מיכאל קובובי

מיכאל קובובי (14 ביוני 1940 – 21 באוגוסט 2025) היה פסיכולוג ישראלי-אמריקאי.

כתביו ומחקריו על ארגון תפיסתי חזותי ושמיעתי סייעו לעורר מחדש את העניין בפסיכולוגיית הגשטלט בסוף המאה ה-20.

ספרו "הפסיכולוגיה של הפרספקטיבה ואמנות הרנסאנס" (1986) הציג את מושג "חוסן הפרספקטיבה" וסייע לגשר בין תחומי הפסיכולוגיה התפיסתית, תולדות האמנות וביקורת האמנות.

 ראשית חייו 
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-14 במאי 1940, ברחו הוריו, אריה קובובי ומרים קובובי מבלגיה בה התגוררו והסתתרו במנזר בבורדו. חודש ימים לאחר מכן, ביום שבו נכנסו הנאצים לפריז, הוא נולד במנזר. חמישה ימים לאחר שנולד נאלצו לברוח לדרום צרפת. הם נמלטו מאירופה דרך פורטוגל לארצות הברית בעזרת הקונסול ארישטידש דה סוזה מנדש, אשר הציל אלפי יהודים על ידי מתן ויזות ודרכונים. באוקטובר 1940 הם הגיעו לארצות הברית. עם קום המדינה עלתה המשפחה לארץ ישראל.

מיכאל קובובי גדל בישראל. ב-1951 עבר עם משפחתו, בעקבות אביו הדיפלומט להתגורר בצ'כוסלובקיה, בשנים 1953–1958 חיו בארגנטינה שם היה אביו שגריר. עם תום התקופה חזרו להתגורר בישראל. אמו מרים קובובי לבית גולדשטיין הייתה משוררת, סופרת, עיתונאית ועסקנית ציבור.

קובובי שירת בצה"ל ובשנת 1967, עם פרוץ מלחמת ששת הימים, בעודו סטודנט לתואר שני, לחם ב"חטיבת ירושלים". בבית תורג'מן במעבר הגבול בין ישראל לירדן המכונה "שער מנדלבאום".

הוא קיבל את התואר השני שלו בהנחיית דניאל כהנמן (1968) ואת התואר השלישי שלו בהנחיית עמוס טברסקי (1972), שניהם בפסיכולוגיה ושניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלו נקראה "היבטים נורמטיביים ואינפורמטיביים של השפעה חברתית" (1971).

 קריירה 
קובובי החל את הקריירה האקדמית שלו באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בשנת 1971, תחילה כחוקר פוסט-דוקטורט (בהנחיית עמנואל דונחין) שחקר עיבוד מידע אנושי באמצעות אלקטרואנצפלוגרפיה, ולאחר מכן כמרצה אורח (1972–1973). בהמשך כיהן כפרופסור עוזר ופרופסור חבר באוניברסיטת ייל (1973–1979) וכמרצה חבר ופרופסור באוניברסיטת ראטגרס (1980–1987).

הוא מונה לפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת וירג'יניה בשנת 1987, שם לימד וניהל מעבדת מחקר בתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית במשך כמעט 30 שנה. הוא עסק בשאלות הקשורות ל"תפיסה חזותית ושמיעתית, קוגניציה, פסיכולוגיה של אמנות חזותית ומוזיקה, טבע ההנאה, פילוסופיה של הנפש ופנומנולוגיה של החוויה". הוא ביצע ניסויים עם צופים אנושיים, ניתח "דפוסים חזותיים ושמיעתיים" והציע "מודלים מתמטיים/סטטיסטיים של הנתונים".

 תמות 
 קבלת החלטות 
קובובי בעבודתו המוקדמת חקר את תפקיד התועלת העולה מקבלת החלטות תפסתיות במובן סטטיסטי. תוצאה חשובה של עבודה זו הייתה הממצא כי תוצאות פעולה אינן משוקללות מספיק (Healy & Kubovy, 1978; 1981), מה שאומר "במונחים של גילוי אותות, [ש]תוצאה זו עולה בקנה אחד עם תזוזות קריטריון שנמדדו אמפירית, הקרובות יותר לנייטרליות מהצפוי מקישור מודל צופה אידיאלי. עבודה זו סוכמה בקובובי והילי (1980).

 הפרדת גובה צליל בו-זמנית 
קבוצה שכללה את קובובי ושני שותפים נוספים (המדען הקוגניטיבי ג'יימס אי. קטינג והמתכנת המדעי ר. מ. מקגווייר) המציאה אנלוג שמיעתי לסטריאוגרמה של נקודות אקראיות (קובובי ואחרים, 1974). גירוי הנוצר "על ידי הצגת שמונה גלי סינוס בו-זמנית לשתי האוזניים תוך הזזת פאזה או הזזת תדר של אחד מהם יחסית למקבילו באוזן הנגדית. מאחר שצלילים מסוימים הוזזו ברצף נשמעת מנגינה שאינה ניתנת לזיהוי על ידי אף אחת מהאוזניים בלבד." המנגינה שהוטמעה בניסוי הייתה "דייזי בל". זה היה השיר הראשון שבוצע באמצעות סינתזת דיבור ממוחשבת ולכן נבחרה לניסוי. היא שימשה מאותה סיבה בסרטו של סטנלי קובריק 2001: אודיסיאה בחלל, 1968. המנגינה נקראה "ציקלוטאנית" (באנגלית: "cyclotean") באנלוגיה ל"תמונה הציקלופית" שהיא האיחוד של תמונה אחת המתקבלת משתי תמונות שונות מהעיניים.

יישום לזיכרון אקואי הגיע במהרה (Kubovy & Howard, 1976). במשך עשור היו ניסיונות להוכיח שגובה הצליל הוא נשא של "צורה" במובן של שמיעה. (Kubovy & Daniel, 1983). התוצאות היו הטרוגניות, אולי אפילו מאכזבות. העבודה הובילה לתיאוריה של תכונות הכרחיות (Kubovy, 1981). במהלך השנים הגיעו לשתי מסקנות נוספות שסוכמו בשני מאמרי סקירה שצוטטו רבות (Kubovy & Van Valkenburg, 2001; Kubovy & Schutz, 2010).

 ארגון תפיסתי 
בחסות האגודה הפסיכונומית (אנגלית: Psychonomic Society) ארגנו קובובי והפסיכולוג ג'יימס פומרנץ, בנובמבר 1976, סימפוזיון בן יומיים. בפגישה קודמת של האגודה ציינו את "רצונם של פסיכולוגים קוגניטיביים לאינטראקציה פנומנולוגית ואינטלקטואלית עם פסיכולוגיית הגשטאלט".

המשתתפים – שכללו בין היתר את: פרד אטנייב, אירווינג בידרמן, אלברט ברגמן, נורמה גרהם, ג'וליאן הוכברג, בלה ז'ולש, דניאל כהנמן, רוג'ר שפרד ומייקל טורווי – הסכימו לתרום לכרך עתידי בו "יעבירו את הבסיס הראשוני והמטא-תאורטי של מחקרם" במסורת הגשטאלט, בנוסף ל"נתונים מוצקים ולתאוריות שעוצבו בקפידה שהם דמות המחקר שלהם". הכרך, שפורסם בשם Perceptual Organization (1981), הוצג על ידי קובובי ופומרנץ.

לדעתם ארגון תפיסתי היה שם נרדף לפסיכולוגיית גשטאלט. בימי הזוהר של הבהביוריזם, הפסיכולוגים הקוגניטיביים עסקו בתופעות גשטאלט. כיום פסיכולוגיה קוגניטיבית קשורה לעיבוד מידע. כניסתה של הגשטאלט כזרם מרכזי של מדע הפסיכולוגיה קשורה לספר זה. הספר הודפס מחדש על ידי ראוטלדג' בשנת 2017).

כהמשך לגישה שהוצגה בספר קובובי הוביל מחקרים מרובים על ארגון תפיסתי, ובנה יסודות לתחום חדש של מחקר תפיסתי. חלק ניכר מעבודה זו התמקד בפיתוח מתודולוגיות חדשות המאפשרות "לחקור ארגון תפיסתי בצורה קפדנית יותר ממה שהתאפשר עד כה. מתודולוגיות אלו מסתמכות על הספונטניות והיציבות של הקבצה תוך מזעור ההשפעה של שליטה רצונית שעשויה להיות לצופים." מחקרים אלה כוללים, בין היתר: קובובי (1994), קובובי ווגמנס (1995), ברטמיני ואחרים (1997), קובובי ואחרים (1998), גפשטיין וקובובי (2000; 2005; 2007), סטרותר וקובובי (2006), וקובובי וואן דן ברג (2008).

 הפסיכולוגיה של הפרספקטיבה 
"הפסיכולוגיה של הפרספקטיבה ואמנות הרנסאנס", ספרו של קובובי פורסם בשנת 1986 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (בכריכה רכה בשנת 1988). הספר "מספר את ההיסטוריה התוססת של המצאת הפרספקטיבה במאה החמש עשרה, ומראה כיצד, ברגע שההמצאה התפשטה, היא שימשה להשגת אפקטים אסתטיים עדינים ומרתקים".

בספר הציג קובובי את המושג "חוסן הפרספקטיבה", שסוכם מאוחר יותר על ידי יאנג וקובובי (1999):

מבט ממרכז ההקרנה מאפשר תמונה פרספקטיבית המציגה את העומק של המידע הציורי של סצנה. הכרת מרכז ההקרנה מאפשרת שחזור הסצנה המתוארת. ההנחה שנקודת מבט אחרת היא מרכז ההקרנה תגרום לשחזר סצנה שונה. למרות שינויים אלה, אנו מעריכים תמונות מנקודות מבט שונות.

נלסון גודמן בספרו "שפות האמנות" טען שכל חוויה חזותית (כולל תפיסה של ייצוגים פרספקטיביים) היא בסך הכל מוסכמה. קובבי יצא כנגד טענה זו לפיה כללים גאומטריים של ייצוג ציורי נקבעים על ידי קונצנזוס.

לדעת קובובי גאומטריה אינה השליטה "בארץ הפרספקטיבה". בדרך ההשאלה - אם בארץ הפרספקטיבה גאומטריה היא כמו הקונגרס בארצות הברית, אז התפיסה היא כמו החוקה. כל מה שנקבע על ידי גאומטריית ההטלה המרכזית נבחן כנגד קבילותו לתפיסה. אם חוק אינו קביל, הוא נדחה ויש לתקנו כדי שיתאים לתפיסה.

הספר "הפסיכולוגיה של הפרספקטיבה והרנסאנס של האומנות" (אנגלית: The Psychology of Perspective and Renaissance Art) שנכתב על ידי קובובי זכה לשבחים רבים. הוא תואר על ידי ארנסט גומבריך "כמצוין". ועל ידי סמואל אגרטון ג'וניור ככרך "מלא בתצפיות מרתקות שחוקרי מילים ודימויים ימצאו רלוונטיות ללא סוף".

הפילוסוף ומבקר התרבות האמריקאי דייוויד קארייר מאוניברסיטת קרנגי מלון סיכם את התייחסותו לספר של קובובי כך:

הספר כתוב בצורה ברורה ומאויר היטב, מספק את ההקדמה הטובה ביותר שקראתי לבעיות מרכזיות של הפרספקטיבה. הספר מתחיל בפרשנות מקורית ל"קשתים יורים בסנט כריסטופר" מאת מנטניה, בה טוען קובובי שהחץ הנכנס לעינו של המלך הצופה הוא מטאפורה לאמנות הפרספקטיבה. הוא מציע תיאור של הניסויים החלוציים של ברונלסקי בפרספקטיבה, תקרות בארוק בסגנון טרומפ ל'ואיל, ההשפעות של ראיית תמונות פרספקטיבה מעמדות "מחוץ למרכז", הפרספקטיבה המורכבת ביותר של "הסעודה האחרונה" של לאונרדו. הוא מבקר את טענתו של נלסון גודמן שפרספקטיבה היא בסך הכל מוסכמה. מדובר במחקר רחב היקף המשלב תצפיות היסטוריות של האמנות, פנייה לפסיכולוגיה ניסויית ועיסוק בספרות הפילוסופית. טקסט שהוא מלומד ובו זמנית לא קשה לקריאה שלא לצורך.

הספר תורגם למספר שפות ובכללן:
 איטלקית בשם "החץ בעין" (באיטלקית: La freccia nell'occhio) (בשנת 1992). השם בתרגום האיטלקי מכוון לבחירתו המקורית של קובובי בשם הספר, שלא זכתה לתמיכה מצד ההוצאה לאור האנגלית. שם התרגום האיטלקי (שפירושו "החץ בעין") משקף את בחירתו המקורית של קובובי בשם הספר, שלא זכתה לתמיכה מצד ההוצאה לאור האנגלית.
 ספרדית בשם המקורי: "פסיכולוגיית פרספקטיבה ואמנות הרנסאנס" (בספרדית: Psicología de la perspectiva y el arte del Renacimiento) (בשנת 1996).

 פסיכולוגיה של הנאה 
את המונח "הנאות הנפש" פיתח קובובי בשנות ה-90, אותו הציע להפריד מ"הנאות הגוף". במאמרו פורץ הדרך "על הנאות הנפש" (באנגלית: On the pleasures of the mind) (קובובי, 1999). במושג הנאות הנפש השתמש באפיקורוס, "שראה בהנאות הנפש נעלות מהנאות הגוף משום שהן מגוונות יותר ועמידות יותר". קובובי טוען שהנאות הנפש "הוזנחו על ידי הפסיכולוגיה העכשווית". לדעתו "יש לחקור את היקפן ואת ההפרדה שלהן מהנאות אחרות ואף לפרט אותן". הוא ציין כי "רגשות בסיסיים נפרדים מהנאות הנפש, הם המרכיבים של הנאות הנפש". הוא הציע מחקר על הנאות הנפש שיעשה על ידי בדיקת השערות ספציפיות, כגון:
 השערה 1. הנאות הנפש הן אוסף רגשות המפוזרים לאורך זמן.
 השערה 2. הנאות הנפש הן אוסף של רגשות המפוזרים לאורך זמן שהערכתם הכוללת תלויה בעוצמת רגש השיא ובחיוב הסוף.
במסגרת עבודה זו קובובי הגיע למסקנה כי הנאות הנפש "נבדלות זו מזו בשלושה אופנים: הרכב הרגשות שלהן, הארגון הזמני שלהן, והאובייקטים של רגשות אלה".

 מבנה החיים 
בשנות ה-2000 קובובי התייחס להבחנה בין שתי תפיסות של מבנה חיי האדם.

 תפיסה אחת 
אותה כינה קובובי "שטוח" היא "זרם ההתנהגות", אותה ייחס לוויליאם ג'יימס ולתפיסתו המפורסמת של זרם המחשבה:

הפסיכולוגיה התייחסה להתנהגות ולחוויה כחלק מזרימה חד-ממדית בזמן, "זרם ההתנהגות". מכאן שאירועים ופעולות תופסים מרווחי זמן שאינם חופפים בזרם. אבל ניתוח פנומנולוגי מגלה שמבנה החיים עשיר ומעניין הרבה יותר.

 התפיסה השנייה - "גדילים מקבילים" 
קובובי השתמש ברעיון של הרברט א. סימון לגבי כמעט-פירוק. הוא הציע לתאר את מבנה החיים -

כקומפוזיציה של גדילים כמעט עצמאיים הפועלים במקביל, והם אסינכרוניים כלומר - לא מתואמים. זהו "מבנה עמוק" של חיים בניגוד לתפיסה הנוכחית, אותה רואה קובובי כתופסת את החיים כ"שטוחים".

כדי להסביר את התפיסה החדשה של גדילים מקבילים אך אסינכרוניים, הציע קובובי ניסוי מחשבתי:

הוא מדמיין בניין המחולק לחדרים עם קירות חיצוניים ופנימיים עבים. חדרים החדרי מחולקים לתאים בעלי קירות דקים. סופה חיצונית גורמת לבניין לאובדן שווי משקל של טמפרטורות בין התאים השונים (אפילו בין תאים סמוכים) בין חדרים שונים ובין הבניין לסביבה החיצונית. הסופה מנתקת גם את מערכת חימום והקירור של הבניין, והטמפרטורה בחוץ נשארת יציבה. זהו הרגע בו אנו מתחילים למדוד את התפתחות הטמפרטורות הפנימיות.

בהדרגה הטמפרטורה בתאים בכל חדר תהפוך לאחידה, בהמשך הטמפרטורה של החדרים השונים תתכנס ותהיה אחידה. לבסוף, טמפרטורת החדרים תשתווה לטמפרטורת בחוץ.

קובובי משווה את הבניין לחייו של אדם. הוא טוען שלמרות שלכל תא יש תנור עם כיוון לטמפרטורה שונה יש השפעה בין התאים באותו חדר, ובמידה פחותה בין החדרים.

פירוק החיים לגדילים מרמז על כך ההשפעה שיש לגדילים אחד על השני במהלך החיים. אך בטווח הקצר הם בלתי תלויים.

קובובי טען ש"חלוקה כזו הינה נורמלית, ומהווה אינדיקטור לבריאות נפשית ופיזית. כישלונה הוא, לכל הפחות, אינדיקציה ללחץ".

 חיים אישיים 
אביו אריה ליאון קובובי (קובוביצקי) (1896–1966) יליד העיר קורשניי בליטא. אביו קבל תואר דוקטורט בפילולוגיה קלאסית ובעריכת דין. בנוסף להיותו עו"ד בעל מוניטין נרחב היה פעיל ומנהיג ציוני. הוא שמש כעורך הדו-שבועון הציוני "התקווה" בצרפתית, פרסם כתב עת ציוני סוציאליסטי "פולק און ארבעט" ביידיש. 

לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, היה אריה קובובי אחד ממתכנני החרם הכלכלי על גרמניה. בשנת 1936 היה מעורב בהקמת הקונגרס היהודי העולמי (WJC) ונבחר להנהיג אותו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית, שם מונה לתפקידים בכירים שונים במסגרת הקונגרס היהודי העולמי. ב-1948 עלה אריה קובובי לשיראל ושימש כשגריר ישראל. בשנת 1959 הוא מונה ליו"ר אנדרטת יד ושם (יָד וַשֵׁם) הרשמית של ישראל לקורבנות השואה בירושלים.  

אמו של מיכאל היא המשוררת הסופרת והעיתונאית מרים קובובי (1897-1992). היא נולדה באנטוורפן. במהלך מלחמת העולם השנייה, עזבה עם בעלה את בלגיה. חודש ימים לאחר מכן נולד בנה מיכאל. הם נמלטו מאירופה לארצות הברית. היא הייתה ממנהיגות התנועה הציונית בבלגיה ומאוחר יותר של הארגון הציוני הבינלאומי "נשים חלוצות" בארצות הברית. עם קום המדינה עלתה עם בעלה ובנם לארץ ישראל. 

קובובי היה נשוי למלחינה ואמנית הסאונד ג'ודית שייטין, פרופסור על שם ויליאם קינן ג'וניור ויו"ר המחלקה למוזיקה על שם מקנטייר באוניברסיטת וירג'יניה.

בנו של קובובי מנישואיו הראשונים למירי קובובי הוא הבמאי, התסריטאי והמפיק איתמר קובובי (יליד 1967), שהיה מנהל הקריאטיבי הראשון של להקת המחול המודרני האמריקאית פילובולוס.

 עץ משפחת קובובי 

 קישורים חיצוניים 


 קורות חיים מיכאל קובובי

 הערות שוליים 

קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:פסיכולוגים ישראלים
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת וירג'יניה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1940
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2025