פצל אל-מקאל

פצל אל-מקאל (فصل المقال) היה עיתון שבועי בשפה הערבית שפעל בישראל בשנים 1996–2016. העיתון נוסד על ידי מפלגת בל"ד ושימש כבמה מרכזית להפצת עמדותיה הפוליטיות והחברתיות, תוך מתן דגש על זהות פלסטינית ופאן־ערבית. במהלך שנות פעילותו עורר העיתון מחלוקות בשל עמדותיו הלאומיות ובסופו של דבר נסגר עקב קשיים כלכליים.

 היסטוריה ורקע 
העיתון "פצל אל-מקאל" (فصل المقال) (בתרגום לעברית – "המאמר המכריע") נוסד על ידי מפלגת בל"ד ושימש כעיתון שבועי שפנה אל תומכי המפלגה והחברה הערבית בישראל ופעל בין השנים 1996 - 2016. העיתון הוקם בעקבות תהליך אוסלו, שיצר תנאים נוחים לצמיחתם של עיתונים מפלגתיים ולאומיים, כחלק ממגמה של פלורליזם תקשורתי ערבי בישראל. הגיליון הראשון יצא לאור בעיר שפרעם, שם גם מוקם המטה הראשי של העיתון. העיתון הפסיק את פעילותו לאחר שמונה שנים בשל מצוקה כלכלית, ולא יצא במשך כשנתיים עד לחידוש הופעתו בפברואר 2005.

העיתון נוסד על ידי מפלגת בל"ד (ברית לאומית דמוקרטית) ביוזמת ד"ר עזמי בשארה, מנהיגה של בל"ד. עזמי שימש גם כיו"ר מועצת המנהלים הראשונה של "החברה הערבית לתקשורת", שהוקמה במיוחד לצורך הפקת העיתון. המנהל הראשון של העיתון היה ד"ר ראיד רטאס (د.رائد غطاس) והעורך הראשי היה איבראהים מאלכ (إبراهيم مالك). המימון הראשוני לגיליונות העיתון הגיע מתרומות אישיות של פעילי המפלגה, במתכונת של בעלי מניות. כל אחד רכש מנייה בשווי של כ-1000 שקלים עד שהגיעו לסכום של כ־100,000 ש"ח.

 תבנית, הפקה ותפוצה 
העיתון יצא לאור מדי יום שישי בתדירות שבועית בשפה הערבית. לאחר חידוש הופעתו בשנת 2005, העיתון נסרק לאתר arab48. הפקתו התבצעה באמצעות "החברה הערבית לתקשורת" שהוקמה במיוחד לשם הפצת העיתון. העיתון הופץ לאלפי מנויים דרך סניפי המפלגה וחלוקה ביישובים ערביים ברחבי הארץ, כאשר קהל היעד העיקרי היה חברי ותומכי מפלגת בל"ד ובאופן כללי - ערביי ישראל. העיתון הודפס בצבע וכלל כתבות חדשותיות, דעות, טורים אישיים ופרסומות. עלות רכישתו של העיתון הייתה 4 שקלים. על שער העיתון הודפסו סיסמאות כמו "העיתון של הקורא שאינו מתפשר" ו"הבמה של התנועה הלאומית". הצבע הכתום היה בולט בעיתון שכן היה צבע הלוגו של מפלגת בל"ד.

 הקשר שבין האתר arab48 לעיתון 
הקשר בין אתר arab48 לעיתון פצל אל-מקאל אינו קשר של המשכיות ישירה בין העיתון לאתר אך הוא פועל ברוח דומה לזו של העיתון ומשמר את הקו האידאולוגי של מפלגת בל"ד והעיתון. ניתן לראות באתר כפלטפורמה ממשיכה וזרוע דיגיטלית משלימה של העיתון. בנוסף, ניתן למצוא בו גיליונות סרוקים של העיתון מהשנים 2014 –2016.

 מטרת העיתון 
המטרה המרכזית של העיתון פצל אל-מקאל הייתה לקדם את האידאולוגיה הפוליטית, החברתית והתרבותית של מפלגת בל"ד ולשמש כלי תקשורת עבור הציבור הערבי בישראל. בנוסף, העיתון קידם תודעה לאומית ערבית בעלת 'רוח חדשה' בקרב הציבור הערבי בישראל, והציע אלטרנטיבה תקשורתית לתופעה שהלכה והתרחבה באותן שנים, אימוץ תכנים ומושגים מהעיתונות העברית אל תוך העיתונות הערבית בישראל. יתרה מכך, העיתון ביקש לאזן את הסיקור הסטריאוטיפי על החברה הערבית בתקשורת הישראלית ולקדם עמדה ערבית המתנגדת לנרטיב שהוכתב, לטענתו, לקוראי הערבית בישראל.

 תוכן ומסרים 
ככלי תקשורת מרכזי של תנועת בל"ד, הציג העיתון קו מובהק של זהות פלסטינית ופאן ערבית. יתרה מכך, מכיוון שהקמתו נעשתה בתקופה שלאחר הסכמי אוסלו, התחזק הצורך בקרב הציבור הערבי בישראל באמצעי תקשורת עצמאי שאינו מושפע מהעיתונות בעברית. הרשות הפלסטינית הוקמה בעקבות הסכמי אוסלו, וזו יצרה תנאים חדשים להתפתחות השיח הלאומי הפלסטיני, תוך הצבת אתגרים עבור העיתונות הערבית בישראל. תהליך זה הגביר עוד יותר את תחושת הצורך בבידול תקשורתי בקרב ערביי ישראל. מגמה זו בלטה במיוחד לאור הנטייה של העיתונות המסחרית להימנע מסיקור ביקורתי בנושאים רגישים הנוגעים לחברה הערבית, מתוך תלות כלכלית במגזר היהודי. זאת בעוד שפצל אל-מקאל, ביטא את התחייה הלאומית והתרבותית הערבית המודרנית בישראל, והציג את העימותים הרעיוניים בין הזרם הדתי לזרם החילוני במרחב הערבי. כך בעצם, העיתון שימש כזירה לוויכוחים פנימיים שבשאיפה יתרמו לעיצוב מחודש של הזהות הקולקטיבית בחברה הערבית. בנוסף, העיתון סיקר את פעילות הסניפים של מפלגת בל"ד וסייע בגיוס תומכים למפלגה.

פצל אל-מקאל עסק במגוון תחומים: פוליטיקה, מאבק פלסטיני, חיי חברה מקומיים וקהילה ערבית, תרבות ואמנות, זהות ערבית, מדע, טכנולוגיה ואפילו אדריכלות. לצד התכנים האידאולוגיים והפוליטיים, העיתון כלל גם כתבות בנושאי תרבות וטורים אישיים, כולל מאמרים של אינטלקטואלים מהחברה הערבית בישראל ביניהם: עלא חליחל (علاء حليحل) שכיהן כעורך ראשי, הוחלף במסגרת תחלופה גבוהה של עורכים; ד"ר ראיד רטאס (د.رائد غطاس), אחד המייסדים, חתום על מאמרי דעה וכתבות פוליטיות; אנטון שלחאת (أنطون شلحت), כתב על סוגיות תרבות ופוליטיקה והיה גם כן עורך העיתון; אסעד תלחמי (أسعد تلحمي), כתב בתחום הפוליטיקה; מוחמד חמזה גנאיים (محمد حمزة غنايم), עורך מוסף תרבות; אימאן כילאני (إيمان كيلاني)' כתבת בתחום החברתי והקהילתי ועזמי בשארה שכתב טורי דעה תקופתיים. סגנון הכתיבה והעיצוב היה ישיר ולעיתים פרובוקטיבי, עם כותרות בולטות, צילומים טעונים, קריקטורות פוליטיות וכותרות ראשיות בעלות מסר פוליטי נחרץ.

העיתון שמר על גישה לאומית פלסטינית ברורה המתנגדת להגדרתה של ישראל כמדינה יהודית, והבליטה את האפליה כלפי האזרחים הערבים בתוך מדינת ישראל. העיתון הביע תמיכה גלויה במאבק הפלסטיני, כולל תמיכה באינתיפאדה. במהלך אירועי אוקטובר 2000, העיתון הקדיש גיליונות מיוחדים לתיעוד החללים הפלסטיניים. גישתו של העיתון הייתה מנוגדת לזו של הרוב התקשורתי בישראל, שהתאפיינה לרוב בשיח מפייס ולעיתים גם בסיקור סטריאוטיפי של החברה הערבית. לרוב, העיתונות המסחרית שימשה כזרוע של השיח הממסדי אך פצל אל-מקאל תפקד כמקום לביקורת עיתונאית חריפה ואף עידוד המחאה מול הממסד.

 ביקורות ומחלוקות 
העיתון פצל אל-מקאל עורר לאורך השנים מחלוקות וביקורת. הן בשל תכניו והן בשל קשריו הפוליטיים למפלגת בל"ד. מאמרי העיתון כללו ביקורת חריפה נגד הממסד הישראלי והיריבים הפוליטיים, ועוררו התנגדות וביקורת בקרב החברה הישראלית. במהלך אירועי אוקטובר 2000, העיתון השתמש במונח "טבח המוני" וטען שהתקשורת הישראלית הציגה את נפגעי החברה הערבית 'כמספרים בלבד', בעוד שבעיתון הם הוצגו עם שמות, תמונות ופרטים אישיים. דבר זה חיזק את הביקורת הישראלית כלפי העיתון. הביקורת על העיתון הגיעה גם מהקהל הערבי. חלק מהמבקרים של העיתון ראו בו פרויקט שאפתני ואליטיסטי, שהתמקד בניגודים בין ערביים ובדיון רעיוני רחב ולכן לא הצליח ליצור חיבור אמיתי עם הציבור הערבי, שחיפש תוכן מקומי ונגיש יותר.

הביקורת על עמדותיו של פצל אל־מקאל השפיעה גם על מצבו הכלכלי. על אף שתפוצתו הגיעה לשיאה בשנת 2002 עם כ־17,000 עותקים, משרדי פרסום ממשלתיים ועסקים במגזר הערבי נמנעו מלפרסם בו בשל הקו הלאומי שהציג. היעדר ההכנסות מפרסום גרם להתדרדרות כלכלית, שבסופו של דבר הובילה לסגירתו הראשונה של העיתון.

העיתון פרסם תכנים שגררו מחלוקת ציבורית בהם פרסום של שתי "רשימות שחורות". הראשונה - פלסטינים שמכרו קרקעות ליהודים. השנייה - ערבים אזרחי ישראל שהתפקדו לליכוד. פרשייה נוספת התרחשה במרץ 2007, כאשר שלח עורך העיתון אז, עלא חליחל, מכתב למשרד ראש הממשלה בדרישה להתייחס להצהרות של השב"כ, שלפיהן הוא "יסכל פעילות של גורמים הפוגעים באופייה היהודי והדמוקרטי של מדינת ישראל, גם אם פעולתם נעשית באמצעים חוקיים במסגרת הדמוקרטיה". בתגובה רשמית שקיבל מהשב"כ, נאמר כי השב"כ "מופקד, מכוח סעיף 7(א) לחוק שירות הביטחון הכללי, בין היתר על שמירת ביטחון המדינה וסדרי המשטר הדמוקרטי ומוסדותיו מפני איומי חתרנות, וזאת מכוח עיקרון הדמוקרטיה המתגוננת".
 קישורים חיצוניים 
 אתר Arab48
 גיליונות סרוקים של העיתון פצל אל-מקאל באתר Arab48
 גיליונות סרוקים נוספים באתר Palestinian Memory

 הערות שוליים 

קטגוריה:מפלגת בל"ד
קטגוריה:עיתונים בערבית