גאלף אויל

גאלף אויל (באנגלית: Gulf Oil) הייתה אחת מחברות האנרגיה הגדולות בארצות הברית כשב-1941 דורגה רביעית בין החברות בתחומה. החברה נוסדה ב-1901 כשחלק משמעותי ממניותיה הוחזק על ידי בני משפחת מלון , מפנסילבניה, בראשות אנדרו ויליאם מלון ובתמיכה פיננסית של הבנק המשפחתי, "מלון פייננשל" .

במחצית הראשונה של המאה ה-20 יצאה גאלף מגבולות ארצות הברית והפכה לחברה בין-לאומית כשהחלה להפיק ולזקק נפט במספר מדינות ברחבי העולם כשהעוגן העיקרי שלה היה כווית שם הייתה חלוצה בפיתוח שוק הפקת הנפט הכוויתי.

בתחילת שנות ה-70 הגיעה גאלף לשיא תפארתה אך באמצע אותו עשור נאלצה גאלף לוותר על זיכיונותיה העיקריים (בכווית ובוונצואלה) דבר שהביא אותה לירידה חדה ברווחיות ולנפילת הערך של מניותיה.

החל מ-1983 נאלצה החברה להתגונן בפני משקיעים שרכשו את המניות הזולות שלה כדי להשתלט עליה, לפרק אותה ולמכור את נכסיה. ב-1985, כדרך להתגונן מפני ההשתלטות העוינת, הגיעה החברה להסכם מיזוג עם חברת "סטאנדרד אויל אוף קליפורניה" (Standard Oil of California) והחברה המאוחדת שינתה את שמה לשברון.

לגאלף היו מספר חברות בנות וגם לאחר שהחברה התמזגה עם שברון והפסיקה לקדוח ולזקק נפט המשיכו חברות בנות אלו לייצר ולשווק מוצרי הקשורים לנפט תחת המותג של גאלף כשבין השאר שווקו חברות אלו תזקיקי נפט ברשת תחנות דלק שמותגו תחת גאלף וכן מוצרים שונים כמו שמני סיכה וגריז שגם הם שווקו תחת אותו מותג.

 היסטוריה 
 הקמת החברה 
ב-1901 התגלה שדה נפט בשם ספינדלטופ  בקרבת העיר בומונט במזרח טקסס, ארצות הברית. קבוצה של משקיעים התארגנה כדי להפיק את הנפט הגולמי ולעבד אותו בבית זיקוק בפורט ארתור  הסמוכה. המשקיעים העיקריים היו אנדרו ויליאם מלון ובן משפחתו ויליאם מלון האב  בתמיכת הבנק שלהם, "מלון פייננשל".

ב-1907 הוקמה חברת "גאלף אויל" שכללה, בנוסף למשקיעים שנאספו ב-1901, גם את החברות "ג'. אמ. גופי נפט" (J.M. Guffey Petroleum Company), "גאלף פייפליין" (Gulf Pipeline Company) ו"גאלף ריפיינינג של טקסס" (Gulf Refining companies of Texas). שם החברה נגזר ממפרץ מקסיקו שלחופו יושבת בומונט.

 תחילת הפקת הנפט 
עם תחילת פעולתו של שדה הנפט ספינדלטופ, הגיעה הפקת הנפט לכ-50,000 חביות נפט/יום כשבהמשך ירדה לכדי 10,000 חביות/יום וב-1927 עלתה ל-57,000 חביות/יום.

 ההתרחבות לאוקלהומה 
בשנים בהם צנחה הפקת הנפט בשדה ספינדלטופ (לפני 1927) החליטו בעלי החברה להרחיב את מקורות הנפט הגולמי שעובדו בבית הזיקוק בפורט ארתור והשקיעו בהנחת צינור נפט באורך 640 ק"מ משדה הנפט גלן פול  שבאוקלהומה לפורט ארתור. פרויקט זה סימן את תחילתה של התרחבות החברה על ידי בניית עוד בתי זיקוק והנחת קוי נפט נוספים. לצורך המימון הסתייעה החברה ב"מלון פייננשל".

 כניסה לשוק הקמעונאי 
חברת גאלף אויל הייתה בין הראשונות. בשוק של ארצות הברית, למתג את עצמה בשוק הקמעונאי על ידי מכירת דלק לצרכן הסופי תחת לוגו החברה תוך הבטחת החברה לסטנדרטים גבוהים של המוצרים שלה. במסגרת המיתוג פתחה החברה, ב-1913, את תחנת הדלק הראשונה שלה כשבהמשך התנוסס הלוגו העגול של החברה מעל לכל תחנות הדלק של החברה והפך למותג מוכר לנהגים. אסטרטגיה זו הפכה את החברה לבעלים של כל קו היצור, משאיבת הנפט הגולמי ועד מכירת התזקיקים לצרכני הקצה.

במסגרת ההתרחבות לשוק הקמעונאי עסקה החברה גם בתחום המרצ'נדייזינג והציעה מוצרים שונים למתדלקים בתחנותיה כמו מפות דרכים, מדריכים וכו' שמותגו בלוגו של החברה.

 ההתרחבות מחוץ לארצות הברית 
ב-1924 שיתפה גאלף אויל פעולה עם מספר חברות נפט אמריקאית כדי לרכוש זכויות לשאיבת נפט ברצועת קרקע באורך קילומטר וחצי לחופי אגם מרקאיבו עתיר המשאבים בוונצואלה והחלה לשאוב שם.

ב-1926 רכשה גאלף חברת נפט קולומביאנית כדי להפיק נפט במדינה זו. ממשלת קולומביה ביטלה את זיכיון הקידוחים אך חידשה אותו ב-1931 אך בתקופה זו הייתה גאלף בעודף הפקת נפט ולא הייתה מעוניינת לפתח את ההפקה בקולומביה לכן ב-1936 מכרה את הזיכיון לחברת טקסקו . בסופו של דבר אוחדו שתי החברות תחת שברון.

ב-1934 הוקמה חברת "חברת הנפט של כווית"  בשותפות שווה של גאלף אויל ושל חברת הנפט האנגלו-פרסית. חברה זו הייתה החלוצה בפיתוח תעשיית הנפט בכווית אך תהליך הפקת הנפט הגולמי ארכה הרבה זמן ורק ב-1946 יצא משלוח הנפט הראשון. המשך פיתוח תעשיית הנפט על ידי החברה המאוחדת הביא ב-1955 ליצוא תזקיקים מכווית וב-1964 לייצוא גז. מחירי הנפט הזולים שהופקו בכווית הביאו לשגשוג של "חברת הנפט של כווית" והוא היווה קרש קפיצה לפיתוח עסקיה של החברה במזרח בתיכון ובאסיה. חלק מהתרחבות זו באה לידי ביטוי בהקמת צי מכליות נפט לשינוע הנפט הגולמי לעיבוד בבתי הזיקוק באירופה ובארצות הברית. ב-1950 נהרג עובד בכיר של גאלף בהתרסקות מטוס TWA בקהיר. בניירותיו נמצאו מסמכים המצביעים על קשרים לא כשרים של החברה על מנהיגי כווית.

בשנים אלו פעלה גאלף גם בקנדה לאחר שרכשה חברת נפט מקומית בשם British American Oil Company Limited.

לאחר מלחמת העולם השנייה האיצה גאלף את התפשטותה העולמית תוך שהיא ממנפת את הניסיון שלה בקידוחי נפט לכבוש עוד שדות נפט בעולם מהם ניתן לשאוב ולייצא נפט לארצות הברית.

 שנות ה-60 
בשנות ה-60 המשיכה גאלף אויל בהתפשטותה ברחבי העולם כשדגש מיוחד הושם על התאמת נמלים לעגינת מכליות ענק. כך למשל בנתה החברה נמלים עמוקים במפרץ בנטרי  באירלנד ובאוקינאווה ביפן. תהליך זה הואץ בעקבות חסימת תעלת סואץ ב-1967 (מלחמת ששת הימים) דבר שהאריך את סבבי השייט של המכליות.

במקביל לבניית מסופים ימיים לגישת מכליות השקיעה גאלף בשנים אלו בבניית בתי זיקוק באירופה.

 שנות ה-70 
גאלף אויל הגיעה לשיא התפתחותה בסביבות שנת 1970 כשבאותה שנה עיבדה 1.3 מיליון חביות נפט ליום (וזאת ביחס ל-50 אלף חביות בתחילת דרכה) ובנוסף לתזקיקי נפט הייתה יצרנית מרכזית של פטרוכימיקלים, פלסטיק וכימיקלים חקלאיים. באותה תקופה החזיקה גאלף בנכסים בשווי 6.5 מיליארד דולר (שווי ערך ל-52.63 מיליארד דולר בערכים נוכחיים) והעסיקה כ-58,000 עובדים ברחבי העולם.

בתקופה זו ניסתה גאלף לפעול בתחום האנרגיה הגרעינית. באמצעות חברת הבת שלה, גאלף ג'נרל אטומיק בע"מ (Gulf General Atomic, Inc) אך נטשה תחום זה באמצע שנות ה-70 לאחר עסקה כושלת לבניית תחנות כוח אטומיות ברומניה.

ב-1974, רכשה האספה הלאומית של כווית 60% ממניות "חברת הנפט של כווית" כששאר ה-40% נחלקו בין גאלף אויל ו־BP. ב-1975 רכשו הכוויתים את יתרת ה-40% ובכך הראו לגאלף את הדרך החוצה מכווית. מאחר שכל הפעילות של גאלף במזרח התיכון ובאירופה התבססה על אספקת נפט גולמי זול מכווית, איבוד המקור בכווית אילץ את גאלף לרכוש נפט גולמי בשוק החופשי דבר שהפך את הרווחיות של הפעילות של גאלף באירופה לשולית ואילצה אותה לצמצם פעילותה באזור זה.

ב-1976 קרה תהליך דומה בוונצואלה שם הלאימה הממשלה את הנפט הוונצואלי ואילצה את גאלף להעביר את כל נכסיה במדינה לברת הנפט והגז הממשלתית PDVSA.

לאחר איבוד השליטה במקורות הנפט בכווית ובוונצואלה חיפשה החברה אתרים חדשים להפקת נפט כשבין השאר השקיעה בקידוחים ב אך עלויות ההפקה במקומות אלו היה גבוה באופן ניכר מעלויות ההפקה בכווית.

אחד המקומות בהם ניסתה גאלף אויל להפיק נפט היה פרובינציית קבינדה באנגולה. ב-1975 פרצה במדינה מלחמת אזרחים שהתחוללה בין ה-MPLA בראשות ז'וסה אדוארדו דוש סנטוש, לבין ה-UNITA בראשות ז'ונאס סאווימבי. גאלף נאלצה לממן צבא שכירים כדי להגן על מתקני הנפט שלה ונטען נגדה שהייתה מעורבת בפוליטיקה של אנגולה ושילמה כספי שוחד לארגון MPLA הפרו קומוניסטי וזאת בזמן שממשלת ארצות הברית תמכה בארגון UNITA. ב-1975 התייצבו מספר בכירים בגאלף (כולל יושב הראש) לשימוע בקונגרס ובסופו של דבר אולצו חלקם לפרוש מהחברה בעקבות האשמות על תמיכה כספית בארגונים פוליטיים באנגולה ובמקומות אחרים בעולם.

 שנות ה-80 
השילוב של אובדן אתרי שאיבת נפט (כמו כווית וונצואלה), החשדות כנגד הנהלת החברה שהביאו לפיטורי מנהלים ומשבר כלכלי בתחילת שנות ה-80 הביאו את הנהלת גאלף אויל להכין תוכנית ליציאה מהמשבר. התוכנית נקראה "אסטרטגיית העבודה הגדולה" ולפיה עברו ימי החברה כענקית נפט בין-לאומית ושעליה להתמקד כעת באותם חלקים של שרשרת האספקה שבהם יש לה יתרון תחרותי. בהתאם לכך כללה התוכנית מכירת נכסים כדי לצמצם הוצאות.

על אף תוכנית ההבראה הביע השוק אי אמון בחברה ומנייתה החלה לרדת כשבנקודה מסוימת היה הערך הבורסאי של החברה נמוך מערך נכסיה. מצב זה הביא להתעניינות בחברה של חברות השקעה שרצו לרכוש אותה ולמכור את נכסיה.

ב-1982 ניסתה גאלף לרכוש חברת נפט קטנה מאוקלהומה אך חזרה בה וגרמה בכך נזקים כספיים ניכרים לבנקים וחברות השקעה שהגישו תביעות משפטיות נגדה. הטיפול בתביעות אלו נמשך עד 1997 ופגע עוד יותר במוניטין של החברה.

 המיזוג עם שברון 
ב-1983, לאחר ירידת ערך המניות של גאלף מתחת לערך הנכסים, החל קונסורציום, שכלל חברת נפט מתחרה בראשות ט. בון פיקנס (מסה פטרוליום Mesa Petroleum) ומספר משקיעים, לנסות להשתלט על החברה. לשם כך החל לרכוש, בשוק החופשי, מניות של גאלף ועד נובמבר אותה שנה הגיעה אחזקתם ל-11%. הקונסורציום הציע תוכנית תמלוגים נדיבה שלטענת מנהלי גאלף הייתה "תוכנית התעשרות מהירה" שתגרום לאיבוד כל נכסיה של גאלף. מנהלי גאלף עשו ככל הניתן להציל את החברה מפירוק ובסופו של דבר, ב-1985, חתמו על הסכם התמזגות עם חברת שברון. המרוויח הגדול מרכישה זו היה קונסורציום מסה שהרוויח 760 מיליון דולר (2.2 מיליארד דולר בערכים כיום) לאחר שמניות גאלף עלו משמעותית בעקבות הרכישה.

הסנאט, שבוחן עסקאות ענק כאלו מחשש ליצירת קרטל ופגיעה בתחרותיות, בחן את האיחוד ושקל להקפיא אותו לשנה אך ממשל הנשיא רונלד רייגן טען שאין מקום להתערבות ממשלתית בנושא והודיע שיטיל וטו על כל הצעת חוק שתמנע את המיזוג. בסופו של דבר "ועדת הסחר הפדרלית" , הממונה על ההגבלים העסקיים, אישרה את המיזוג במגבלות מחמירות.

חלק מזיכיונות תחנות הדלק של גאלף בארצות הברית ובאירופה נרכשו על ידי BP.

 לאחר המיזוג 
המיזוג של גאלף עם שברון גרם להעברת מרכז הכובד של החברה המאוחדת לקליפורניה. ההערכה היא שבעקבות שינוי זה בוטלו בפיטסבורג, פנסילבניה, שם שכנה הנהלת גאלף אויל, כ-1,500 משרות בשווי של כ-54 מיליון דולר בשנה. החברה הממוזגת איזנה פגיעה זו בכלכלת העיר דרך השקעה באוניברסיטת פיטסבורג ובמוסדות מחקר ופיתוח אחרים בעיר.

על אף שב-1985 הפסיקה גאלף להתקיים כחברה עצמאית, המשיכו החברות הרוכשות להשתמש במותג החזק שלה בתחום הקימעונאי גם לאורך שנות ה-90. כך למשל לאחר המיזוג רכשה חברת Gulf Oil Limited Partnership - GOLP  ממסצ'וסטס משברון את זכויות השימוש במותג בצפון אמריקה למכירת מוצרים כמו שמני סיכוך, גריז וכו'. ב-2010 רכשה חברת קמברלנד פארמז , המחזיקה ברשת חנויות נוחות בצפון אמריקה, רכשה את המותג והביאה בכך לשיתוף פעולה בינה ובין GOLP.

בניגוד לארצות הברית שם, עם השנים, החליפו שברון ו-BP את מותג גאלף במותג שלהן, רוב הפעילות הבינלאומית של גאלף נמכרה למספר חברות כמו חברת GOI (Gulf Oil International) שבבעלות החברה ההודית "הינדויה גרופ" , חברת "כווית פטרוליום"  וחברת Gulf Oil (Great Britain). הינדויה עוסקת בשווק מוצרים תחת המותג גאלף וכן מוכרת זיכיונות של המותג לארצות שונות בעולם. "כווית פטרוליום" עוסקת בהפקת ועיבוד נפט וזנחה את המותג של גאלף. גאלף בריטניה המשיכה בשימוש במותג בתחנות דלק עד שנרכשה על ידי שברון שמכרה אותה ב-1997 לחברת של שהפסיקה את השימוש במותג.

בקנדה נמכרו הנכסים של גאלף אויל, ב-1985, לחברות הנפט הקנדיות "אולטראמר"  ו"פטרו קנדה"  שהפכו ל"אולימפיה ויורק"  מטורונטו שהמשיכה לשמר את המותג גאלף. ב-2002 נקנתה אולימפיה ויורק על ידי חברת הנפט האמריקאית "קונוקו"  שהפסיקה את השימוש במותג של גאלף.

בספרד ופורטוגל נמכרו הזכויות של גאלף לחברה הצרפתית טוטאל

 המאה ה-21 
על אף שחברת האם נמחקה מהבורסה ב-1985 המשיך המותג Gulf לשמור על נוכחות ברחבי העולם ואף מייחסים לו תחייה במאה ה-21. החברות השונות המחזיקות בזכויות המותג אינן קודחות או מזקקות נפט אלא מחזיקות תחנות דלק ומוכרות מוצרי קצה כמו שמנים לרכב וגריז. חברות כמו GOI (Gulf Oil International), GOLP (Gulf Oil Limited Partnership) - GOLC (Gulf Oil Limited Corporation) ואחרות משגשגות ממכירת מוצרים ממותגים לצד מכירת זיכיונות לשימוש במותג במדינות רבות.

בנוסף למכירת מוצרים מעניקה חברת GOI חסות לנבחרות מרוצי מכוניות בתמורה לפרסום לוגו החברה על מכוניות המירוץ. בין השאר ניתנה חסות לקבוצת ויליאמס רייסינג ולקבוצת מקלארן.

 התפתחות טכנולוגית 
גאלף אויל נודעה כחברה הפועלת בחזית הטכנולוגיה ושואפת לשפר את תהליכי זיקוק הנפט במתקניה. כך למשל ב-1951 הייתה החברה הראשונה בארצות הברית שהתקינה פצחן קטליטי בבית הזיקוק בפורט ארתור. ב-1956 השלימה החברה הקמת מתקן אלקילציה בפורט ארתור.

גאלף פיתחה טכנולוגיות לניצול מקסימלי של מוצרי הנפט והייתה בין היצרנים המובילים במוצרים כמו גריז ושמני סיכה.

 קידום מכירות 
מכונית מרוץ של פורשה עם הסמלים והצבעים של גאלף אויל בצרפת לקראת השתתפות במרוץ 24 השעות של לה מאן|שמאל|ממוזער|250px
בתחום מכירת הדלקים בתחנות הדלק ניסתה גאלף למצב את עצמה כייחודית בשוק. אל מול המוצרים הסטנדרטיים בתחנות שכללו בנזין, בנזין נטול עופרת וסולר, שווקה גאלף מוצרים נוספים כמו בנזין דל עופרת, בנזין נטול תרכובות חנקן (No-Nox) ואחרים.

גאלף אויל השקיעה כספים רבים בדרכים יצירתיות לקידום מכירותיה. כך למשל רכשה שני מטוסי קרב משופרים מחברת גראמן שנצבעו בצבעי החברה והוטסו מעל אירועים וירידים בארצות הברית ואירופה. תחום נוסף היה מתן חסות מסחרית, בשנות ה-60, לחברות טלוויזיה (ובמיוחד NBC) שבתמורה השתמשו בלוגו של החברה במיקרופונים שלהם.

החל מ-1937 השקיעה גאלף מאמץ מיוחד במרוצי מכוניות. בנוסף להשקעה כספית בחסויות עבדו במחלקת המחקר והפיתוח של החברה על שיפור רכבי מרוץ שהשתתפו בתחרויות מסביב לעולם. טכנאי החברה שיפרו את מערכת הבלמים, הנעה ארבעה גלגלית, מגדש טורבו ועוד והיו ראשונים להציג במרוץ אינדיאנפוליס 500 מכונית עם מנוע באמצע הרכב. ההצלחה של המכוניות של גאלף הייתה מוגבלת ואף מכונית שלהם לא זכתה במרוץ יוקרתי. ב-1940 הייתה אחת מהמכונית של גאלף מעורבת בתאונה קטלנית והחברה הפסיקה בהדרגה להשקיע בפיתוח כלי רכב אך נשארה גורם דומיננטי בתחום החסויות (למשל לקבוצת מקלארן) דבר שהפך את הלוגו שלה מוכר בארצות הברית.

ב-1963 חתמה גאלף על הסכם שיתוף פעולה עם חברת הולידיי אין שבתמורה לקבלת כרטיסי אשראי של גאלף תציב החברה תחנות תדלוק של גאלף במגרשי החנייה של מלונות הולידיי אין.

 הנהלת החברה 
נשיאי החברה ויושבי הראש של הדירקטוריון מיום הקמתה ועד המיזוג עם שברון:
+ נשיא יו"ר מועצת המנהליםשם מנהלשנים בתפקידשם מנהלשנים בתפקידאנדרו ויליאם מלון1908-1907ויליאם לרימר מלון 1948-1931ויליאם לרימר מלון 1931-1908ג'יימס פרנק דרייק1953-1948ג'יימס פרנק דרייק1948-1931סידני סוונסרוד 1957-1953סידני סוונסרוד 1953-1948דייוויד פרוקטור1959-1958ויליאם קפלר וויטפורד1960-1953ראלף עומר רודז1960-1959ארנסט דלווין ברוקט1965-1960ויליאם קפלר וויטפורד1965-1960בוב ראולס דורסי1972-1965ארנסט דלווין ברוקט1971-1965ג'יימס אדוארד לי1981-1973בוב ראולס דורסי1976-1972אדוארד ב. ווקר השלישי1986-1981ג'רי מקדאפי מקאפי1981-1976ג'יימס אדוארד לי1986-1981

 לקריאה נוספת 
 Gulf Oil official 50th anniversary history publication, (1967), p4

 קישורים חיצוניים 



 ההיסטוריה של חברת גאלף, באתר tshaonline.org
 ההיסטוריה של חברת גאלף, באתר gulfhistory.org
 גאלף אויל - איך הכל התחיל לפני 75 שנה, באתר "פיטסבורג פוסט גזט", 15 בינואר 1976

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:תאגידים רב-לאומיים
קטגוריה:חברות אמריקאיות
קטגוריה:חברות הנסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק
קטגוריה:ארצות הברית: חברות נפט