מרקוריוס וארגוס (יורדאנס)

מרקוריוס וארגוס (בצרפתית: Mercure et Argus) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הפלמי יאקוב יורדאנס, שנוצר סביב שנת 1620 ונמצא באוסף מוזיאון לאמנויות יפות בליון. היצירה מבוססת על סיפור מתוך מטמורפוזות של אובידיוס, והיא מתארת את שליח האלים מרקוריוס ברגע שבו נשלח להרוג את ארגוס כדי לשחרר את הנימפה אִיו. הציור מייצג שלב מוקדם ביצירתו של יורדאנס, שבו ניכרת השפעת המסורת הפלמית והריאליזם הצפוני, לצד עניין גובר באלגוריה מיתולוגית ובדרמה חזותית.

רקע ליצירה
בסיפור מתוך המטמורפוזות של אובידיוס, יופיטר מתאהב בנימפה איו ומסתירה מאשתו יונו על ידי הפיכתה לפרה לבנה. יונו מגלה את התרמית ומעמידה עליה לשמירה את ארגוס, ענק בעל מאה עיניים. יופיטר שולח את מרקוריוס לשחררה; הוא מרדים את ארגוס בנגינת חליל, ואז עורף את ראשו. יונו משבצת את עיני ארגוס בזנב הטווס, ויופיטר משיב לאיו את דמותה האנושית ומפייס את אשתו.

 תיאור היצירה 
יורדאנס מציג את הרגע שבו מרקוריוס, מחופש לרועה, עומד לשלוף את חרבו כדי לערוף את ראשו של ארגוס, אשר נרדם לאחר שניגן לו האל בחליל. ארגוס מתואר כזקן עייף ופרוע שיער, נטול כל הדר מיתי, היושב ונשען על מקלו. החליל מונח על הקרקע, כאות לסיום פעולתו המרגיעה של מרקוריוס. בתיאורו שילב יורדאנס ריאליזם בולט בעירום הגופים, ניגודי אור וצל חזקים וקומפוזיציה הדוקה המדגישה את דרמת הרגע. דמותה של איו נראית בצד, בדמות פרה לבנה רגועה, ומוליכות הצבעים מעצימות את המתח שבין שקט לאלימות הצפויה.

 פרשנות 
הציור „מרקוריוס וארגוס” שבמוזיאון לאמנויות יפות בליון מתמקד ברגע דרמטי אחד מתוך הסיפור המיתולוגי – השנייה שלפני שמרקוריוס שולף את חרבו כדי לערוף את ראשו של ארגוס. גרסה זו היא היחידה הידועה שבה בחר יאקוב יורדאנס להדגיש דווקא את רגע ההכרעה, כשהאל עומד לפעול אך טרם עשה זאת. לפי הפרשנות של בית המכירות כריסטי'ס, היצירה בליון מתוארת במפורש כ־Mercury drawing his sword, והיא אחת מבין כמה גרסאות של אותו נושא שצייר יורדאנס במהלך הקריירה שלו. בניגוד לגרסאות אחרות, שבהן מרקוריוס מרדים את ארגוס או כבר הורגו, כאן המתח הפסיכולוגי מגיע לשיאו: ארגוס שקוע בתרדמת, והאל מתקרב אליו בזהירות כשגופו העירום מואר באור חד, על רקע כהה ומאיים.

יורדאנס העניק לדמויות אופי אנושי ומוחשי. מרקוריוס נראה כרועה פשוט, יחף ומאובק, וארגוס – שבמיתוס היה בעל מאה עיניים – מופיע כזקן תשוש ונטול הדר, נשען על מקלו ומרכין את ראשו. הבחירה להציג את אלי המיתולוגיה כיצורים אנושיים מדגישה את אופייה הריאליסטי של האמנות הפלמית ומעניקה לדרמה ממד מוסרי. הפרשנות שהציע קארל ואן מאנדר לסיפור – שלפיה תשוקה מחלישה את ההיגיון ומערערת את תחושת החובה – מקבלת ביצירה זו ביטוי חזותי ישיר. החדות הרגשית, הצבעוניות הרוויה והקונטרסט החזק בין אור לצל משקפים את סגנונו של יורדאנס בשנות העשרים של המאה ה־17, וממקמים את הציור בלב המעבר שלו מן הריאליזם הצפוני אל האידיאליזציה הקלאסית.

בציורו משולבות החיות כבעלות משמעות סמלית המשתקפת מכתביו של אובידיוס. איו, שהוסבה לפרה לבנה, מייצגת את הקורבן התמים של תשוקת האלים ואת סבלה של הנאמנות הנשית מול הכוח האלוהי. נוכחותה הרגועה בצד הסצנה מסמלת את הרגע שלפני השחרור, את ההבטחה לשובה לצורתה האנושית. הטווס, הקשור ביונו, נזכר במיתוס כמי שנושא בזנבו את עיני ארגוס לאחר מותו, סמל לערנות נצחית ולקנאה שאינה דועכת. יורדאנס, לעומת זאת, ממיר את הפלא המיתי בריאליזם אנושי: מרקוריוס מופיע כרועה עייף וארגוס כזקן חלש, וכך מתחלפת הסמליות האלוהית בביטוי של חולשה ותחכום אנושי, תוך שמירה על הקשר למיתוס הקדום.

גרסאות נוספות
יורדאנס שב אל סיפור מרקוריוס וארגוס במספר גרסאות לאורך הקריירה שלו, כשהוא מדגיש בכל אחת רגע שונה. היצירה בליון מתמקדת ברגע של שליפת החרב, ואילו בגרסאות אחרות מוצגים שלבים מוקדמים או מאוחרים יותר של העלילה, כגון "מרקוריוס מגיע אל ארגוס" או "מרקוריוס הורג את ארגוס". גרסה מוקטנת שיצר יורדאנס כעבור כ־15 שנה נמצאת כיום באוסף הגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן. גרסה נוספת מן העשור הרביעי של המאה ה־17, שבה צייר יאן וילדנס את הנוף, שמורה במוזיאון נורטון סימון. שיתופי פעולה כאלה היו שכיחים בסדנאות הפלמיות, ותרמו לשוק אמנות פעיל ומשגשג.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורים המבוססים על המיתולוגיה היוונית
קטגוריה:ציורים המבוססים על מטמורפוזות
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:יאקוב יורדאנס: ציורים
קטגוריה:כלבים באמנות
קטגוריה:בעלי חיים באמנות