מכוון זה ניתן למצוא בתקשורת סיקורים רבים על מצבה הכלכלי המשגשג של סין או על האדרת המנהיג למשל, אך חדשות שליליות יישארו לרוב מחוץ לאור הזרקורים. ביטוי לכך הוא מגפת ה-SARS אשר התפרצה לראשונה בפרובינציית גואנג-דונג שבסין בנובמבר 2002. השמועה על המחלה נפוצה מפה לאוזן במהירות אך סוקרה לראשונה בתקשורת הסינית רק כ-3 חודשים מאוחר יותר. הפער בין זמן ההתפרצות לזמן הדיווח נועד כדי לא להבהיל את הציבור או לייצר תמונה שלילית של השלטון. אולם במבחן התוצאה, הדיווח המאוחר אפשר למחלה להתפשט כיוון שהאזרחים לא היו מודעים לקיומה או לתסמיניה. בנוסף, הוא גרם למשבר אמון בין האזרחים למפלגה.

בתחילת המאה ה-21, נכנס לזירת אמצעי התקשורת ההמוניים בסין גם האינטרנט, שהפך לכלי צריכת תקשורת מרכזי לסין. האינטרנט נתפס על ידי רבים ככזה המהווה איום על השליטה הממשלתית בשק התקשורת בכך שהוא מאפשר לאזרחים יכולת לעקוף את הצנזורה ולצרוך מידע שאינו מתיישב עם העקרונות של הממשל. הממשל הסיני לא אסר על השימוש באינטרנט. אולם, הוא לקח בעלות על תשתיות האינטרנט בכללותן ובכך מתאפשר לו לכוון את התכנים במידה מסוימת, אם כי לא מוחלטת. בכך משתקף האינטרס המפלגתי למנוע את התקשורת החופשית במדינה. הופעת גופי האינטרנט הפרטיים היוותה רפורמה מבנית מהפכנית בעבור התקשורת ההמונית בסין, שכמעט כלל ערוצי התקשורת שלה היו מפלגתיים מובהקים בעבר. המגמה הזאת היא חלק מרפורמה כלכלית שתופסת תאוצה בסין ומכתירה אותה למעצמה כלכלית בסדר גודל עולמי.

מתוך ניסיון של המפלגה הקומוניסטית הסינית להילחם בפרצה שמספק האינטרנט, הוגברה שליטתה גם בתקשורת המקוונת. על חברות פרטיות נאסר למשל לאסוף ולשדר חדשות, לארח פורומים וטקסים הקשורים לחדשות ומידע שמוגדר על ידי הממשל כשגוי. כל הפרה עלולה להביא לענישה כלפי המפיץ. בשנת 2021 התרחשה הקשחה נוספת כאשר סוכנות התכנון הכללית המרכזית בסין פרסמה טיוטת רגולציה שהבטיחה לצמצם את המעורבות של "הון שאינו ציבורי" בתעשיית החדשות. הטיוטה עדכנה את המגבלות על השקעות בפלטפורמות המספקות תוכן מוזרם בשידור חי, העוסק בכלכלה, חינוך, ספורט ופוליטיקה, שיכולים למעשה להשפיע על דעת הקהל. המזכיר לשעבר של מזכירות איגוד כל עיתונאי סין, גו יונגואה, תיאר את טיוטת המגבלות כבעלת אופי קומוניסטי מובהק. בפוסט ברשת חברתית שהעלה במסגרת איגוד התקשורת הכלכלית של סין, הנתמך על ידי הממשל, אמר כי "לא משנה כמה יתרחבו חברות התקשורת, הן יצטרכו לפעול במסגרת חוקים הנוגעים להן ויצטרכו למנוע מהון פרטי ושיקולים של רווח להתערב בדעת הקהל המרכזית". הטיוטה המדוברת בעצם שלחה סימן לחברות האינטרנט לנקוט במשנה זהירות, ולא, הן יסגרו ויישאו בהשלכות.

הצנזורה כוללת הימנעות מסיקור נושאים הנתפסים כרגישים או אסורים כמו מקור מגפת הקורונה, טבח כיכר טיאן-אן-מן, טיבט ודימויים של אנשי הממשל. בנוסף לכך נמצא גם כי יש רשימה של מונחים אסורים בסין, הכוללת ערבוב של מונחים הקשורים למין ופורנוגרפיה לצד ביטויים שהמפלגה הקומוניסטית הסינית רגישה אליהם במיוחד וכן מגוון מונחים כלליים בהרבה. מגבלות אלו מונעות מהמשתמשים גישה לכמות עצומה של תוכן.

דוגמה לפתרון מודרני של המפלגה הקומוניסטית בסין לחשיפה הגלובלית לאינטרנט היא אפליקציית WeChat אשר הושקה בשנת 2011. WeChat נחשבת לאפליקציה רב-תכליתית המאפשרת למשתמשים לשלוח הודעות, לבצע תשלומים דרך המובייל ולהשתמש בשירותים מקומיים. היא מכונה לעיתים "האפליקציה להכל" בסין, ומדי חודש משתמשים בה יותר ממיליארד אנשים. כמו כל פלטפורמה חברתית סינית, גם WeChat מחויבת לצנזר תכנים שהממשלה מגדירה כבלתי חוקיים. בדו"ח שפורסם במרץ 2020 נחשף כי כבר מ-1 בינואר של אותה שנה צונזרו מילות מפתח הקשורות להתפרצות נגיף הקורונה. אפליקציית WeChat היא לא רק כלי תקשורת פופולרי בסין, היא מרכיב מהותי ובלתי נפרד מהחיים החברתיים במדינה. מדובר בפלטפורמה אחת שמרכזת בתוכה מגוון עצום של שירותים כמו ממשקים דומים לפייסבוק ולאינסטגרם בתחום הרשתות החברתיות, אפליקציות להעברת תשלומים כמו PAYPAL, מציאת דייטים, הזמנת מוניות ושירותים, האזנה למוזיקה כמו SPOTIFY, שיתוף סרטונים, מעקב אחר חדשות ואפילו תשלום לשכר דירה, בקשה לגירושים, תרומה לצדקה וקביעת תור לרופא - הכל במקום אחד. יש 3 מיליון מיני-יישומונים בתוך פלטפורמת ה-WeChat. האפליקציה כל כך משולבת בחיי היומיום בסין, שעבור רבים היא למעשה האינטרנט כך שלמעשה היא שוללת במובן מסוים את החסך מהחשיפה לתוכן אינטרנטי עולמי בצורה שמתכנסת עם האינטרס השלטוני.

אפליקציית WeChat מצויה תחת שליטה הדוקה ובלתי מוגבלת של הממשלה והמפלגה הקומוניסטית. השליטה הזו מאפשרת לרשויות הממשלתיות לצנזר תכנים, לעקוב אחרי משתמשים ולהגביל את חופש הביטוי במדינה, כל זאת תוך שימוש בפלטפורמה שנראית על פניו ככלי יומיומי ופשוט. מודל ההצלחה של האפליקציה מבוסס על כך שהיא חיונית לחיים בסין, לא רק בזכות השירותים שהיא מציעה, אלא גם משום שהיא משרתת את ערכי המשטר. ממשלת סין מסייעת ישירות להצלחתה של האפליקציה, בין אם באמצעות סבסוד של החברה המפעילה אותה ובין אם באמצעות חסימות והגבלות על אפליקציות מתחרות, מה שמותיר את WeChat כברירה הכמעט יחידה בשוק וכן האטרקטיבית ביותר. מדובר למעשה במהלך רגולטורי מוצלח של המפלגה הקומוניסטית לבסס מערכת מסוגרת של תקשורת, העונה על כל צורכי המשתמשים וכן להמעיט את הרצון של הקהל לחפש מידע תקשורתי מחוץ לכותלי המדינה. הפתרון מותאם לקהל היעד ובמקביל מקיים את שאיפות המשטר ומבטיח בקרה מתמדת על התוכן ועל המשתמשים.

 ביקורת מערבית 
סין מחזיקה במספר מאפיינים ייחודיים מבחינת ניהול שוק התקשורת שלה בהשוואה למדינות מערביות בעולם. מאפיין בולט של התקשורת הסינית הוא הדגש המושם על עיתונות מפלגתית. במרבית העולם שיטה זו ננטשה לפני שנים, אך בסין, עיתונים ומגזינים פוליטיים עדיין מהווים את עמוד השדרה של התקשורת. מאפיין נוסף, הוא כפיפות המדיה לסל ערכים קומוניסטי-מדיני, בשונה ממדינות רבות שחולקות סל ערכים בין-לאומי אחיד, אותו אשררו בחוק בין-לאומי. סין איננה מנותקת מערכים בין-לאומיים, אך היא נוטה להתאימם לנרטיבים שתואמים את הרעיון הקומוניסטי שעומד בליבת המדינה. מאפיין בולט שלישי הוא גוף הפיקוח המרכזי. בסין, הגוף המפקח הוא מחלקת התעמולה של המפלגה השולטת, בעוד שבמדינות רבות אחרות מערכת המשפט המדינית אמונה על פיקוח על התקשורת. לרוב קיימת שאיפה שמערכת המשפט תהיה מנותקת ממטרות פוליטיות. במובנים הללו, סין שונה ממרבית העולם. ההבדלים העמוקים בשוקי התקשורת מביאים לא פעם לביקורות רבות מצד המערב על ניהול שוק התקשורת בסין.

הממשל הסיני נתון תחת ביקורת מערבית אודות ההתנהלות שלו, במיוחד באשר להגבלה של אמצעי התקשורת במדינה. גופים שונים הנלחמים על זכויות אדם וכן מדינות מערביות טוענים כי המדינה מפרה את הזכויות לחופש הביטוי וחופש התקשורת חשוב להבין כי למדינות קומוניסטיות ולמדינות בעלות תפיסה מערבית מקובלת יש השקפות עולם שונות באשר לחופש הביטוי. בראי הקומוניזם הסיני, המפלגה היא הייצוג הכי מובהק של הציבור כי היא פועלת למענם, למען מעמד הפועלים. על כן התבטאויות המפלגה מהוות את רצון העם ואין טעם בשיח על גישות שונות שהעם, לכאורה, לא רוצה. התפיסה המערבית לעומת זאת, דוגלת לרוב במידה יותר חופשית של חופש הביטוי ופתיחות להבעת ביקורת ציבורית כגורם מרסן של השלטון. הפערים התפיסתיים הללו גורמים לשיפוטיות רבה כלפי הגישה הקומוניסטית בסין.

מדד ה-Freedom House, מפרסם מדי שנה דו"ח חירות עולמי ופועל בשביל לנסות להציג מדד כמותי לרמת הדמוקרטיה והחופש במדינות בעולם. מדדי הדו"ח הביעו ביקורת כלפי מדינת החופשיות בתקשורת הסינית ובשנת 2024 מדד החופש דירג את מדינת סין עם ציון 9 מתוך 100 וקבע כי היא אינה מדינה חופשית. דוח החופש העולמי הוא מדד אמריקאי שמעריך את רמת הזכויות הפוליטיות וחירויות האזרח באזור גאוגרפי נתון. על השאלה "האם יש תקשורת חופשית ועצמאית במדינה?" העריך המדד את סין בציון 0 מתוך 4 וקבע כי סין היא אחת מהמדינות עם הסביבות התקשורתיות המגבילות ביותר בעולם ובעלת מערכת הצנזורה הבעייתית ביותר. המפלגה הקומוניסטית הסינית (ה-CCP) שומרת על שליטה בדיווחי החדשות באמצעות בעלות ישירה על כלי תקשורת, הסמכת עיתונאים, ענישה חמורה כלפי ביקורת על מנהיגי המפלגה או על המפלגה עצמה, והפצת הנחיות יומיות לערוצי תקשורת ואתרי אינטרנט, המכתיבות את אופן הסיקור של אירועים חדשותיים שוטפים. הניהול המדינתי של תשתית התקשורת מאפשר חסימת אתרים, הסרת אפליקציות מהשוק המקומי ומחיקה המונית של פוסטים וחשבונות ברשתות חברתיות העוסקים בנושאים אסורים. הציון של סין במדד, ובמיוחד בתחום התקשורת, מביע באופן חד את אי ההסכמה של מדינות בעלות אופי מערבי עם אופן פעולתה של המפלגה הקומוניסטית בסין.

 ראו גם 
 צ'יינה מדיה גרופ

 קישורים חיצוניים 

 China in the Age of Xi Jinping 
 Guide on Researching Chinese Mass Media Law 

 הערות שוליים 

קטגוריה:תקשורת המונים
קטגוריה:סין
קטגוריה:קומוניזם
קטגוריה:תקשורת