לוטון צ'יילס

לוטון מיינור צ'יילס הבן (באנגלית: ; 3 באפריל 1930 – 12 בדצמבר 1998) היה פוליטיקאי וקצין צבא אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת פלורידה בין השנים 1971–1989 וכמושל פלורידה ה־41 בין 1991 ועד מותו בשנת 1998.

צ'יילס היה ותיק מלחמת קוריאה. לאחר שירותו הצבאי שב לפלורידה, למד משפטים ופתח משרד עצמאי בשנת 1955. שלוש שנים לאחר מכן נכנס לפוליטיקה כאשר נבחר לבית הנבחרים של פלורידה בשנת 1958.

בשנת 1966 עבר לבית הסנאט של פלורידה, ולאחר 12 שנות כהונה במוסדות המדינה החליט להתמודד לסנאט של ארצות הברית בבחירות 1970. כדי לזכות בתשומת לב ציבורית, יצא למסע רגלי של 1,003 מייל (כ־1,600 ק"מ) מפנסקולה ועד קי וסט, מהלך שהעניק לו את הכינוי "לוטון ההולך" ("Walkin' Lawton"). המסע הזה הפך אותו לידוע ברחבי המדינה, והוא ניצח בבחירות את יריבו הרפובליקני  ברוב של 53.9% מול 46.1%. הוא נבחר שוב בקלות יחסית בשנים 1976 ו־1982, ופרש מהסנאט בשנת 1989.

לאחר פרישתו שוכנע על ידי תומכיו להתמודד לתפקיד מושל פלורידה בבחירות 1990 נגד המושל הרפובליקני הלא פופולרי , וניצח עם 56.5% מהקולות. במהלך כהונתו הראשונה יזם רפורמות במערכת הבריאות והוביל את מאמצי השיקום לאחר הוריקן אנדרו בשנת 1992.

ב־1994 התמודד מחדש מול ג'ב בוש, איש עסקים ובנו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש. לאחר מערכת בחירות צמודה ביותר, ניצח צ'יילס עם 50.75% מהקולות, בפער של פחות מ־64,000 קולות. בתקופת כהונתו השנייה התמקד ברפורמות בחינוך.

ב־12 בדצמבר 1998 נפטר מהפרעת קצב לב במעון המושל שבטלהסי, ארבעה שבועות בלבד לפני סיום כהונתו. סגנו, , השלים את 24 הימים האחרונים של כהונתו. נכון לשנת 2025, צ'יילס הוא הדמוקרטי האחרון שנבחר למושל פלורידה.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו והשכלה 
צ'יילס נולד במחוז פולק שבפלורידה, סמוך לעיר לייקלנד, והיה בנם של מרגרט קייט (לבית פטרסון) ולוטון מיינור צ'יילס. הוא למד בבית הספר הציבורי של לייקלנד, ולאחר מכן באוניברסיטת פלורידה שבגיינסוויל, שם היה פעיל בפוליטיקה הסטודנטיאלית. בשנת 1952 השלים את לימודיו, ובזמן מלחמת קוריאה שירת כקצין ארטילריה בצבא ארצות הברית. לאחר המלחמה חזר ללימודי משפטים באוניברסיטת פלורידה, הוסמך לעריכת דין בשנת 1955 ופתח משרד עצמאי בעיר הולדתו לייקלנד. באותה שנה נישא לריאה גרפטון.

 ראשית הקריירה הפוליטית 
ב־1958 נבחר לבית הנבחרים של פלורידה מטעם המפלגה הדמוקרטית. באותה תקופה פלורידה נחשבה למדינה חד־מפלגתית, מאחר שמרוב האוכלוסייה השחורה נשללה זכות הבחירה. צ'יילס כיהן בבית הנבחרים עד 1966, אז נבחר לסנאט של מדינת פלורידה, בו כיהן עד 1970. במקביל לעבודתו הציבורית עסק גם בעריכת דין וביזמות נדל"ן, ואף היה בין המשקיעים הראשונים ברשת המסעדות "רד לובסטר".

 הבחירות לסנאט ב-1970 
ב־1970, כשנכנס למרוץ לסנאט של ארצות הברית, היה צ'יילס דמות כמעט אלמונית מחוץ למחוזו. כדי לזכות בהכרה ציבורית, צעד במשך 91 יום לאורך כל פלורידה, מסע של 1,003 מיילים. המסע הביא לו פרסום עצום וכינוי שנשאר עמו כל חייו – "Walkin' Lawton". הוא סיפר כי בדרך פגש אנשים פשוטים, ראה את יופייה של פלורידה וגם את בעיותיה מקרוב, מה שהעניק לו הבנה חדשה של המדינה.

במערכת הבחירות הכללית התמודד לוטון צ'יילס מול חבר הקונגרס הרפובליקני  מסיינט פיטרסבורג – הרפובליקני הראשון שנבחר לבית הנבחרים מטעם פלורידה מאז תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים. קריימר, בוגר בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, תקף את הצבעותיו של צ'יילס כסנאטור מדינתי בנושאי ביטוח שונים. בין היתר, הוא הצביע בעד חוק שהעלה את תעריפי ביטוח הרכב ב־50% בתוך שנתיים, וחוק נוסף שהגדיל את פרמיות ביטוח האוטובוסים של בתי הספר – בשעה שסוכנות הביטוח של צ'יילס בלאקלנד החזיקה בפוליסה של מועצת בתי הספר של מחוז פולק. עם זאת, ההאשמות בניגוד עניינים לא השפיעו באופן ממשי על המצביעים.

קריימר, שצמח מאפס, ניסה להציג את צ'יילס כאדם עשיר שגדל עם "כפית כסף בפה", וטען ששוויו הנקי עומד על כ־300 אלף דולר – אך התקשורת התעלמה מהנושא. במקום זאת, היא התמקדה בצעדת הבחירות הרגלית של צ'יילס ברחבי המדינה – מה שכונה "מהלך יחסי ציבור גאוני". לפני הצעדה רק כ־5% מהבוחרים ידעו מיהו, אך לאחריה הוא הפך לדמות מוכרת ופופולרית ברחבי פלורידה.

עיתון Tallahassee Democrat חזה נכון כי "רגליו העייפות ונעלי ההליכה הנוחות" של עורך הדין בן ה־40, בעל "החיוך הנערי" ו"שיקול הדעת הבריא של אנשי הדרום", יובילו אותו לניצחון. תדמיתו העממית של צ'יילס התחזקה באירוע במיאמי, שבו קיים פיקניק פשוט עם עוף מטוגן, בעוד הרפובליקנים ערכו באותו ערב ארוחת ערב חגיגית בחליפות שחורות במחיר של 1,000 דולר לסועד.

קריימר התקשה להתחרות באהדת הציבור שצבר יריבו. מבקר אחד אמר כי "הכריזמה של קריימר היא כמו נאום שמודפס ב־Congressional Record". אחד מעוזריו הודה כי קשה "למכור ניסיון – זה פשוט לא דבר סקסי". פרסומת של צ'יילס קראה לבוחרים: "הצביעו למען עצמכם. צ'יילס הלך ברחובות ובכבישים שלנו כדי לשמוע אתכם. לכן הצבעה לצ'יילס היא כמו הצבעה למען עצמכם". צ'יילס ניהל קמפיין צנוע עם "עור נעליים תקוע בשטח ותקציב נעל שרוך", והציג את עצמו כ"פותח בעיות" שאינו נוהג לומר "לא" לכל הצעה.

קריימר הודה בדיעבד כי היה עליו לדרוש יותר עימותים ולזלזל בטקטיקת ההליכה: "לא הצלחתי לשנות את זה. הוא הלך ואני רצתי, אבל התקשורת פשוט התאהבה בהליכה... בכל פעם ששאלו אותו על עמדתו, הוא היה מצטט מישהו שפגש בדרך, וזה נתן לו אמינות. זה לא היה קשור בכלל לכישוריו כסנאטור, אבל סיפק לו פרסום חינם ופנה לאיש הפשוט."

נושא איכות הסביבה תפס תאוצה לאומית בשנת 1970, וצ'יילס הכריז על התנגדותו לתעלת הברחות פלורידה – פרויקט שנבנה אז בשליש והיה נתמך עד אז על ידי כל נציגי המדינה בקונגרס. זמן קצר לאחר מכן בוטל הפרויקט והשטח הוכרז כפארק טבע מוגן. צ'יילס גם תמך במימון פדרלי לניקוי אגם אפופקה, שהיה מזוהם מאוד. לעומתו, קריימר כמעט שלא זכה להערכה מצד שוחרי איכות הסביבה, אף שהיה מעורב בחקיקת חוק בקרת זיהום המים משנת 1956 וביוזמות נוספות להגנת האליגטורים, למניעת סחף חופים ולניקוי נפט. מבקריו טענו כי דווקא החליש את החוקים נגד זיהום. קריימר גם תקף את התנגדותו של צ'יילס למיסוי מיוחד על כריית פוספטים, וטען כי "הליברל לוטון מגן על תעשיית הפוספט – המזהם הגדול ביותר של המדינה".

בשנת 1974, סקר הראה כי תושבי פלורידה תומכים בהגבלת פיתוחים חדשים, וכ־60% מהם דרשו השקעה ממשלתית מוגברת בשימור סביבתי.

רק שלושה עיתונים – באורלנדו, פורט מאיירס ובמחוז פסקו – תמכו בקריימר. הוא לא הצליח להדביק בצ'יילס את תדמית ה"ליברל", וצ'יילס תיאר את עצמו במונח נדיר: "שמרן פרוגרסיבי". הניו יורק טיימס הסביר כי צ'יילס והמועמד למשרת המושל רובן אסקיו מפנסקולה "משדרים חביבות דרומית טיפוסית, עם נטיות מתונות עד ליברליות שאינן מפחידות את השמרנים".

צ'יילס נעזר רבות בתמיכתו של הסנאטור הפורש והנגיד לשעבר ספסארד הולנד. הוא ציין כי קריימר ציפה להתמודד מול המושל לשעבר פאריס בריאנט, שהיה מקורב לממשל לינדון ג'ונסון, אך בריאנט הפסיד לצ'יילס בפריימריז. "אני בכלל לא מה שקריימר חשב שיתמודד מולו, אז נשאר לו רק לשקר עליי", אמר צ'יילס בבדיחות הדעת. הוא הוסיף: "שיביא את ניקסון, אגניו, רייגן ואת כל מי שירצה – אני מעדיף את הולנד לצדי על פניהם".

קריימר טען כי שליטה רפובליקנית בסנאט תוביל לסילוקו של הסנאטור ג'יימס ויליאם פולברייט מארקנסו, יושב ראש ועדת יחסי החוץ שהתנגד למלחמת וייטנאם. צ'יילס השיב שאם הרפובליקנים ישתלטו על הסנאט – גם דמוקרטים דרומיים אחרים יאבדו את תפקידי ההנהגה שלהם, שהרוויחו בזכות הוותק שלהם.

בבחירות לסנאט שנערכו ב-3 בנובמבר 1970, ניצח צ'יילס את קריימר ברוב של 53.9% מול 46.1%.

 כהונתו בסנאט של ארצות הברית 
צ'יילס נבחר מחדש לסנאט של ארצות הברית שני פעמים – ב־1976 וב־1982 – שתי שנים שבהן המפלגה הדמוקרטית זכתה לרוב רחב. צ'יילס, שנודע כאדם צנוע ולא ראוותני, נחשב למחוקק מתון שלא נהג לעורר סערות.

הוא כיהן כיושב ראש הוועדה המיוחדת לענייני הזדקנות בקונגרס ה־96 (בשנים 1979–1981), ובקונגרס ה־100 (1987–1989) עמד בראש ועדת התקציב של הסנאט – אחת הוועדות המשפיעות ביותר. בתפקיד זה מילא תפקיד מרכזי בתיקון חוק גראם–ראדמן–הולינגס בשנת 1987, שנועד לצמצם את הגירעון הפדרלי.

בשנת 1985 עבר צ'יילס ניתוח מעקפים בארבעה עורקים. לאחר שהתאושש, החל להתאכזב מהקצב האיטי של העבודה בסנאט והתלונן שקשה מאוד לקדם בו מהלכים משמעותיים. בעקבות כך הודיע בדצמבר 1987 שלא יתמודד שוב בבחירות הקרובות. צ'יילס סיים את כהונתו בינואר 1989 והוחלף על ידי הרפובליקני קוני מאק.

 מושל פלורידה 
לאחר הניתוח, סבל צ'יילס מדיכאון קליני וקיבל טיפול בתרופת פרוזאק. בשנת 1989 פרש מהסנאט ותכנן לפרוש מהחיים הפוליטיים לחלוטין. אולם, מספר תומכים שכנעו אותו להתמודד בבחירות למשרת מושל פלורידה בשנת 1990 מול המושל הרפובליקני המכהן, . במהלך הפריימריז במפלגה הדמוקרטית, ניסה יריבו ביל נלסון להפוך את גילו ומצבו הבריאותי של צ'יילס לנושא מרכזי בקמפיין – אך האסטרטגיה הזו פגעה בו, במיוחד במדינה שבה חיים רבים מבני הגיל השלישי.

צ'יילס ניהל קמפיין תחת הסיסמה של "המצאת הממשל מחדש" וניצח את מרטינז, והושבע לתפקיד בתחילת 1991. עם זאת, במהלך כהונתו הראשונה הצליח להשיג מעט מאוד. הוא הציע תוכניות שאפתניות לרפורמה במערכת הבריאות ובמיסים, אך שתיהן נדחו בידי בית המחוקקים העוין. בנוסף, כהונתו הושפעה ממיתון כלכלי לאומי שפגע קשות בכלכלת פלורידה המבוססת על תיירות, וכן מהרס עצום שגרם הוריקן אנדרו, שפגע באזור הומסטד באוגוסט 1992.

ב־1994 התמודד צ'יילס מחדש על כהונתו מול הרפובליקני ג'ב בוש. במהלך הקמפיין שידר בוש פרסומת טלוויזיה ובה הופיעה אם של נערה שנחטפה ונרצחה שנים קודם לכן. האם אמרה:

הדברים כוונו לכך שצ'יילס לא חתם על צו ההוצאה להורג של הרוצח.

צ'יילס השיב כי לא חתם על הצו משום שהתיק עדיין היה בערעור. הוא הוסיף כי יש לו רקורד ברור של תמיכה בעונש מוות, כשהוא פיקח על 18 הוצאות להורג במהלך כהונותיו – ביניהן זו של ג'ודי בואנואנו, האישה הראשונה בפלורידה שהוצאה להורג מאז 1848. לאחר הוצאה להורג כושלת של פדרו מדינה בשנת 1997, ספג צ'יילס ביקורת ציבורית נרחבת אך סירב לתמוך בשינוי אמצעי ההוצאה להורג מהכיסא החשמלי לזריקה קטלנית. השינוי אושר רק בשנת 1999, בתקופת כהונתו של בוש.

בחירות 1994 זכורות במיוחד בשל סדרת העימותים בין בוש לצ'יילס. בעימות האחרון, שנערך ב־1 בנובמבר, אמר צ'יילס לבוש:

רבים, כולל בוש עצמו, לא הבינו את הרמז, אך הציטוט זכה לסיקור תקשורתי רחב. למחרת הסביר סגנו, , שהביטוי "he-coon" נובע מפולקלור דרומי עתיק: זהו הדביבון הזקן והפיקח ביותר בחבורה, שממתין עד שהכלבים מתעייפים, ואז יוצא בבטחה לפני עלות השחר. צ'יילס רמז בכך שהוא הדביבון הזקן, ושכמו אותו חיה ערמומית – הוא יפתיע וינצח בסוף.

האמירה הזו נועדה לפנות לבוחרים המבוגרים והכפריים – קהל מסורתי של הדמוקרטים שהלך והתרחק מהמפלגה בעשורים האחרונים. ואכן, שבעה ימים לאחר העימות, למרות גל ניצחונות רפובליקני גורף ברחבי פלורידה, הצליח צ'יילס לנצח את בוש בהפרש של כ־64,000 קולות בלבד – 1.52% מכלל הקולות. הוא נותר עד היום הדמוקרטי האחרון שנבחר למשרת מושל פלורידה. אמירת "הדביבון הזקן" שלו הפכה לאחד הרגעים האייקוניים בתולדות הפוליטיקה של המדינה.

כהונתו השנייה של צ'יילס נחשבה ייחודית, משום שזו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של פלורידה שמושל דמוקרטי נאלץ להתמודד עם בית מחוקקים הנשלט כולו בידי הרפובליקנים. למרות זאת, הוא רשם כמה הישגים חשובים, בהם תביעה מצליחה שהגיש יחד עם התובע הכללי של המדינה, בוב באטרוורת', נגד תעשיית הטבק – שהניבה למדינה פיצוי של 11.3 מיליארד דולר. בנוסף, הוביל תוכנית בנייה נרחבת למערכת החינוך בעלות של 2.7 מיליארד דולר.

בשנת 1995 חווה צ'יילס אירוע מוחי שגרם לו לבחילה, דיבור מעורפל ואובדן קואורדינציה. בהמשך נקבע כי היה מדובר בשבץ קל שנגרם ככל הנראה מהתייבשות. הוא טופל במהירות והתאושש לחלוטין – הישג שיוחס לטיפול הרפואי המיידי שקיבל.

 מותו ומורשתו 
לקראת סוף כהונתו השנייה, בשנת 1998, תמך צ'יילס בסגנו  בהתמודדות למשרת המושל, אך זה הפסיד לג'ב בוש. שלושה שבועות לפני סיום כהונתו, ב־12 בדצמבר 1998, מת צ'יילס באופן פתאומי מהפרעת קצב לב בזמן שהתאמן בבית המושל. הוא היה בן 68.

הלווייתו נערכה ב־15 בדצמבר 1998 בטלהסי, ועבר מסע הלוויה סמלי לאורך חלק ממסלול הצעידה ההיסטורי שלו משנת 1970.

 מורשת והשפעה 
צ'יילס נודע כפעיל חברתי וכמי שהוביל רפורמות בתחום הבריאות, במיוחד למען ילדים וקשישים. הוא ייסד את תוכנית "Florida Healthy Start" לשיפור בריאות תינוקות ונשים בהריון, וכן הקים את מחלקת המדינה לענייני אזרחים ותיקים.

בנוסף, מינה שופטים רבים לבית המשפט העליון של פלורידה, שחלקם נטלו חלק בהחלטות היסטוריות – ביניהן פסילת חוק השוברים בחינוך בשנת 2006, ההכרעה בפרשת טרי שייבו בשנת 2004, והפסיקה שהורתה על ספירת קולות חוזרת בבחירות לנשיאות בשנת 2000.

בית הספר התיכון Lawton Chiles High School בטלהסי ובית הספר Lawton Chiles Middle Academy בעיר הולדתו לייקלנד נקראו על שמו.

 משפחתו 
אחייניתו, קיי הייגן, נבחרה לסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית בשנת 2008. בנו, באד צ'יילס, ניסה להתמודד למשרת מושל פלורידה בשנת 2010 כמועמד עצמאי, וערך סיור רגלי שהזכיר את מסעו של אביו, אך פרש לבסוף מן המרוץ.

 קישורים חיצוניים 




קטגוריה:אמריקאים ילידי פלורידה
קטגוריה:אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת קוריאה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פלורידה
קטגוריה:מושלי פלורידה
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מפלורידה
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1930
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1998