פנחס "הקטן" (נייאז)

הרב פנחס הוא בנו של הרב שמחה-ג'אן. הוא נודע גם בכינוי "מולא נייאז" או בכינויו פנחס "הקטן" ובבוכרית פנחס "נייאז". יליד בוכרה, מראשי הקהילה היהודית במאה ה-19 בבוכרה. (תקמ"ה, 1805 - תרל"ה, 1875) היה אב בית-דין, מדריך ליהדות והחזיק בבית המדרש שהוקם בעיר בידי חכם יוסף ממאן. הוא היה נשיא ורב ועם זאת בעל השכלה רחבה, מומחה לקוראן ולאסלאם והוגה דעות.

 ביוגרפיה 
נולד בבוכרה בשנת 1805 למשפחתו האמידה של יוסף חסיד. אביו היה שמחה-ג'אן בנו של יוסף. הוא למד והתחנך על ברכיו של הרב יוסף ממאן, בבית המדרש שהקים האחרון בבוכרה, הצטיין בלימודיו ונחשב ל"עילוי". בהיותו בן למשפחה עשירה מאוד הוא היה פטור מדאגות פרנסה דבר שאיפשר לו ללמוד תורה ותלמוד.

בשנת 1822, בגיל 17 שנים שודך למרים, בתו של הרב חכם יוסף ממאן. אחרי החתונה המסר ביתר שאת לבית המדרש ונשא בכל הוצאות הבית. לאחר מותו של הרב ממאן ירשו את תפקידיו פנחס "הגדול" ופנחס "הקטן" בתקופה הראשונה, עסק פנחס הקטן בניהול ענייני העדה בצד החומרי, הוא תמך חומרית בקיומה של הישיבה בבוכרה. הוא קיבל את התואר "כלנתאר" משמע נשיא הקהל. במסגרת זו הוא גבה כספי מיסים עבור השלטונות, ואף קשר קשרים עם חכמי ארץ-ישראל.גיורא פוזיילוב, יהדות בוכארה גדוליה ומנהגיה, ירושלים 2008, עמ' 45, 123, 124.

משנות הארבעים לחייו התמסר פנחס נייאז לענייני העדה ואת ניהול עסקיו המסחריים הרבים מסר לבניו: משה, מתתיה, אהרון, דוד וציון. בתקופתו התפתחה הקהילה היהודית בבוכרה הן כלכלית והן רוחנית. פנחס הקטן ביחד עם פנחס הכהן אשר כונה "פנחס "הגדול", השלים את מפעלו של הרב יוסף ממאן. הם הכינו רבנים ומורי הוראה ובזה קנו את עולמם.

פנחס דייאז היה בקיא בקוראן, והיה משכיל בהלכות היהודים והמוסלמים כאחד. כמומחה לאסלאם נהג לבקר את האמיר המוסלמי מוזפפר חאן, וזה אף נהג לבקר בבתי אמידי העיר וכך התארח לא פעם אצל פנחס. בביתו בשכונת היהודים "מחלה".

בעת דרשותיו בבית הכנסת הגדול בבוכרה הגיעו לעיתים אורחים מוסלמיים נכבדים ואזי מספרים כי תיבל את דרשותיו באגדות מרתקות.מ. אשל, גלריה דמויות של ראשי יהדות בוכארא, יפו, (ללא שנת הצאה), עמ' 32-30.

לימים נקראה המשפחה על שמו פנחסוב. נינו יעקב-חי פנחסוב היה הנשיא (קלנתר) האחרון של העיר בוכרה.

 אירועים היסטוריים 
בתקופתו של פנחס נייאז חלו שני אירועים שמעותיים הנוגעים לו. מועדם המדויק של האירועים אינו ידוע בהיעדר עדויות כתובות, אך הסברה המקובלת היא שהם אירעו סביב מחצית המאה ה-19.

 הצלת שנים-עשר מוכתרים יהודיים 
בעת ההיא היו בבוכרה שתי שכונות יהודיות אשר נחלקו בין שנים-עשר מוכתרים-פנקסנים, לצורך גביית מס גולגולת (ג'זיח) מהיהודים. השלטון היה מוסלמי, ולכן מנוע משתיית משקאות חריפים או ייצורם. ליהודים הותר השימוש לצרכים דתיים אך נאסר עליהם למכור למוסלמים. תחת חוק זה הגיעה שמועה לשלטונות שיש יהודים המוכרים משקאות חריפים למוסלמים. היהודים הוזהרו שלא לנהוג כך, אך לאחר האזהרה נתפסה יהודיה מוכרת ערק למוסלמי. כתוצאה מכך הובאו כל שנים-עשר נכבדי העדה היהודית אל האמיר מוזפפר-חאן. האשה נענשה קשות ובעלה שלא עמד לו כוחו לקבל מלקות התאסלם. אך גם נכבדי העדה ובכללם פנחס נייאז נענשו, למען יראו וייראו. 12 המוכתרים היהודיים נדונו להשלכה ממגדל הארמון של האמיר שנקרא "נג'ארה-כאנה" - מקום בו תופפו בחגים ואירועים מוסלמיים.

לאחר גזר הדין הקל האמיר בעונש וצווה במקום לזרקם לאפשר להם גלישה מטה. היחיד שנפצע באירוע היה הרב בנימין (אביו של יהודה אשר על שמו נקראת משפחת יהודיוף).רחל ברקאי, משפחת יהודיוף וה'ארמון' בשכונת הבוכרים בירושלים, ירושלים עמ' 19–21, 139. אירוע זה נחשב לנס בעיני היהודים והמוסלמים כאחד, ויהודי בוכרה קיבלו את הניצולים בתופים ומחולות.מ. אשל, גלריה דמויות של ראשי יהדות בוכארא, יפו, (ללא שנת הצאה), עמ' 35-33.

 ביטול מרבית סימני ההשפלה "עלאמאת" מהיהודים 
בזמן כהונתו של פנחס נייאז ולאחר מות פנחס הגדול, ככל הנראה לאחר כיבוש סמרקנד בשנת 1868, שינה האמיר את דעתו לרעת היהודים והפך לשונאם. בעקבות זאת ראש העירייה (ה"ראיס") הטיל 18 הגבלות או סימני השפלה על היהודים. הסימנים נועדו להבדיל בין היהודים למוסלמים במראם החיצוני ובהגבלות שהוטלו עליהם. לשם דוגמה היה על היהודים להתלבש בצורה מסוימת עם חוט מעל הבגד, עם כובע ארוך או מעיל פסים שחור. לצד זאת נאסר עליהם לרחוץ בבית מרחץ מוסלמים, לרכב על סוס בתוך העיר או להיכנס אל העיר לאחר שקיעת החמה. בהיותו נשיא העדה ורב ראשי, פנחס נייאז ובהוודע התקנות המשפילות, הוא ביקש להפגש עם השופט העליון 'קאדי-חלאן'. בפגישה זו הלין בפני השופט על התקנות המשפילות וטען כי יהודים ומוסלמים הם בני דודים ומאמינים באל אחד. אחרי דין ודברים הביא השופט את העניין להחלטת האמיר. האחרון מחק מאת מרבת הסימנים והשאיר חמישה על תוקפם. והם נותרו בתוקף עד הפיכת בוכרה לרפובליקה העממתו הבוכרית ב-1920. נותרו החובות לחגור חוט מעל החלוק העליון, לחבוש כובע ארוך, לרכב על סוס בבוכרה העיר, לעלות ע גג בית הסמוך לבית מוסלמי ולפתווח חלון על קיר הבית הפונה אל הרחוב.מ. אשל, גלריה דמויות של ראשי יהדות בוכארא, יפו, (ללא שנת הצאה), עמ' 39-35.

 ראו גם 
 יוסף ממן
 פנחס הכהן רבין
 יהדות בוכרה
 בוכרה
 יעקב-חי פנחסוב

 לקריאה נוספת 
 ראובן קשאני, יהדות בוכארה, ירושלים 1973.

 אברהם קלבן, לתולדות היהודים באסיה התיכונה במאות התשע-עשרה והעשרים, ירושלים 1989.

 גיורא פוזיילוב, מבוכארה לירושלים, ירושלים התשנ"ה.

 גיורא פוזיילוב, יהדות בוכארה גדוליה ומנהגיה, ירושלים 2008.

 הערות שוליים 

ביאורים

קטגוריה:יהדות בוכרה
קטגוריה:רבנים בוכרים
קטגוריה:ילידי 1805
קטגוריה:נפטרים ב-1875