דיק גואן

ריצ'רד פיטר (דיק) גואן (באנגלית: Dick Gaughan, נולד ב-17 במאי 1948) הוא מוזיקאי, זמר וכותב שירים סקוטי, בעיקר של שירי פולק ושירי מחאה חברתיים. הוא נחשב לאחד הזמרים-יוצרים המובילים בסקוטלנד.

 ראשית חייו 
גואן נולד בבית החולים המלכותי ליולדות בגלאזגו בזמן שאביו עבד בגלאזגו כנהג קטר. הוא בילה את השנה וחצי הראשונות לחייו ברתרגלן, דרום לנרקשייר, ולאחר מכן עברה כל המשפחה לליית', נמל בפאתי אדינבורו.

גואן, הבכור מבין שלושה ילדים, גדל מוקף במוזיקה של סקוטלנד ואירלנד. אמו, סקוטית מההיילנדס מלוכאבר שדיברה ואף שרה בגאלית. סבו מצד אביו, יליד אירלנד (יליד אריס, שבמחוז מאיו), ניגן בכינור וסבתו מצד אביו, נולדה בגלאזגו להורים איריים, ניגנה באקורדיון ושרה. המשפחה חוותה עוני ניכר, אך באזור בו גרו שררה רוח קהילתית חזקה ורבים משיריו של גואן חוגגים את שורשיו ממעמד הפועלים. בשנות העשרה שלו, גואן עבד כשולייה במפעל נייר מקומי, אך חלם להיות מוזיקאי מאז שהחל לנגן בגיטרה בגיל שבע. הוא התערב בסצנת מוזיקת הפולק המקומית, ויחד עם שניים נוספים, הקים מועדון בשם מרכז הפולק של אדינבורו. הוא הפך למקצוען בתחילת 1970 ועבר ללונדון.

 שנות ה-70 
אלבומו הראשון של גואן, No More Forever, הוקלט בשנת 1971. בו הוא שר ומנגן בגיטרה אקוסטית, כשבחלק מהקטעים מצטרף הכנר אליי ביין. כל השירים מלבד אחד הם מסורתיים, למעט " The John Maclean March " של המיש הנדרסון, מחווה לג'ון מקלין, פעיל סוציאליסט מגלזגו, וטעימה מקדימה לשירים רבים בעלי מחויבות פוליטית שגוגן הקליט מאוחר יותר. בשנת 1972, לפני שיצא אלבומו, גוגן הצטרף לביין, קת'ל מקונל ורובין מורטון, שאותם הכיר מימיו במרכז הפולק של אדינבורו, בלהקתם The Boys of the Lough. הוא נשאר עם הלהקה כשנה, במהלכה ניגן ושר באלבום הבכורה שלהם הנושא את שמו. לדבריו, הסיבה שעזב את הלהקה היה פחדו מטיסות שמנע ממנו לעמוד בהתחייבויות הלהקה להופעות רחוקות."Dick Gaughan's Website: Discography". Archived from the original on 26 July 2017. Retrieved 17 March 2017.

גואן חידש את קריירת הסולו שלו ובאלבום הבא שלו, Kist O Gold (שהוקלט ב-1975), הוא שר בעיקר שירים מסורתיים, תוך שימוש בגיטרה שלו בלבד כליוו. באותה שנה הוא הקליט גם שני שירים עם להקת The High Level Ranters באלבומם The Bonnie Pit Laddie. עם זאת, הוא החל לחוש תסכול מסצנת מועדוני הפולק וחיפש שותפויות מוזיקליות חדשות. לכן, הצטרף ללהקת הרוק הקלטית Five Hand Reel. בין השנים 1976 ו-1978 הקליט גואן ארבעה אלבומים עם Five Hand Reel (שלושה יחד עם Five Hand Reel ואחד בשיתוף פעולה עם הזמר הדני אלן קליטגארד), וכן שני אלבומים סולו: Coppers and Brass (1975), ו- Goughan (1978), שבו ניגן בגיטרות אקוסטיות וחשמליות. הוא גם שיתף פעולה עם טוני קפסטיק ודייב ברלנד באלבום שירים מאת יואן מק'קול.

גואן אהב לנגן עם Five Hand Reel, אך עם הזמן הוא הרגיש שהלהקה נמצאת תחת לחץ להפוך למסחרית יותר."Dick Gaughan's Website: Interview with Edie Stark, BBC Radio Scotland, 2000". Archived from the original on 23 March 2017. Retrieved 17 March 2017. Five Hand Reel הייתה פופולרית יותר בצפון אירופה מאשר בבריטניה, ולכן הוא נאלץ לבלות זמן רב בדרכים הרחק ממשפחתו. בנובמבר 1978 בתו של גואן נדרסה על ידי מכונית ונפצעה קשה בזמן שהיה רחוק. אירוע זה גרם למשבר גדול בחייו של גואן. הוא עזב את הלהקה אך התקשה להשיג הופעות סולו ובסוף העשור הוא ניגן רק מדי פעם, והשלים את הכנסתו על ידי כתיבת מאמרים למגזין Folk Review.

 שנות ה-80 
ממוזער|דיק גואן, 1985
גואן חזר לנגן בשנת 1980, ושיתף פעולה עם מספר אמנים אחרים באלבום Folk Friends 2 ועם אנדי אירווין באלבום Parallel Lines (1982).

אלבום הסולו הבא שלו, Handful of Earth (1981), הפך, לדבריו, לאלבום המצליח ביותר שלו מבחינת ביקורות ומכירות. היה זה אלבום הפולק של השנה של מגזין "Melody Maker" לשנת 1981, ובשנת 1989 נבחר לאלבום העשור על ידי מגזין Folk Roots (כיום fRoots) הן בסקר בקרב הקוראים והן בסקרי מבקרים. האלבום הורכב משירים מסורתיים ועכשוויים, כולל כמה שנשארו חלק מהרפרטואר המרכזי של גואן, כמו השיר הלירי "Now Westlin Winds" של רוברט ברנס, השיר הלוהט "Erin Go Bragh", השיר המעורר "Song For Ireland" של פיל וג'ון קולקלו ועיבוד משלו לשיר המסורתי "Both Sides The Tweed", הקורא לעצמאות סקוטית מבלי לוותר על הידידות עם שאר בריטניה.

נוכח הממשלה הימנית של מרגרט תאצ'ר בשנות ה-80 גברה המעורבות הפוליטית של גואן, שמעולם לא הסתיר את נטיותיו הסוציאליסטיות החזקות, ושכל אלבומיו כללו שירים של כותבים בעלי נטיות דומות. כמו המיש הנדרסון, יואן מק'קול, דומיניק בהאן, אד פיקפורד וליאון רוסלסון. כעת, לעומת זאת, הוא הרגיש ש"הגיע הזמן להפסיק לדווח ולהתחיל לקחת חלק""Dick Gaughan's Website: Discography". Archived from the original on 16 January 2006. Retrieved 17 March 2017. ואלבומו הבא, A Different Kind of Love Song (1983), היה, לדבריו, "מתקפה חזיתית, נגד פולמוס המלחמה הקרה". כל שיריו, שבוצעו במגוון סגנונות באותה תקופה, החל מפולק אקוסטי ועד רוקנרול חשמלי, הקרינו מחויבות פוליטית. גואן הרחיב את האקטיביזם הפוליטי שלו גם לתחומים אחרים מלבד שירה. הוא יזם את הקמת "Perform", ארגון שמטרתו הייתה לסייע לרקימת שיתופי פעולה של אמני מוזיקה עממית מרחבי עולם, הוא הצטרף לקבוצת תיאטרון האג'יטפרופ 7:84 ובמהלך שביתת הכורים בבריטניה (1984–1985) היה יו"ר קבוצת התמיכה של הכורים בלית'.

גואן הקליט שלושה אלבומי סולו במהלך השנים הבאות: Live in Edinburgh (1985) (הופעת הסולו הראשונה שלו לאחר הפסקה של שישה חודשים עקב אובדן קולו), True and Bold (1986), אוסף שירים על כרייה, ו-Call It Freedom (1988), שהיה דומה בסגנון ובתוכן ל-A Different Kind of Love Song. הוא גם שיתף פעולה עם נגן הג'אז וכלי ההקשה קן היידר באלבום האלתור החופשי, Fanfare for Tomorrow (1985), ושר וניגן עם אמנים אחרים במחווה לוודי גאת'רי, Woody Lives! (1987).

 שנות ה-90 
בתחילת שנות ה-90, גואן שוב הרגיש צורך לעבוד באופן קבוע עם אמנים אחרים, ולכן הזמין שבעה מוזיקאים סקוטים נוספים להקים להקה בשם קלאן אלבה (Clan Alba). ההרכב המקורי כלל את גואן, הזמר-גיטריסט דייוי סטיל, נגניות הנבל מרי מקמאסטר ופטסי סדון, נגן המולטי-אינסטרומנטלי בריאן מקניל, החלילן גארי ווסט ונגני כלי ההקשה מייק טרוויס ודייב טולוך. הלהקה ערכה את הופעת הבכורה שלה בפסטיבל הפולק של אדינבורו בשנת 1992 והופיעה בפסטיבלים אחרים ברחבי בריטניה ואירופה במהלך השנתיים הבאות, במהלכן גארי ווסט עזב והוחלף על ידי פרד מוריסון. בשנת 1994, קלאן אלבה הקליטה דיסק כפול הנושא את אותו שם, אותו הפיק גואן באולפני רדסדייל, אך הלהקה התפרקה בשנה שלאחר מכן לאחר בעיות בשיווק התקליט.

גואן חידש את קריירת הסולו שלו והקליט שני אלבומים נוספים במהלך העשור. באלבום Sail On (1996) הוא לווה על ידי כמה מבוגרי קלאן אלבה. לצד המנונים פוליטיים כמו "Waist Deep In The Big Muddy" של פיט סיגר ו-"No Gods and Precious Few Heroes" של בריאן מקניל, האלבום כלל גם פרשנויות של גואן לשירים מיינסטרימיים יותר, כמו "Ruby Tuesday" של ג'אגר/ריצ'רדס ו-"1952 Vincent Black Lightning" של ריצ'רד תומפסון. הוא תיאר את האלבום הבא שלו, Redwood Cathedral (1998), כ"בעיקרו מחווה של מפרש שירים לאמנות של כותב השירים". הוא כלל עיבודים פשוטים לשירים רפלקטיביים, כולל הלהיט הישן של האחים אוורלי, "Let It Be Me", ו-"Turn, Turn, Turn" של פיט סיגר ו-"Fine Horseman" של לאל ווטרסון.

במהלך תקופה זו, גואן היה גם מעורב באופן פעיל ב-Usenet. הוא למד תכנות מחשבים במהלך שנות ה-80, והחל לבנות אתרי אינטרנט בשנת 1994. בשנת 1998 הקים חברת עיצוב אתרים משלו.

 משנות ה-2000 
בתחילת שנות ה-2000 החל גואן לעסוק גם בהלחנה להרכבים גדולים יותר וכתב שני עיבודים תזמורתיים עבור פסטיבל Celtic Connections. הראשון, "גלי זמן (שיר אהבה למוזיקה עממית)", שילב נגינה תזמורתית עם שירה עממית ובוצע בפסטיבל 2004 על ידי תזמורת האופרה הסקוטית יחד עם גואן עם זמרי ונגני פולק אחרים. השני היה סימפוניה בשם "אמנה 300", שהולחנה עבור הקונצרט הראשון של תזמורת הנוער של Celtic Connections בשנת 2007. בין השנים 2001 ו-2008 יצאו חמישה אלבומים נוספים של גואן. באלבום Outlaws and Dreamers (2001) הוא השתמש רק בגיטרה האקוסטית שלו ובכינור של בריאן מקניל כדי ללוות את קולו. Prentice Piece (2002) הייתה רטרוספקטיבה בת שלושים שנה שבחר בעצמו על הקריירה שלו (אם כי לא ניתן היה לכלול חלק מהחומרים עקב סכסוכי זכויות יוצרים). אוסף נוסף שיצא בתקופה זו הוא The Definitive Collection (2006). "Lucky For Some " (2006) הורכב כמעט כולו משירים שכתב בעצמו ו- "Goughan Live! at the Trades Club" (2008) היה אלבום הופעה חיה, שהוקלטה באחד המקומות האהובים עליו, מועדון ה-Trades Club, Hebden Bridge, ביורקשייר.

גואן המשיך להופיע באופן קבוע כסולן ולמשך זמן מה הגיש תוכנית מוזיקה שבועית, "Crossroads", עבור תחנת הרדיו הסקוטית Black Diamond FM.

בספטמבר 2016, הודיע גואן כי הוא מבטל את כל הופעותיו הפומביות עד להודעה חדשה, לאור חשש שלקה בשבץ זמן מה קודם לכן. סריקת MRI שנערכה בחודש שלאחר מכן אישרה כן אכן לקה בשבץ, ובנובמבר של אותה שנה נערך לכבודו קונצרט באדינבורו, בהשתתפות אלי ביין, פיל קנינגהם, בילי בראג, קארין פולווארט ואדי רידר. לדברי סוכן ההזמנות שלו, גואן החל בפברואר 2017 בתהליך שיקום פיזיותרפי, ולא צפוי להופיע "בעתיד הנראה לעין".

 סגנונות שירה וגיטרה 
גואן שר בסקוטית (שפת האם שלו), אנגלית, ולעיתים גם בגאלית. קולו תואר על ידי חלק כ"מסוגל להפוך מרכות כואבת לצליל גבוה של זעם פוליטי בתוך שורה אחת, או, לעיתים, אפילו בתור מילה אחת".

הוא מנגן בגיטרה במגוון כוונונים ייחודיים של המיתרים, תוך שימוש בסגנונות פריטה ופינגר סטייל. לדבריו ההשפעות המוזיקליות המרכזיות שלו הן של דוק ווטסון, האנק סנואו, דייבי גרהם, ברט יאנש ומרטין קארתי.

 הכרה 
גואן היה נושא לשלושה סרטי תעודה בטלוויזיה בבריטניה: "Spectrum" של BBC Two (1982), "NB" של Scottish Television (1989) ו-" Sessions" של BBC Four (2008) (בהשתתפות הופעה חיה וקטעי תעודה).

בדצמבר 2009 הוא נכנס להיכל התהילה של המוזיקה המסורתית הסקוטית ובפברואר 2010 קיבל פרס מפעל חיים בטקס פרסי הפולק השנתי של רדיו שתיים של ה-BBC.

 דיסקוגרפיה 
אלבומי סולו
 No More Forever (Trailer, 1972)
 Kist o' Gold (Trailer, 1976)
 Coppers and Brass (Topic, 1977)[36]
 Gaughan (Topic, 1978)
 Handful of Earth (Topic, 1981)
 A Different Kind of Love Song (Celtic Music, 1983)
 Live in Edinburgh (Celtic Music, 1985)
 True and Bold: Songs of the Scottish Miners (STUC, 1986)
 Call It Freedom (Celtic Music, 1988)
 Sail On (Greentrax, 1996)
 Redwood Cathedral (Greentrax, 1998)
 Outlaws and Dreamers (Greentrax, 2001)
 Prentice Piece (Greentrax, 2002) (compilation)
 The Definitive Collection (High Point, 2006) (compilation)
 Lucky for Some (Greentrax, 2006)
 Gaughan Live! at the Trades Club (Greentrax, 2008)
 Dick Gaughan – The Harvard Tapes (Greentrax, 2019)[37]

The Boys of the Lough
 The Boys of the Lough (Trailer, 1973 and reissued on Shanachie)

Five Hand Reel
 Five Hand Reel (Rubber, 1976)
 For A' That (RCA, 1977)
 Ebbe, Dagmar, Svend og Alan (Sonet, 1978) (Alan Klitgaard with Five Hand Reel)
 Earl o' Moray (RCA, 1978)

Clan Alba
 Clan Alba (Clan Alba Productions, 1995)

שיתופי פעולה
 Songs of Ewan MacColl (Rubber, 1978) (with Dave Burland and Tony Capstick)
 Folk Friends 2 (Folk Freak, 1981) (with various artists)
 Parallel Lines (Folk Freak, 1982) (with Andy Irvine)
 Fanfare for Tomorrow (Impetus, 1985) (with Ken Hyder)
 Woody Lives!: a Tribute to Woody Guthrie (Black Crow, 1987) (with Bert Jansch, Rab Noakes, Rory McLeod, Rod Clements and Ray Jackson)

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:אמני RCA רקורדס
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:ילידי 1948