כלכלת תרבות

כלכלת תרבות (באנגלית: Cultural Economics) הוא תחום מחקר בכלכלה יישומית, המחבר בין מדעי הכלכלה לעולם התרבות. לתחום זה שני אפיקי מחקר מרכזיים. הראשון - ניתוח ההיבטים הכלכליים של תוצרי תרבות, מוסדות תרבות ותעשיות יצירתיות. השני - ניתוח האופן בו ערכים תרבותיים כמו אמונות או זהות חברתית, מסבירים תמורות כלכליות או משפיעים על הפעילות הכלכלית.Throsby, C. D. Economics and Culture. Cambridge: Cambridge University Press, 2001. Web. 

באמצעות כלים ושיטות ממדע הכלכלה, חוקרי כלכלת תרבות סוקרים ובוחנים תופעות תרבותיות כמו אמנות, מוזיקה, תיאטרון וקולנוע. במטרה לפתח דרכי מדידה והערכה שיטתיות, שיאפשרו לכמת ולהעריך רווחים כלכליים גם להיבטים האיכותיים של התרבות. במסגרת זו נבחנים נושאים כגון: כלכלה התנהגותית, תרבות הצריכה, הון חברתי, זכויות יוצרים, כלכלה יצירתית וצרכנות אתית. תוך התמקדות בשאלות של מימון, צריכה, הפקה, תמחור, מדיניות ציבורית ותוצרים של פעילות תרבותית.
 סקירה היסטורית 
 שלב ראשון – יסודות רעיוניים 

עד אמצע המאה ה-20 התרבות נחשבה לחריגה מהתחום "הכלכלי הראוי". עם זאת, החלו להופיע הוגים ראשונים שהצביעו על קשרים בין תרבות, כלכלה וחברה. במיוחד בולטת כאן אסכולת פרנקפורט, ובפרט מאמרם של תיאודור אדורנו ומקס הורקהיימר "תעשיית תרבות: נאורות כהונאת-המונים" (1947), בו השניים הצביעו על כך שתרבות ההמונים הפכה למערכת תעשייתית שמופעלת אך ורק לפי היגיון השוק הכלכלי, תוך פגיעה ביצירתיות ובחשיבה הביקורתית."לקולנוע ולרדיו אין עוד צורך להתחזות כאמנות. האמת, שאינם אלא עסק, נהפכת לאידאולוגיה האמורה להעניק לגיטימציה לפסולת, שהם מייצרים בכוונה תחילה. הם קוראים לעצמם תעשיות, ונתוני ההכנסה, אותם מפרסמים מנהליהם הכלליים, הודפים כל ספק בצורך החברתי של מוצריהם המוגמרים."אדורנו והורקהיימר לא ניתחו את התרבות בכלים מעולמות הכלכלה, ולא פיתחו מסגרת שיטתית מוסדרת לתחום. טענותיהם היו פילוסופיות, ומטרתם הייתה לבקר אידאולוגית את תנועת הקפיטליזם. לפיכך, תרומתם להעמקת המודעות לקשר שבין תרבות לכלכלה, לא נחשבת לחלק מהותי בהיווצרות תחום הכלכלה התרבותית האמפירית שהתפתחה מאוחר יותר על אף שהייתה חדשנית ובעלת ערך. אדורנו והורקהיימר והוגים נוספים בתקופתם, כמו ג'ון קנת' גלבריית', היו מהראשונים שהסתכלו על הכלכלה כתחום חברתי תרבותי, ולא רק כמדע העוסק במספרים. והתייחסו בכתביהם לקושי להעריך תרבות באמצעים כלכליים שגרתיים.

 שלב שני – התגבשות 
כלכלת תרבות התגבש כתחום מחקר נפרד ועצמאי בשנות ה-60 של המאה ה-20. בעקבות עלייה במעורבות הציבורית במימון תרבות, וצורך בניתוח כלכלי שיטתי של תופעות תרבותיות. מתוך הבנה שאי אפשר להעריך סחורות או מוצרים תרבותיים אך ורק על סמך השיטות המסורתיות של הכלכלה.Einarsson, Á. (2016). Cultural economics. (pp.14,17) Bifröst University

את פריצת הדרך המושגית מסמן ספרם של הכלכלנים ויליאם ג'ק באומול (William Jack Baumol) ויליאם ג'י בואן (William G. Bowen) - "אמנויות הבמה: הדילמה הכלכלית" (Performing Arts: The Economic Dilemma) שפורסם לראשונה בשנת 1966, ובו שני המחברים שמים לראשונה את התרבות במוקד של דיון כלכלי שיטתי מעמיק על הבעיות הכלכליות המשותפות לכל עסקי אומנויות הבמה: תיאטרון, אופרה, מוזיקה וריקוד. בספר כתוב כי כל אומנויות הבמה מאופיינות במבנה כלכלי דומה, עלויותיהן עולות בהתמדה בעוד שהתוצר אינו גדל באותו הקצב, מה שיוצר "מחלה כלכלית" מובנית ומצדיק תמיכה ציבורית.

 שלב שלישי – התרחבות 
בשנות ה־70 וה־80 של המאה ה-20, המחקרים הכלכליים סביב אמנויות הבמה התרחבו, וכלכלת תרבות התחיל להתעצב כענף שדן בעולם הכלכלי הכללי של מוסדות תרבות, שוקי תעשיות תרבות, ובמגוון תהליכים בין יצירה למסחר. הפרספקטיבה התאורטית-כלכלית הושפעה מאוד מפרסום ספרם של באומול ובואן שזיכה לראשונה את אמנויות הבמה לבחינה ביקורתית כלכלית מעמיקה. בהמשך התרחב התחום בהגדרה גם לבחינה של כלכלית של מוזיאונים, תעשיות תוכן ותרבות עירונית, בהשפעה מצטברת של מחקרים וספרים שהתפרסמו בנושאים אלו. כמו הספר "הכלכלה של אמנויות הבמה" (The Economics of the Performing Arts) של הכלכלנים דייוויד ת'רוסבי (David Throsby) וגלן ווית'רס (Glen Withers) שפורסם בשנת 1979, ועסק בהיבטים נרחבים יותר של היצע וביקוש, מימון ותמיכה ציבורית. כמה שנים מאוחר יותר, ב־2001, הכלכלן דייוויד ת'רוסבי, גם הסביר על עומק הקשר בין כלכלה ותרבות, תוך פירוק של המושג תרבות, והגדרה של כלי מדידה כלכליים שימושיים להערכה כלכלית של תרבות, בספרו "כלכלה ותרבות" (Economics and Culture).

תרומה נוספת בהקשר להגדרת התחום והבחנתו, היא מאמרו של קנת' א. בולדינג משנת 1972 שכותרתו "לקראת פיתוח כלכלה תרבותית" (Toward the Development of a Cultural Economics) בו בולדינג סוקר את המידה בה תחומי התמחות כלכליים שונים שילבו או נמנעו מניתוחים תרבותיים, ומציע תחומים בעייתיים שבהם מחקרי עומק מסוג זה עשויים להיות פוריים במיוחד. בולדינג טוען מפורשות כי יש להסדיר את מעמד התרבות כתחום משמעותי ונפרד במחקר הכלכלי ולהכיר בערך הכלכלי והחברתי הייחודי של פעילות תרבותית, לא רק כמגזר דורש תמיכה, אלא כמנוע לצמיחה, מקור למקומות תעסוקה.

בעשורים אלו התפתח גם מבט קריטי ובין־תחומי על תת-נושאים רבים בתחום הכלכלה התרבותית, יחד עם הבנה כי אף חוויות תרבותיות הם מוצרים כלכליים הניתנים למדידה, תיוג, מסחור. הכלכלן מארק בלאוג (Mark Blaug) בסדרת מאמרים משלו ניסה להשתמש בכלי הניתוח הכלכליים על תחומי האמנויות והחינוך, ובחן מגוון רחב של סוגיות כלכליות. הוא כתב על ההיגיון הכלכלי העומד בבסיס המימון הציבורי למפעלי תרבות ואמנויות, ועל קריטריונים אפשריים להקצאת הוצאות ציבוריות בתחומים אלה. גם הכלכלנים ברונו פריי (Bruno Frey) וורנר ו. פומרהנה (Werner Pommerehne) בספרם "מוזות ושווקים: חקירות בכלכלת האמנויות" (Muses and Markets: Explorations in the Economics of the Arts) דנים בסוגיות הבלתי־נמנעות של גירעונות בתחום האמנויות, הקשר בין האמנויות לשוק, ותפקידיה האפשריים של הממשלה בנושא. הדיון מוצג באופן שנועד להנגישו לקהל הרחב, לרבות לקוראים שאינם בעלי רקע בכלכלה.

בנוסף, בשנת 1973 הוקמה האגודה הבינלאומית לכלכלה תרבותית (ACEI) - במטרה לקדם את המחקר, ההוראה והשיח הציבורי סביב הנושאים המגוונים בתחום כלכלת תרבות. תוצרי תרבות, תעסוקה בענף התרבות, יצוא של מוצרי תרבות, משיכת אוכלוסייה יצירתית ותיירות. עד היום, אגודת ACEI מאוד פעילה ומאגדת חוקרים, כלכלנים, אנשי מקצוע בתעשיית התרבות וקובעי מדיניות מרחבי העולם שעוסקים תמידית בקידום התחום. ומדי שנתיים מקיימים כנס בינלאומי רחב היקף, שבו מוצגות עבודות מחקר עדכניות, ונערך דיון ביקורתי על סוגיות כמו מימון ציבורי לאמנות, זכויות יוצרים, השפעת טכנולוגיה על תרבות ועוד. האגודה מהווה מוקד מרכזי להתפתחות התחום ומקדמת הבנה רחבה של הקשרים המורכבים בין כלכלה ותרבות בעידן הגלובלי.

כמו כן, משנת 1977 האגודה מוציאה את "כתב העת לכלכלה תרבותית" (Journal of Cultural Economics) - כתב עת מדעי מהבולטים, בו מפורסמים מאמרים מקוריים בתחום הכלכלה התרבותית.

 שלב רביעי – התעשיות היצירתיות
החל מסוף שנות ה־90 ותחילת שנות ה־2000, המושג "כלכלת תרבות" הורחב לכלל התעשיות היצירתיות, הכוללות לא רק אמנות, ספרות ומוזיקה, אלא גם עיצוב, אופנה, טלוויזיה, פרסום, משחקי מחשב, אדריכלות ועוד. השינוי התרחש בהשפעה חוקרים כמו פרופ' ריצ'רד א. קייבס (Richard E. Caves) שבעבודתו "תעשיות יצירתיות: חוזים בין אמנות למסחר" (Creative Industries: Contracts Between Art and Commerce) חקר איך שיתופי פעולה כלכליים כגון הסכמות, התחייבויות ויחסים בין יוצרים, מפיקים ומשקיעים - משפיעים על המבנה והארגון של תעשיות יצירתיות. קייב זיהה ואפיין שבעה מאפיינים כלכליים ייחודיים של תעשיות תרבות יצירתיות: לחץ זמן, גיוון בלתי מוגבל, אי-ודאות לגבי הצלחה, דירוגי איכות, עבודה בצוותים מגוונים, ערך אמנותי שאינו תעשייתי, וזכויות יוצרים ארוכות טווח.

נזכיר גם את תרומתו של ג'ון הוקינס (John Howkins) שנחשב לאחד מהוגי המושג "התעשיות היצירתיות" והציג בספרו "הכלכלה היצירתית" (The Creative Economy) שפורסם ב־2001, את הרעיון שהיצירתיות היא מנוע צמיחה כלכלי משמעותי, בדומה להון פיזי או פיננסי. ואת הדו"ח הראשון של DCMS - משרד התרבות, המדיה והספורט (הממלכה המאוחדת), ב-1998 שבו הוגדר במפורש מה נחשב לחלק מהתעשיות היצירתיות: "תעשיות שמקורן ביצירתיות, בכישרון ובמיומנות אישית, ושיש להן פוטנציאל ליצירת עושר ותעסוקה דרך פיתוח וניצול של קניין רוחני.."ההגדרה הסטנדרטית של תעשיות יצירתיות בה השתמש ה-DCMS כללה 13 מגזרים: פרסום, אדריכלות, אמנות ועתיקות, משחקי מחשב/תוכנות פנאי, מלאכת יד, עיצוב, אופנה מעוצבת, קולנוע ווידאו, מוזיקה, אמנויות הבמה, הוצאה לאור, תוכנה, טלוויזיה ורדיו. הגדרת התעשיות היצירתיות הייתה מהלך מרשים, אם כי עורר מחלוקת רבה. למרות זאת, הוא הוכח שימושי.

מנקודה זו והלאה, ברור היה, שצמיחת התחום אינה רק אקדמית. ותחום כלכלת התרבות התחיל להתמסד גם במסגרת של כנסים מדיניים והליכים ממשלתיים. גופים בינלאומיים כגון אונסק"ו, OECD והאיחוד האירופי החלו לקדם חקיקה ודוחות מדיניות מקצועיים בנושא. ובשנת 2006, המושג כלכלת תרבות - "Cultural Economics" - עוגן בשיח הפוליטי והאסטרטגי של האיחוד האירופי בדוח "מחקר על כלכלת התרבות באירופה" (Study on the Economy of Culture in Europe) שיצא על ידי KEA European Affairs - חברת ייעוץ אסטרטגית שבסיסה בבריסל, המתמחה במתן ייעוץ, תמיכה ומחקר בנוגע לתעשיות היצירתיות, התרבות, הבידור, המדיה והספורט מאז 1999. משנת 2010, גם מתפרסם על ידי אוניברסיטת EKA כתב העת "כלכלה ותרבות" (Economics and Culture) - שהוא כתב עת בינלאומי פתוח המפרסם מאמרים מדעיים מקוריים על המחקר האמפירי והתאורטי העדכני ביותר בתחומי כלכלה, ניהול עסקים ותרבות.

שלב חמישי – העידן הדיגיטלי
בשנים הבאות של תחילת המאה ה-21, המהפכה הדיגיטלית טרפה את הקלפים בעולם התרבות. ייצור, הפצה וצריכת תכנים, ממוזיקה דרך ספרות, קולנוע ועד עיתונות עברו לדיגיטל. והפכו את התכנים לניתנים לשכפול בקלות, וזמינים כמעט ללא עלות. שינוי זה הציב אתגרים חדשים למודלים העסקיים הקיימים, ויצר צורך בחשיבה כלכלית מחודשת בכל תחומי התרבות, לגבי תמחור, זכויות יוצרים, תמריצים ליצירה וניהול תשומת לב הקהל. בעקבות המהפכה הדיגיטלית ותוצריה התרחב עולם המחקר, והתפתחו תת-תחומים חדשים בתחום כלכלת התרבות, כגון כלכלת מדיה, קניין רוחני דיגיטלי, ו־כלכלת תשומת לב. שמערבים גם דיונים רחבים עם שיקולים משפטיים, פוליטיים ואתיים. חוקרים וכלכלנים מרכזיים התחילו להציע כלים חדשים לניתוח מדיניות כלכלית תרבותית במציאות הגלובלית החדשה. פרופסור לכלכלה עירונית כריסטיאן הלמנזיק (Christiane Hellmanzik) לדוגמה, הרחיבה את עיסוקה לבחינת האופן שבו כלכלת תשומת הלב משנה את דפוסי הצריכה וההפצה התרבותיים. בספרה "כלכלה תרבותית" (Cultural Economics) היא מציגה אסופת מחקרים תאורטיים ואמפיריים על שוק התרבות ותעשיות יצירתיות במגוון מדינות וענפים, לצד כלים מעשיים לניתוח מדיניות תרבותית בעידן משתנה.

אחת השאלות המרכזיות שעולות בתחום כלכלת התרבות בשנים אלו היא - האם המהפכה הדיגיטלית מבשרת את קריסת התרבות או להפך, פריחתה? הכלכלן ג'ואל וולדפוגל בספרו "רנסאנס דיגיטלי" (Digital Renaissance) שהתפרסם בשנת 2018, טוען כי על אף שהמהפכה הדיגיטלית מהווה איום אנוש על התעשיות היצירתיות העיקריות - מוזיקה, הוצאה לאור, טלוויזיה וקולנוע. בגלל הקלות שבה ניתן להעתיק ולהפיץ קבצים דיגיטליים, שאפשר לגל של פיראטיות עם השפעות הרסניות על ההכנסות. עדיין, הטכנולוגיה הדיגיטלית מובילה לרנסאנס תרבותי ולתור זהב חדש של התרבות הפופולרית ולא הריסתה.Waldfogel, Joel, and Mike Chamberlain. Digital Renaissance : What Data and Economics Tell Us about the Future of Popular Culture. Unabridged. Prince Frederick: HighBridge, 2018. Print.

במקביל, חוקרים כמו פרופ' רות טאוס (Ruth Towse), שהתעסקה לא מעט בכלכלה תרבותית, סייעה במחקרים ומאמרים להציב את התעשיות היצירתיות במרכז השיח האקדמי והמדיני. טאוס הרחיבה את הדיון גם לכלכלת המידע והתקשורת בעידן הדיגיטלי. ויש לה אף מאמר בשם "מדוע הכלכלה התרבותית התעלמה מזכויות יוצרים?" (Why has cultural economics ignored copyright) בו טוענת כי חוקרי הכלכלה התרבותית חייבים להעמיק את הידע והמחקר על זכויות יוצרים בהתאמה לעידן הדיגיטלי החדש ולתכנים שנוצרים ומפורסמים בעיקר ברשת.

אחד הספרים הנקראים, הנחקרים והמצוטטים בתחום כלכלת תרבות שדן בהשפעת טכנולוגיות דיגיטליות על תעשיות התרבות - מוזיקה, טלוויזיה ועיתונים, הוא ספרו של דייוויד הסמונדל (David Hesmondhalgh) "תעשיות התרבות" (The Cultural Industries) המאגד בתוכו מגוון עצום של מחקרים, תיאוריות ומושגים מרכזיים, על ייצור וצריכה תרבותית בעולם המדיה. שפורסם בשנת 2002 ומאז יצאו לו 4 מהדורות.

 הקשרים שבין כלכלה-תרבות 
"כלכלת תרבות" מדגישה את יחסי הגומלין והתלות ההדדית בין תהליכים כלכליים לבין הקשרים תרבותיים, תוך שהיא מציעה לראות בשתי המערכות – הכלכלית והתרבותית – מכלול חברתי משולב. אובייקט בעל ערך תרבותי, עשוי לייצר ערך כלכלי משמעותי, לדוגמה - בהוצאות והכנסות תיירותיות. באותו אופן, אובייקט בעל ערך כלכלי, יכול להפוך לחלק מהתרבות של המקום והאזור בו הוא נוצר או שייך, ולהשתקף במערכת החינוך ובאינטראקציות החברתיות באזור.Einarsson, Á. (2016). Cultural economics. (pp.19) Bifröst University

 תרבות כמושא של פעילות כלכלית
ההיבט המרכזי בתחום כלכלת תרבות מתמקד בצד הכלכלי שיש לאומנות ולתרבות. כלכלת תרבות מתארת את הדרך שבה התרבות הופכת להיות חלק מהכלכלה, בעיקר מפני שאנשים עובדים בעולם התרבות, מקבלים שכר, יוצרים מוצרים ושירותים ומשווקים אותה לקהל. יש ארגונים חברות ומסגרות שעושות כסף מתוצרים תרבותיים בצורה מסחרית, כמו ממכירת ספרים, כרטיסים להופעות שידורי טלוויזיה ועוד. הפעילות הכלכלית בענפי התרבות מתבטאת בהעסקת עובדים, בתרומה לתוצר המקומי הגולמי, בחיזוק הכלכלה המקומית, ובלכידת ערך כלכלי דרך השקעות, מכירות, תמלוגים ויצוא תכנים תרבותיים. במדינות מסוימות חלק מהכסף שמיוצר בתחומיים תרבותיים הופך להיות חלק משמעותי מהתוצר הלאומי שמשפיע על הכלכלה של כל המדינה. ויש ערים גדולות בעולם שהכלכלה שלהם מבוססת על מפעלי תרבות שמושכים תיירים. מראשית המאה ה-21 תחום זה הולך ומתמקצע, בין היתר בשל התמורות הטכנולוגיות וגלובליזציה של שוקי התרבות, ההופכות את התרבות לגורם משמעותי בצמיחה הכלכלית, ביצירת תעסוקה, ובהשפעה על זהות לאומית וחברתית.

את תרומת התחום ניתן לראות בנתונים עדכניים כגון בארצות הברית – ב-2023 תרמו התעשיות האמנותיות והתרבותיות 1.2 טריליון דולר (4.2% מהתמ"ג האמריקאי), גידול מהיר פי-2 מהקצב של הכלכלה כולה. בענפים מסוימים, התעסוקה והשכר בענפי התרבות עולים על תעשיות מסורתיות רבות.

פרופ' ברונו פריי (Bruno S. Frey) פיתח מודל ניתוח חדש על עולם התרבות המשלב בתוכו תובנות מתחום הכלכלה ההתנהגותית. לטענתו, לאמנות וכלכלה יש אינטרסים משותפים ואף תלות הדדית – אמנות זקוקה לבסיס כלכלי יציב, ולכלכלה יש ערך מוסף מהשקעה באמנות. בספרו "אמנויות וכלכלה: ניתוח ומדיניות תרבותית" (Arts & Economics: Analysis & Cultural Policy) שיצא לאור ב־2003, הוא מנתח לעומק את מגוון הדרכים שבהן תהליכים כלכליים משפיעים על עולם האמנות, ומבקר גישות סוציולוגיות והיסטוריות-אמנותיות שמתעלמות מההיבטים הכלכליים.Frey, B. S. (2003). Arts & Economics: Analysis & Cultural Policy. Springer Science & Business Media.

 כלכלת תרבות בישראל 
התרבות במדינת ישראל מהווה חלק מהותי ואינטגרלי מאיכות החיים, והמדינה מכירה בה כערך חברתי מרכזי. התרבות היא חלק חשוב בזהות הלאומית, נדבך חשוב בחינוך ובהשכלה, וכלי לחיבור למורשת ההיסטורית והתרבותית של העם. ההרכב הרב־תרבותי של החברה בישראל, הכולל קבוצות לשוניות, אתניות ודתיות שונות זו מזו, יוצר תרבות מגוונת, ייחודית ועשירה. אך שגם מצריכה התמודדות עם לא מעט אתגרים. כגון קונפליקטים בין ערכים שונים, קושי בשילוב ובהנגשה של תכנים לכלל האוכלוסייה, ופערים בגישה למשאבים - שמשפיעים על ההחלטות הכלכליות של המדינה איך לחלק את התקציב.

במסמך של המכון ללימודים אקדמיים בתחום איכות חיים בקיימות (2019) נכתב: "משאבי ההון התרבותי החשובים לאיכות החיים עשויים להיות שונים מאדם לאדם, קל וחומר בחברה רב תרבותית כמו ישראל. האתגר הוא לקיים את נכסי התרבות השונים ולהעצים אותם בתוך סביבה שבה כמה מן הערכים ומן הנכסים מתקיימים. כרוכה בכך שאלת ההקצאה ההוגנת של משאבי תרבות בין הקבוצות השונות בחברה הישראלית, כזאת שתביא לידי ביטוי הולם את גוני התרבות הקיימים בחברה, אך יותר מזה, תאפשר לכל אחד מתושבי ישראל להעשיר את איכות חייו לפי תרבותו."[1] המכון ללימודים אקדמיים בתחום איכות חיים בקיימות. (2019). ההון התרבותי: איכות חיים בת־קיימה בישראל (PDF). הגוף המרכזי במדינת ישראל שאחראי על המימון והתמיכה הממשלתית בענף התרבות הוא מינהל התרבות, היושב תחת משרד התרבות והספורט. דרכו מועברים מדי שנה תקציבים למוסדות, יוצרים, עמותות, פסטיבלים ומיזמים תרבותיים, וכן לפיתוח וחיזוק של אגפי תרבות בעיריות וברשויות המקומיות. מודל המימון המרכזי בישראל בתחום התרבות והיצירה מבוסס ברובו על מימון ציבורי ממשלתי בשילוב פעילות פילנתרופית. רק במאה ה-21 החלו להתפתח גם מודלים חדשים על בסיס תמיכת המונים ושיתופי פעולה בין המגזר הציבורי לפרטי.

המודעות בישראל לנושאים של מימון ותקצוב גבוהה. עם זאת, מוסדות תרבות רבים עדיין סובלים מליקויים תקציביים כרוניים ומבני עלויות גבוהים. ועדיין ניכר כי קיימת עדיפות תקציבית למרכז על פני הפריפריה, על אף שמדינת ישראל משקיעה מאמצים רבים בהגברת הנגישות לפעילויות תרבות גם באזורי הפריפריה, הגאוגרפית והחברתית. בנוסף, חלק ניכר מהעובדים בענפי התרבות כמו שחקנים, מוזיקאים ואמנים מועסקים כעצמאים או עובדי קבלן, ללא זכויות סוציאליות מסודרות או הסכמים קיבוציים והרבה מוסדות תרבות מתקיימים במסגרות עם תנאים לא יציבים, ותחרות על מקורות התקצוב.

על רקע אתגרים אלו בניהול הכלכלי של ענף התרבות בישראל, בשנת 2005 יצאה קבוצה של צעירים בוגרי מגמות אמנות מרחבי הארץ, שיחד הקימו את “תנועת תרבות” - ארגון ארצי של אמנים, אנשי תרבות ומחנכים המחויבים לפיתוח חוסן חברתי דרך תרבות ואומנות בפריפריה הגאו-חברתית בישראל. כחלק מפעילותם לאורך השנים, חברי וחברות תנועת תרבות, יזמו וחיזקו מספר רב של מערכות תרבות ואמנות. ויצרו חיבוריים בין גופי תרבות אזרחיים ומוסדות הכשרה ומחקר חדשניים בתחומי חינוך ואמנות.

בשנת 2018, הוקם על ידי תנועת תרבות "המכון הישראלי למדיניות תרבות" במטרה לקדם מחקר, ידע וכלים יישומיים בתחום התרבות. מטרותיו של המכון כוללות הבנה, פיתוח וקידום של מדיניות התרבות בפני מקבלי החלטות, עיצוב שיח ציבורי, ובניית גשרים ושיתופי פעולה גם ברמה הבינלאומית. אחת ממטרותיו העיקריות היא לעודד ולסייע ליוזמות יצירתיות מסוגים שונים בחברה הישראלית האזרחית תוך והבטחת קיום תרבות עשירה וזמינה לכלל האוכלוסייה, גם אם הדבר עולה במחיר של התמודדות מול חופש הביטוי.

לאור המורכבות שבדבר הועלתה בישראל הצעת החוק - "חוק הנאמנות בתרבות", שעניינה להסדיר את הפחתת או שלילת התמיכה הכספית מגופי תרבות הנתמכים במסגרת משרד התרבות והספורט כאשר הם פוגעים במטרות החוק או בסמלי המדינה. הצעת החוק עוררה מחלוקת רבה, בעיקר סביב השאלה האם ועד כמה הוא פוגע בחופש הביטוי האמנותי. הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה בכנסת, אך לא אושרה סופית והיא עדיין נתונה לדיונים בוועדות הכנסת ובשיח הציבורי.

 קישורים חיצוניים 
 אתר תרבות
 מילון מונחי קיימות

 הערות שוליים 

קטגוריה:כלכלה
קטגוריה:תרבות