אנרייט קאיו

אנרייט קאיו (בצרפתית - Henriette Caillaux; 5 בדצמבר 1874 - 29 בינואר 1943) הייתה אשת חברה פריזאית, ואשתו השנייה של ראש ממשלת צרפת ז'וזף קאיו. היא ידועה בכך שב-16 במרץ 1914 ירתה למוות בעורך העיתון לה פיגרו, גסטון קלמט, לאחר שהלה יצא במסע יחסי ציבור כנגד בעלה, והיא חששה שיפרסם התכתבות אינטימית ביניהם מהתקופה בה עדיין היה נשוי לאחרת.

חייה עד לנישואיה לז'וזף קאיו

אנרייט קאיו נולדה למשפחה אמידה ב-5 בדצמבר 1874 בשם אנרייט רנואר (Raynouard) ברואיי מלמזון, עיירה הסמוכה לפריז. בשנת 1893 נישאה לסופר לאו קלראטי, שהיה מבוגר ממנה ב-12 שנים, ועסק בכתיבה עבור העיתון Le Temps. במהלך נישואיהם נולדו לזוג שני ילדים, אך אחד מהם מת בילדותו בשנת 1908. בשנת 1907 החלה במערכת יחסים חשאית עם ז'וזף קאיו, שר האוצר בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו ואישיות מובילה במפלגה הרדיקלית ומועמד מבטיח להנהגה בעתיד. קאיו היה נשוי לברת' גיידאן, שהייתה נשואה בעבר לאחד מעוזריו. ב-1908 התגרשה אנרייט מלאו קלארטי, אך קאיו נותר נשוי לברת'. הוא התגרש ממנה רק לאחר ניצחונו בבחירות ב-1911. קאיו נישא לאנרייט באוקטובר 1911, אך בינואר 1912 נאלץ להתפטר לאחר שהסתבר כי נשא ונתן עם גרמניה ללא ידיעת נשיא צרפת ארמאן פלייר.

פרסום מכתבי קאיו על ידי העיתון לה פיגרו

העיתון לה פיגרו, בעריכת גסטון קלמט, היה ממתנגדיו הפוליטיים החריפים של ז'וזף קאיו. העיתון יצא כנגד קאיו וטען למעורבותו בפרשת המרמה של בנקאי בשם אנרי רושה (Henry Rochette), וכי קאיו, בעת ששימש כשר האוצר בממשלת ארנסט מוניס, ניסה להתערב לטובתו של רושה בהליכים הפליליים כנגדו, שכן חשש מגילוי מעורבותו בפרשת המעילה אם יימשכו ההליכים. קלמט טען כי יש בידו מסמכים היכולים להוכיח האשמה זו. בין השנים 1912 ל-1914 התקיף "לה פיגרו" את קאיו בכל דרך אפשרית. חייו הפרטיים הסוערים של קאיו סיפקו לקלמט נשק כנגד קאיו. אשתו הראשונה של קאיו, ברת' גיידאן (Berthe Guyedan), שעזבה למענו את בעלה הראשון, אך ננטשה על ידו לאחר שהתאהב באנרייט, העבירה לקלמט את מכתביו האישיים של קאיו, החתומים בכינוי האינטימי "Ton Jo" (ז'ו שלך). קאיו ידע כי אשתו מחזיקה במכתבים, ובעודם נשואים הכריח אותה לבער אותם, בנוכחות ידיד משותף, אך היא שמרה צילומים שלהם, ומסרה אותם לקלמט לאחר הגירושים. ב-13 במרץ 1914 פרסם קלמט בעיתון את אחד המכתבים האינטימיים, מכתב ששלח קאיו לגיידאן בשנת 1901, בעת שהיה שר האוצר, והיא הייתה נשואה לאחד מעוזריו. במכתב התפאר כי בעודו יוצא בפומבי בעד חקיקת מס הכנסה בצרפת, פעל מאחורי הקלעים לטירפוד החקיקה. המכתב נחתם בכינוי האינטימי "Ton JO" ולא היה ספק כי אכן נכתב על ידי קאיו. פרסום המכתב גרם לאנרייט לחשש כבד כי מערכת היחסים האינטימית שבינה ובין קאיו בעודה נשואה לקלרטי, תיפרש בפני קוראי "לה פיגרו", וכי קלמט מחזיק אף במכתבי קאיו שנכתבו אליה בתקופה בה חיזר אחריה.

רצח גסטון קלמט
ממוזער|left|איור מהעיתון לה פטי ז'ורנל המתאר את אנרייט קאיו יורה בגסטון קלמט, מיום 29 במרץ 1914

בערב 16 במרץ 1914 הגיעה אנרייט קאיו אל משרדי מערכת "לה פיגרו" וביקשה להיפגש עם העורך. נמסר לה כי הוא בפגישה ועליה להמתין. היא המתינה כשעה, ולאחר שנקראה למשרדו, שלפה אקדח וירתה בו מספר יריות. קלמט התמוטט, אך קאיו לא עשתה כל ניסיון להימלט. עובדי העיתון הזעיקו את המשטרה בטלפון וקאיו נעצרה. קלמט הובהל לבית החולים, שם מת לאחר שעות ספורות. בסמוך לאחר מכן התפטר ז'וזף קאיו מממשלת צרפת. הלווייתו של קלמט משכה ציבור רב, ולוותה בהתנגשויות ברחובות בין תומכי ז'וזף קאיו ומתנגדיו. ההתנגשויות הפכו להתפרעות, ואחד המפגינים נורה בידי שוטר.

משפטה של קאיו
ממוזער|הקהל באולם בית המשפט בעת חקירת אנרייט קאיו

משפטה של קאיו התנהל בחודש יולי 1914 בפני בית הדין הפלילי (Cour d'assises) בפריז. על פי סדר הדין הפלילי שהיה נהוג אז בצרפת, קודם למשפט נערכת חקירה על ידי שופט חוקר (Juge d'instruction) הגובה מהעדים את עדותם, אוסף ראיות, ומגיש לשלושת השופטים שדנים בתיק את ממצאיו. השופטים חוקרים את הנאשם, וזאת בנוכחות המושבעים (בית הדין הפלילי הוא אחת הערכאות היחידות בצרפת בה יושבים מושבעים), ולאחר מכן, בהדרכת השופטים, גוזרים המושבעים את דין הנאשם.
משפטה של קאיו החל ב-20 ביולי בפריז. בעדותה העידה קאיו כי הגיעה למערכת "לה פיגרו" לדרוש את מכתביה האינטימיים מידו של קאיו, אך בעת שהמתינה לו שמעה הערות מלגלגות מחברי המערכת, ואלו עוררו את זעמה, והיא איבדה את השליטה בעצמה. נראה כי הדבר נעשה כדי להקים הגנה של "פשע תשוקה" (Crime Passionel), שהייתה ההגנה היחידה בה יכולה הייתה קאיו להתגונן לאחר שביצעה את הרצח באופן פומבי כמעט, והודתה במעשה מייד. הגנה זו הייתה מקובלת מאוד באותה תקופה, במיוחד במשפטים שנערכו בפריז, והביאה שם לזיכוי כמעט בכל מקרה בו נטענה.

עדים נוספים במשפט היו ז'וזף קאיו, שטען כי "לה פיגרו" קיבל תמיכה מממשלת גרמניה על מנת לפגוע בו, עדותו יצרה הד פוליטי משמעותי. כן העידה אשתו הראשונה של קאיו, ברת' גיידאן, והציגה את העתקי המכתבים שהיו ברשותה. היא מסרה כי תכנם של המכתבים כה נורא, עד שאין ביכולתה להקריאם, ומסרה אותם לפרקליטה של קאיו, מר לבורי, שעיין בהם בביתו בלילה, ומסר לבית הדין כי המדובר במרמה. באופן תקדימי ויוצא דופן, מסר נשיא צרפת רמון פואנקרה עדות כתובה לבית המשפט בה העיד כי בבוקר הרצח ביקר אותו קאיו והתלונן על פרסום מכתביו האישיים ב"לה פיגרו".

המשפט עצמו משך תשומת לב רבה, והיה מרכז העיסוק של התקשורת הצרפתית בתקופה גורלית זו, בימים שקדמו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. ז'וזף קאיו יצא במסע יחסי ציבור, שצייר את המשפט כרדיפה פוליטית של הימין המלוכני המיוצג על ידי "לה פיגרו" כנגד השמאל הרפובליקני אותו התיימר קאיו להנהיג, ואף רכש עיתון בשם Le Bonnet Rouge (המצנפת האדומה), בו סוקר המשפט באור אוהד. בסופו של המשפט זוכתה קאיו ביום 28 ביולי 1914 על ידי המושבעים ברוב של אחד עשר מושבעים שקיבלו את טענתה כי ביצעה "פשע של תשוקה" זיכויה של קאיו הביא למהומות רחוב, ולהתנגשויות אלימות בין תומכי ז'וזף קאיו ומתנגדיו.

חייה של אנרייט קאיו לאחר המשפט

המשפט הסתיים ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. ז'וזף קאיו, שהתכוון לשוב לחיים הפוליטיים לאחר זיכויה של אשתו, נמנע מלעשות כן והזוג עבר לדרום צרפת. בעיתונות העברית התפרסמה ידיעה בראשית אוגוסט 1914 ולפיה רצח בנו של קלמט את הזוג קאיו כשטיילו ברחובות פריז, אך הסתבר כי המדובר בשקר שהמציאה סוכנות ידיעות בביירות. הקריירה הפוליטית של ז'וזף קאיו ידעה לאחר מכן עליות וירידות. משנת 1915 קרא לסיום המלחמה ולשלום, דבר שהוביל למעצרו בשנת 1917 בעוון בגידה ולתקופת מאסר של 3 שנים, שלאחריה שב לפוליטיקה ואף שימש בתפקידים שונים בממשלות צרפת. אנרייט קאיו קיבלה בתחילת שנות ה-30 דיפלומה מבית הספר היוקרתי לאומנות École du Louvre, על תזה שנושאה הפסל ז'יל דאלו (Jules Dalou). קאיו נפטרה בשנת 1943 ובעלה ז'וזף בשנת 1944. הם טמונים בבית הקברות פר לשז בפריז.

מורשתה
ממוזער|כרזת הסרט 'The Calliaux Case' משנת 1918

הפרשה הייתה נושא לשני סרטים. סרט קולנוע אמריקאי מ-1918 בשם "The Caillaux Case", שהציג את בני הזוג קאיו כמפעילי רשת ריגול גרמנית בתוך הממשלה הצרפתית, ואת הרצח כמעשה מחושב שנועד למנוע את חשיפת הרשת, וסרט טלוויזיה צרפתי מ-1985 בשם "L'affaire Caillaux" שהתמקד בצדדים האישיים של הפרשה.

תיאור מפורט של הפרשה ניתן בספר משנת 1992 של ההיסטוריון אדוארד ברנסון בשם "The Trial of Madame Calliaux". הצייר רובר דלונה השתמש בפרשה כרקע לציורו "דרמה פוליטית".

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קאיו, אנרייט
קאיו, אנרייט
קאיו, אנרייט
קאיו, אנרייט
קאיו, אנרייט
קאיו, אנרייט