הגן של דוביני

הגן של דוביני הוא סדרת ציורים מאת וינסנט ואן גוך, המתארת את גנו של הצייר שארל-פרנסואה דוביני. ואן גוך יצר שלוש גרסאות של הנושא במהלך שהותו בעיירה אובר-סיר-אוּאז ואז בצרפת, בין מאי ליולי 1890 – החודשים האחרונים לחייו.

הוא החל בציור קטן המתאר חלק מהגן, ולאחר מכן יצר שני ציורים גדולים יותר בפורמט מלבני כפול, המציגים את הגן כולו המוקף חומה. שלושת הציורים נושאים את אותו שם, "הגן של דוביני", וניתן להבחין ביניהם לפי מיקומם הנוכחי: מוזיאון ואן גוך באמסטרדם, מוזיאון האמנות של הירושימה, ומוזיאון האמנות של בזל.

רקע
במאי 1890 עבר וינסנט ואן גוך להתגורר בעיירה השקטה אוור-סיר-ואז, צפונית לפריז, לאחר ששהה במרפאה בסן רמי. העיירה נודעה כמרכז משיכה לציירים, ובהם גם שארל-פרנסואה דוביני, אמן אסכולת ברביזון, שגר בה מאז שנות ה־60 של המאה ה־19. ואן גוך העריץ את יצירתו של דוביני לאורך שנים וראה בה ביטוי לדבקות משותפת בטבע. כששמע על מותו של דוביני ב־1878, הביע צער עמוק במכתב לאחיו תאו. באוור גילה ואן גוך שביתו וגן ביתו של דוביני עדיין קיימים, ואלמנתו של הצייר מתגוררת שם. היא העניקה לו רשות לצייר את הגן, והוא תיאר אותו במספר יצירות שצייר במהלך שהותו בעיירה.

המעבר לאוור נבע גם מהרצון של ואן גוך להתקרב לאחיו תאו, וכן מהאפשרות להימצא תחת השגחתו של הרופא פול גאשה, אותו צייר בכמה פורטרטים. תקופה זו הייתה קצרה אך פורייה מבחינה אמנותית, ונחשבת בעיני רבים לאחת השיאים ביצירתו המאוחרת. כיום מוצבת בעיירה פסל בדמותו של ואן גוך עם כן ציור, כסמל לנוכחותו במקום ולמורשת שהותיר אחריו.

הגן של שארל-פרנסואה דוביני, צייר נוף צרפתי מן האסכולה הברביזונית, היה עבור וינסנט ואן גוך סמל ליופי הטבעי ולכנות האמנותית. ואן גוך העריץ את דוביני שנים רבות לפני שהגיע לאוור-סיר-ואז, ואף התאבל על מותו בשנת 1878. באחת מאיגרותיו המוקדמות לתיאו, כתב: 

שתים-עשרה שנים לאחר מכן, באביב 1890, כשהשתכן בכפר אוור, פנה ואן גוך לצייר את גנו של דוביני מספר פעמים. בעיניו, היה זה מעין מעשה של הצדעה לאמן שהשפיע עליו עמוקות, והגן שימש לו גם נושא ציורי וגם מקום של זיכרון אישי.

הגרסה המרובעת: מוזיאון ואן גוך
הגרסה המרובעת של "הגן של דוביני" היא הראשונה מבין שלוש גרסאות שצייר וינסנט ואן גוך לנושא זה במהלך שהותו באוור-סיר-ואז, ביוני 1890. עם הגיעו לעיירה, ששימשה בעבר ביתו של שארל-פרנסואה דוביני, ואן גוך מיהר לבקר במקום וצייר את גן הבית – מחווה מוקדמת לאמן שהעריץ לאורך כל חייו.

ייחודה של גרסה זו נעוץ לא רק בקומפוזיציה המרובעת והקטנה שלה, אלא גם במצע הבלתי שגרתי שעליו צוירה. בשל היעדר קנבס, ואן גוך השתמש במגבת תה מפוספסת בצבעי אדום ולבן – פריט בד פשוט מן הבית, שיועד במקור לשימושים יומיומיים כמו ייבוש כלים. כדי להפוך את הבד למשטח ציור מתאים, הוא כיסה אותו בשכבת יסוד בצבע ורוד בוהק, שהורכבה מתערובת של עופרת לבנה עם פיגמנט אדום.

שכבת הבסיס הורחבה על פני כל שטח המגבת והעניקה ניגוד חד לגוונים הירוקים הדומיננטיים של צמחיית הגן. עם הזמן, הפיגמנט האדום דהה, והוורוד הפך לאפור בהיר. בשטחים רבים בין משיכות המכחול ניתן לראות את הבסיס מבצבץ, מה שמעצים את התחושה של מרקם חשוף ואורגני.

הציור עצמו מתאר חלק מוגבל מהגן, בגובה עיני הצופה, עם שדרה של עצים כהים, צמחייה פראית, שביל צר ומבנה מוסתר ברקע. הקומפוזיציה הדחוסה, הסגנון האימפרסיוניסטי והמצע הלא־קונבנציונלי מבטאים את הגישה הישירה של ואן גוך לנוף ואת הקשר הרגשי העמוק שחש כלפי דוביני – אמן שקישר בין אסכולת ברביזון לאימפרסיוניזם ונודע בזמנו גם בביקורת על "הסקצ'יות" של עבודותיו.

גרסה זו נשמרת כיום באוסף קרן ואן גוך, ומוצגת דרך קבע במוזיאון ואן גוך באמסטרדם.

הגרסה במוזיאון לאמנות בבזל
 תיאור היצירה 
הציור נעשה על קנבס רחב בפורמט מלבני כפול, תוך שימוש בפלטת צבעים טבעית ונעימה לעין, הכוללת ירוק, סגול וורוד. קומפוזיציית הנוף מאוזנת ועשירה בפרטים: ערוגת ורדים רחבה תופסת את מרכז החזית ומהווה את האלמנט הדומיננטי. לשמאל הגן ממוקמים שולחן וכיסאות, רהיטי גן פשוטים המעידים על היות המרחב גן ביתי פרטי. ברקע מופיעים בית מגורים גדול וכנסייה בעלת צריח רומנסקי, הממקמים את הסצנה בקונטקסט המקומי של אוור. דמות נשית, ככל הנראה אלמנת דוביני, מתוארת עומדת בעומק הגן. בקדמת התמונה, על השביל, נראית חתולה שחורה הפונה קדימה.

פרשנות וסמליות

הקומפוזיציה מציעה נקודת מבט רגועה ומדודה, אך כוללת פרטים שעוררו עניין פרשני. החתולה השחורה, המופיעה בחזית, מקבילה חזותית לדמות הנשית המרוחקת ונראית כמו מלווה סמויה או מעין שיקוף. מאמר המקור מציע קריאה סמלית לפיה החתולה עשויה לייצג את ואן גוך עצמו. לפי פרשנות זו, היעדרותה של החתולה מציור נוסף שצייר על אותו נושא עשויה לרמוז על החלטה מודעת לשים קץ לחייו – מעשה שוואן גוך ביצע זמן קצר לאחר מכן. עם זאת, אין לכך אישור מפורש מהאמן עצמו. התיאור העדין של הגן והצבת רהיטי הגינה מדגישים את זיקתו של ואן גוך למרחבים אינטימיים, שקטים, ולטבע כמרחב של נוחם אישי.

 גרסת מוזיאון הירושימה 

 רקע 
גרסה זו צוירה ביוני 1890, זמן קצר לפני מותו של וינסנט ואן גוך. בתקופה זו התגורר ואן גוך בעיירה אוור-סיר-ואז, לשם עבר לאחר שחרורו ממוסד טיפולי בסן רמי, וביקש להתקרב לאחיו תאו ולרופא פול גאשה. בעיירה זו התגורר בעבר הצייר שארל-פרנסואה דוביני, שאותו העריץ ואן גוך מאז שנות נעוריו. הוא הביע צער רב כששמע על מותו ב־1878, וראה ביצירתו של דוביני הד חזק לאהבתו שלו לטבע.

כשגילה שביתו וגן ביתו של דוביני עודם קיימים, ושאלמנתו של דוביני מתגוררת במקום, ביקש ממנה רשות לצייר את הגן – והיא נעתרה לכך. ציור זה הוא תוצר של רגע זה, שבו הצליח ואן גוך לתרגם את הערכתו לדוביני למחווה אמנותית אישית.

פרשנות וסמליות
בגרסה של הגן של דוביני השמורה במוזיאון האמנות של הירושימה, הושמט אלמנט מרכזי שהופיע בגרסה אחרת של הציור – החתולה השחורה בקדמת הגן. הסרתה יוצרת קומפוזיציה רגועה, סטטית ומאוזנת יותר, המתמקדת במבנה הגן ובצמחייה בלבד. גרסה זו נחשבת ל"נקייה" או "מטוהרת" ביחס לגרסה הכוללת את החתולה, אשר זוהתה כמרכיב בעל משמעות סמלית, המזוהה לעיתים עם דמותו של ואן גוך עצמו. ההבדל בין הגרסאות שופך אור על האפשרות שהציור נועד להיות מחווה מאופקת ומכבדת לאלמנתו של דוביני, תוך הימנעות מהבעה אישית או ריגשית ישירה.

החתולה השחורה, שהופיעה בגרסה אחרת של הגן של דוביני, נתפסת כאלמנט סמלי המייצג את ואן גוך עצמו – דמות בודדה, ייחודית ומרוחקת. הסרתה מהגרסה המאוחרת יוצרת תחושה של ריקנות ומרחק, ומעידה על "הוצאה עצמית" של האמן מן הציור. מהלך זה נחשב כרמז סמוי להחלטתו לשים קץ לחייו זמן קצר לאחר השלמת היצירה.

תולדות היצירה והבעלות

לאחר יצירתו, עבר הציור בין ידיים פרטיות וגלריות באירופה. ב־1929 רכש אותו לודוויג ג'וסטי, מנהל הגלריה הלאומית בברלין, מהסוחר הפריזאי פול רוזנברג, תמורת 240,000 מארק. אך ב־1938, במסגרת מסע הרדיפה של המשטר הנאצי נגד "אמנות מנוונת", אולצה הגלריה להוציא את היצירה מאוספה. הרמן גרינג קיבל את הציור לידיו, ולאחר מכן מכר אותו באמצעות סוחר האמנות יוזף אנגרר.

הציור נמכר עבור 150,000 רייכסמרק לבנקאי פרנץ קניגס, יהודי יליד גרמניה שהתנגד לנאצים ועבר להולנד, שם הפך לאזרח הולנדי. לפי גרסאות מסוימות, נמכר הציור בהמשך לבנקאי האמריקאי־גרמני זיגפריד קראמרסקי, אולי כערובה להלוואה. הוא נשאר במשך עשורים באוסף משפחת קראמרסקי בניו יורק.

במחצית השנייה של המאה ה־20, ככל הנראה במהלך הבום הכלכלי היפני של שנות ה־80–90, נרכש הציור והועבר ליפן. אין מידע חד־משמעי מתי בדיוק נכנס לאוסף מוזיאון הירושימה – ייתכן שנרכש ישירות עם הקמתו ב־1978 או הגיע דרך גלריית נישידו בטוקיו. כיום הוא מוצג בגלריה 2 של המוזיאון ונחשב לאחת מיצירות הדגל של האוסף.

מחלוקת על אותנטיות ובעלות

במשך עשורים ריחפה עננה סביב מקוריותו של הציור. הועלתה סברה כי מדובר בזיוף פרי יצירתו של אמיל שופנאקר , צייר צרפתי ומעריץ של ואן גוך שידוע ביצירת העתקים. בעקבות כך עבר הציור בדיקות מדעיות פורנזיות ביפן, תוך שימוש בטכנולוגיה מתקדמת, והמוזיאון אישר את אותנטיותו. עם זאת, שאלת הבעלות נותרת פתוחה: בשנת 2000 פרסמה כריסטין קניגס, בתו של פרנץ קניגס, הצהרה רשמית בה ציינה את הגן של דוביני כאחת מהיצירות ששנבזזו בכפייה מאוספו של אביה במהלך המלחמה.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:וינסנט ואן גוך: ציורים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:חתולים באמנות
קטגוריה:עצים בציורים
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:מוזיאון ואן גוך
קטגוריה:ציורי נוף
קטגוריה:ציורים של גנים
קטגוריה:ציורי פרחים