אנטי-מונומנטליזם

אנטי-מונומנטליזם (באנגלית: Anti-monumentalism; או נגד-מונומנטליזם, counter-monumentalism) הוא נטייה באמנות עכשווית המאתגרת במכוון כל היבט (צורה, נושא, משמעות וכו') של מונומנטים ציבוריים מסורתיים. האנטי-מונומנטליזם הוגדר כאמנות שנועדה "לא לקיים אלא לשלול ערכים קדושים". אנטי-מונומנטליזם טוען להכחשת נוכחותו של כל כוח חברתי בעל כוח כפייה ובעל סמכות במרחבים ציבוריים.

אנטי-מונומנטליזם התפתח בגרמניה כהתנגדות למונומנטליזם, הגישה האמנותית שמשוייכת על פי רוב לרשויות מדינה דיקטטוריות או סמכותניות שמקימות אנדרטאות במרחבים ציבוריים כדי לסמל את עצמן או את האידאולוגיה שלהן ולהשפיע על הנרטיב ההיסטורי. ניתן לראות באנדרטת מלחמת וייטנאם (1982) או ביצירה "2146 אבנים" (1993) כדוגמאות לאנטי-מונומנטליזם.

 היסטוריה 
המונח אנטי-מונומנטליזם הופיע לראשונה ביצירותיו של הבלשן וחוקר היהדות, ג'יימס א. יאנג (Young), שתיאר את עבודותיהם של אמנים גרמנים העוסקים בזיכרון השואה."counter-monuments". Facing History and Ourselves. Archived from the original on 15 April 2012. Retrieved 8 December 2011. לדברי יאנג, אנטי-מונומנטליזם נובע מ"חוסר אמון עמוק בצורות מונומנטליות לאור ניצולן השיטתי על ידי הנאצים, ומתוך רצון להבדיל את הדור שלהן מזה של הרוצחים באמצעות [עיצוב] זיכרון". יאנג סבור כי אנדרטאות-נגד אלו סותרות את העקרונות המסורתיים של אנדרטאות, למשל על ידי אתגור העיקרון של "בולטות ועמידות, ייצוג פיגורטיבי והאדרת מעשי העבר".Stevens, Quentin; Franck, Karen A.; Fazakerly, Ruth (18 July 2018). "Counter-monuments: the anti-monumental and the dialogic". The Journal of Architecture. 17 (6): 951–972. doi:10.1080/13602365.2012.746035. S2CID 145352503. אנטי-אנדרטאות מאתגרות "את כוחן של אנדרטאות מסורתיות להציע שלמות, או תחושה כוזבת של סגירה", כלומר פתרון נושאי עבר טעונים, או להציע אידיאלים, ובהם יופי, וזאת על ידי יצירת חוויות וצורות ציבוריות חלופיות.

לדברי האמן רפאל לוזאנו-המר (Rafael Lozano-Hemmer), אנטי-מונומנטליזם "מתייחס גם לפעולה, להופעה, הדוחה בבירור את הרעיון של אנדרטה שפותחה מנקודת מבט אליטיסטית כסמל של כוח". היסטוריונית האמנות מכטילד וידריך (Widrich) דנה בהיבטים הפרפורמטיביים  של מונומנטים עכשוויים ובמגבלות של מונומנטים נגדיים ברבים מפרסומיה. על מעמדם הנוכחי של אנדרטאות-נגד במאה ה-21, כותבת וידריך: "בעשורים האחרונים של המאה העשרים, נראה כאילו מהפכה סחפה את הקשר של האמנות והאדריכלות אל העבר, אל ההיסטוריה. המונח 'אנדרטת-נגד' נראה כמתאר בצורה הולמת אתוס דמוקרטי יותר של אינטראקציה סובייקטיבית עם אנשים, במקום הטמעת והכתבת לקחים מוסריים באופן סמכותי. הפירוק הפוסטמודרני של נרטיבים היסטוריים מרכזיים עודד תפיסה שונה שכזו של הנצחה. מנקודת מבט של המאה ה-21, לעומת זאת, נוף האנדרטאות נראה מורכב יותר: אינטראקציה אישית, בעודה עדיין במרכז ההנצחה, הוערכה מחדש, ואינה נתפסת בהכרח ככלי הטוב ביותר או היחיד לשדך בין בני אדם וההיסטוריה שלהם. ואכן, מושגים תקופתיים חדשים, כמו האנתרופוקן, מדגישים שבני אדם חיים את חייהם בעולם שמשפיע על נוכחותם ומושפע ממנה: גישה זו הביאה לתפיסה כוללנית יותר, אך גם מפוכחת יותר, של אנדרטאות כנופים גאוגרפיים ואידאולוגיים."

 מאפיינים 
יאנג כתב כי האנדרטה הנגדית, האנטי-מונומנטלית, "בטוחה מבחינה אתית בחובתה לזכור, אך סקפטית מבחינה אסתטית לגבי ההנחות העומדות בבסיס צורות הזיכרון המסורתיות". ככאלה, יצירות אנטי-מונומנטליות הן בעלות מאפיינים משלהן, המבדילות אותן במודע מאנדרטאות מסורתיות:

 נושא 
יצירות אנטי-מונומנטליות בדרך כלל עוסקות בחלקים מעורפלים ומטרידים יותר של ההיסטוריה ובאידאולוגיות שגויות, בעוד שאנדרטאות מסורתיות נוטות להאדיר אירועים, אנשים ותקופות ספציפיים אלה בהיסטוריה.

 צורה 
הצורה שמציג האנטי-מונומנטליזם מתנגדת באופן מהותי לאנדרטה המסורתית. הדבר בולט מבחינת תפיסתם של הפסלים, השימוש בהם, החומרים בהם נעשה שימוש, מידת עמידותם, גודלם וכו'. ראוי שצורתם תסתור את המונומנטים הקונבנציונליים, שכן הם מבטאים סוגיות מטרידות. לעיתים קרובות, קיים אלמנט של מונומנטליזם מסורתי כדי להדגים את הניגוד החמור של המסר העולה מהאנטי-מונומנט, למשל כן האנדרטה המסורתי הריק של דו הו סו (Do Ho Suh).

 היפוך 
בספר "אנדרטאות נגדיות: האנטי-מונומנטליות והדיאלוגיות" כותבים המחברים:"ייתכן שהמאפיין הבולט והנפוץ ביותר של אנטי-מונומנטליות הוא התנגדותה לצורה מונומנטלית קונבנציונלית ולשימוש בטכניקות עיצוב, חומרים ומשך זמן אלטרנטיביים ומנוגדים. היפוכים בסיסיים כוללים גם חללים במקום מוצקים, היעדרות במקום נוכחות (כמו במזרקת אשרוט, Aschrott Fountain, ובאנדרטה הנעלמת של הרבורג נגד הפשיזם, Mahnmal gegen Faschismus, Krieg, Gewalt, für Frieden und Menschenrechte - Harburg 1986), גוונים כהים ולא בהירים, ודגש על האופקי ולא על האנכי. צורות עשויות להיות שקועות ולא מורמות (למשל באנדרטת מלחמת וייטנאם), מוזזות מהציר, מפוזרות או מקוטעות ולא מאוחדות בקומפוזיציה אחת ומסודרת במיקום יחיד [למשל אנדרטת כיכר המשפחה ביד ושם]."

 אתר, מיקום 
מונומנטים מסורתיים בנויים בצורה מפוארת ובולטים במרחב בו הם נמצאים. אנטי-מונומנטליזם הוא דיסקרטי באופיו, הוא אינו גלוי לעין והוא מוצג באדישות במסלול הליכה יומיומי של העוברים והשבים. חלק מהאנטי-מונומנטים בלתי נראים לחלוטין לעין (כמו האנדרטה בזארבריקן, Platz des Unsichtbaren Mahnmals), וזה כשלעצמו חלק מהמסר שהאנטי-מונומנט מנסה להעביר.

 חוויה ציבורית 
אנטי-מונומנטליזם מטיל ספק, מפתיע ומושך את המבקר, תוך שהוא שומר על מרחק, מתעקש על פיכחון וכבוד מצד הצופה, כפי שעושות יצירות קונבנציונליות.

 משמעות 
משמעותן של יצירות מסורתיות היא בדרך כלל מאלפת וקוהרנטית. לעומת זאת, אנטי-מונומנטליזם מתאר משמעויות מופשטות ובדרך כלל אינו ברור בתגובתו לדבר שעליו הוא מגיב - תופעה אסתטית, אמנותית, היסטורית וכו'. פרשנותן של יצירות אנטי-מונומנטליות מסתמכת על ההבנות המשותפות של המבקרים ועל פרטים נוספים המסופקים על ידי השלטים.

 דוגמאות 
תנועת האנטי-מונומנטליזם מתייחסת לאישים או אירועים היסטוריים קשים ושנויים במחלוקת, ומאתגרת את אופני ההנצחה המסורתיים שלהם. דוגמאות לכך כוללות את "הקרנות אנדרטת גבעת הבונקר" (1998) של קשישטוף וודיצ'קו, "הוועדות הרביעיות לבסיס" ובמיוחד "אליסון לפר בהריון" (2005) של מארק קווין, "אקה הומו" (1999) של מארק וולינגר, "חמש אחיות" (1976) של ג'ון לת'אם, "אובליסק 11 במרץ" של בראקו דימיטרייביץ', "אנדרטת לנין, 13 באפריל 1917" (1977) של ביורן לובין, "פריים" (2016) של קורי ניוקירק, ו"האנדרטה החדשה לפרנסקה טומטן" (2020) של אריה דין. דוגמאות בולטות נוספות:

 2146 אבנים – אנדרטה נגד גזענות / האנדרטה הבלתי נראית מאת יוכן גרץ 
ממוזער|האנדרטה 2146 אבנים. אבני הריצוף בכיכר נושאות את שמות בתי הקברות היהודיים.
עבודתו של יוכן גרץ, 2146 אבנים (1993), נחשבת לאחת הדוגמאות הראשונות לאנטי-מונומנטליזם. האנדרטה, המכונה "האנדרטה הבלתי נראית", קיימת כדי להדגיש את הפשעים נגד היהודים שבוצעו על ידי הנאצים והיא ממוקמת בכיכר "הזיכרון הבלתי נראה" (Platz des Unsichtbaren Mahnmals) בזארבריקן, גרמניה. היא מורכבת מכ-8000 אבני ריצוף עם שמות בתי קברות יהודיים חרוטים על החלק התחתון של האבנים, החלק ששקוע בתוך הקרקע.

 דמויות ציבוריות מאת דו הו סו 
דמויות ציבוריות (1998) של דו הו סו (Do-Ho Suh), מפנה את תשומת הלב למטרתם של אנדרטאות ופסלים. האמן יצר אנדרטה מסורתית, הבנויה ממאות דמויות מיניאטוריות, גברים ונשים, המחזיקות כן ריק. האנדרטה של דו הו סו הופכת על פיה את משמעותה המסורתית של אנדרטה, על ידי הפניית תשומת הלב לרעיון שהמוקד לא צריך להיות על גבי הכן אלא על ההמונים שמתחת.

 צל על הארץ, חפירה וקבורה בשיחים מאת ניקולס גלנין 
"צל על הארץ" (2020) מאת ניקולס גלנין הוא חפירה בצורת הצל שמטילה אנדרטת קפטן ג'יימס קוק בסידני, אוסטרליה. מטרת האנטי-אנדרטה הזו הייתה להדגיש את הצד האפל של מפעליו הקולוניאליים של קוק ולשפוך אור על התושבים הילידים שסבלו עם הגעתו של קוק. ניתן לפרש את החפירה כקבורה בעבר או בעתיד של האנדרטה הוותיקה, שעדיין משמשת לשבח את גבורת הקולוניאליזם.SSENSE (2020-07-14). "What Do Statues Stand For?". ssense. Archived from the original on 2021-11-14. Retrieved 2021-11-14.

 אנדרטת מלחמת וייטנאם מאת מאיה לין 
ממוזער|אנדרטת מלחמת וייטנאם מאת מאיה לין, 1982, וושינגטון די.סי.
אנדרטת מלחמת וייטנאם בוושינגטון הבירה תוכננה על ידי מאיה יינג לין ונחנכה בשנת 1982. לין, אדריכלית ובוגרת אוניברסיטת ייל, זכתה בתחרות על העיצוב בגיל 21. היא מורכבת מקירות גרניט שחור מלוטשים גדולים בצורת שברון, היורדים אל הנוף. זה היה עיצוב שנוי במחלוקת בזמן חנוכתו. הסנאטור ג'ים ווב הביע זעזוע: "מעולם לא דמיינתי בחלומותיי הפרועים ביותר לוח אבן ניהיליסטי שכזה." ג'יימס ואט, מזכיר הפנים תחת הנשיא רונלד רייגן, סירב בתחילה להנפיק היתר בנייה לאנדרטה עקב הסערה הציבורית סביב העיצוב.

אנדרטת מלחמת וייטנאם, למרות שמה הרשמי, משמשת כאנטי-אנדרטה שכן היא למעשה אמנות קונספטואלית במינימליזם שלה. קייטסבי לי כתבה בספרה "אנטי-אנדרטה: אנדרטת ותיקי וייטנאם ומורשתה", כי מדובר ב"זרם היפר-רדוקציוניסטי של אמנות מודרניסטית שלוקח את האבסטרקציה לקיצוניות". היא גם נטולת קישוטים או הסברים. היא הופכת את המונומנטליות בכך שהיא שקועה. הצורה הלא-ייצוגית של היצירה מאפשרת פרשנויות מרובות, והיא "דיאלוגית" באופייה שכן היא מנוגדת לצורות הנצחה הרווחות בוושינגטון די.סי.

 בדרום אסיה 
פריטיקה צ'אודרי היא אמנית ממוצא דרום אסייתי המציגה את עבודותיה כאנטי-אנדרטאות המתארות אלימות קיצונית שהתרחשה במיוחד בדרום אסיה. צ'אודרי הציגה יציקות לטקס של אנדרטת ג'ליאנוואלה באג בפנג'אב, הודו; אנדרטת מינרט פקיסטן בלאהור, פקיסטן; ואנדרטת האינטלקטואלים המרטירים ברייר בזאר, דאקה, בנגלדש, יחד, כאנטי-אנדרטה על אלימות נגד נשים ואונס נשים בסכסוך האתני במהלך חלוקת הודו ומלחמת העצמאות של בנגלדש. באופן דומה, היא יצרה אנטי-אנדרטה המתארת את המהומות בגוג'אראט בהודו.

 באמריקה הלטינית 
באמריקה הלטינית, ובמיוחד במקסיקו, המונח המקביל "אנטי-מונומנטו" קיבל משמעות שונה. הוא מקביל לפסל גרילה פוליטי, או התקנה בלתי חוקית של פסל בעל נושא פוליטי. פסלים אלהמשמשים כדי לגנות את חוסר המעש של המדינה ולכבוש מחדש את המרחב הציבורי. בדרך כלל, אנטי-מונומנטו מותקן במהלך הפגנה וכפי שכותב מרסיו סליגמן-סילבה, "מתאים לרצון להיזכר באופן פעיל בעבר (הכואב)". חלק מהנושאים המונצחים הם היעלמויות, טבח, הגירה והרג נשים.

 דוגמאות נוספות 
דוגמאות כוללות את המונומנטים הבאים:
 מובלעת: אנדרטת הנשים של אוטווה
 Glorieta de las Mujeres que Luchan (כיכר הנשים הנלחמות)
 ביצועי מזרן (סחוב את המשקל הזה) - Mattress Performance (Carry That Weight)

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:פיסול
קטגוריה:אמנות במרחב הציבורי
קטגוריה:אסכולות באמנות
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו