נשים ביפן

נשים ביפן הוכרו כבעלות זכויות משפטיות שוות לגברים לאחר מלחמת העולם השנייה. נשים יפניות קיבלו לראשונה את זכות ההצבעה בשנת 1880, אך הזכות הייתה זמנית והוגבלה לרשויות מקומיות מסוימות. רק בשנת 1945, קיבלו נשים את הזכות להצביע באופן קבוע בכל רחבי יפן.

יוזמות מדיניות מודרניות ביפן נועדו לקדם הן את האימהות והן את השתתפותן של נשים בשוק העבודה, אך מאמצים אלה הניבו תוצאות מעורבות. ציפיות מגדריות מסורתיות, במיוחד עבור נשים נשואות ואימהות, עדיין מעצבות נורמות חברתיות ויוצרות חסמים לשוויון כלכלי בין נשים לגברים במדינה. בעוד שפער ההכנסות המגדרי הצטמצם בהדרגה, הוא עדיין קיים, כאשר נשים מרוויחות פחות מגברים, במיוחד בתפקידי מנהיגות ובתפקידים בשכר גבוה. גורמים כמו הפרדה תעסוקתית, ריכוז נשים במשרות חלקיות או לא קבועות, וקידום מוגבל של קריירת הנשים תורמים לפער זה.

בשנת 2020, שיעור ההרשמה של נשים יפניות לתיכון היה 95%, זהה לזה של גברים יפנים, ושיעור ההרשמה המשולב לאוניברסיטאות, מכללות ומכללות זוטרות היה 58%, גבוה ב-1% מזה של הגברים, שעומדים על 57%. למרות השכלה גבוהה יותר, ציפיות חברתיות בנוגע לטיפול רפואי עדיין משפיעות על התקדמות הקריירה של נשים ועל איזון בין עבודה לחיים פרטיים. כתוצאה מכך, בעוד שההתקדמות האקדמית ניכרת, אי שוויון מגדרי משמעותי נותר בהיבטים שונים של החברה היפנית.

תוחלת החיים של נשים יפניות היא 87.14 שנים, הארוכה ביותר בקרב נשים בעולם, 6 שנים יותר מזו של גברים יפנים, שתוחלת חייהם עומדת על 81.09 שנים.

בשנת 2023, יפן דורגה במקום ה-23 מתוך 177 מדינות במדד נשים, שלום וביטחון, המבוסס על 13 תנאים של הכלה, צדק וביטחון. בשנת 2024, יפן דורגה במקום ה-22 מתוך 193 מדינות במדד אי השוויון המגדרי, המודד שוויון בין גברים לנשים בבריאות מינית ורבייה, העצמה והשתתפות כלכלית. מצד שני, יפן דורגה במקום ה-118 מתוך 146 מדינות במדד הפער המגדרי העולמי. יפן נשפטה כבעלת פער מגדרי קטן בחינוך ובבריאות, אך פער גדול בהשתתפות פוליטית וכלכלית, מה שהביא לדירוגה.

 מעבר של תפקידים חברתיים 
המידה שבה נשים יכלו לקחת חלק בחברה היפנית השתנתה לאורך זמן והייתה תלויה במעמדות החברתיים. במאה ה-8, ליפן הייתה קיסרית, ובמאה ה-12, בתקופת הייאן, נשים ביפן יכלו לרשת רכוש על שמן ולנהל אותו בעצמן: "נשים יכלו להחזיק ברכוש, להתחנך, והורשו, אם היו דיסקרטיות (כך במקור), לקחת מאהבים."

מתקופת אדו המאוחרת, מעמדן של הנשים במדינה ירד. במאה ה-17, "אונה דאיגקו", או "למידה לנשים", מאת הסופרת הקונפוציאנית קאיבארה אקן, פירט את הציפיות מנשים יפניות, וקבע כי "טיפשותה של אופייה כה גדולה, עד כי חובה עליה, בכל פרט ופרט, לא לבטוח בעצמה ולציית לבעלה".

בתקופת מייג'י, התיעוש והעיור הפחיתו את סמכותם של אבות ובעלים, אך במקביל, חוק מייג'י משנת 1898 שלל מנשים זכויות משפטיות והכפיף אותן לרצון ראשי משק הבית שלהן.

 ציפיות התנהגותיות 
בראיונות עם עקרות בית יפניות בשנת 1985, מצאו חוקרים כי התנהגות נשית חברתית ביפן עקבה אחר מספר דפוסים של צניעות, סדר וניקיון, נימוס, ציות ועצמאות. הצניעות התרחבה לשימוש יעיל בשתיקה הן בשיחות יומיומיות והן בפעילויות. סדר וניקיון כלל מראה אישי ובית נקי. נימוס, תכונה נוספת, נדרשה מנשים בתפקידים ביתיים ובאירוח אורחים, והורחבה לפעילויות כגון הכנה והגשת תה.

תכונותיה של לברה  להתנהגות נשית פנימית כללו ציות. לדוגמה, היו מצופה מילדים לא לסרב להוריהם. עצמאותן של נשים עודדה משום שנשים נזקקות נתפסו כנטל על אחרים. בראיונות אלה עם משפחות יפניות, לברה מצאה שבנות קיבלו משימות של עזרה בעוד שבנים נטו להישאר לבד עם שיעורי הבית שלהם. עבודתה של לברה ספגה ביקורת על כך שהיא מתמקדת ספציפית בפלח כלכלי יחיד – מעמד יחיד, של נשים יפניות, ולא בחברה היפנית כולה.

אף על פי שיפן נותרה חברה שמרנית מבחינה חברתית, עם תפקידי מגדר בולטים יחסית, נשים יפניות והחברה היפנית שונות למדי מהסטריאוטיפים החזקים הקיימים בתקשורת הזרה או במדריכי טיולים, אשר מתארים את הנשים ביפן כ"כנועות" וחסרות כל הגדרה עצמית. בנוסף, הרעיון שנשים תמיד נשארות בבית כעקרות בית ושהן אינן משתתפות בחיים הציבוריים הוא לא נכון, במציאות, רוב הנשים מועסקות – שיעור התעסוקה של נשים (בגילאי 15–64) הוא 73.3%.

 מעמד פוליטי של נשים 
ממוזער|צ'יקאגה אוגי הייתה הנשיאה הראשונה של בית המועצה והאישה הראשונה שקיבלה את הקורדון הגדול של מסדר פרחי הפאולוניה ואת הקורדון הגדול של מסדר השמש העולה.
בשנת 1880, לנשים ניתנה לראשונה ביפן זכות הצבעה, אם כי באופן מוגבל. ב-8 באפריל 1880, נחקק חוק שהקים מועצות של נציגים נבחרים במחוזות, ערים, וכפרים, ואפשר לכל עירייה לקבוע את כללי הבחירות שלה. כתוצאה מכך, הכפרים קמימאצ'י וקוסקדקה במחוז קוצ'י העניקו לנשים בעלות בתים את הזכות להצביע בנוסף לגברים. זו הייתה הפעם הראשונה שנשים מימשו את זכות ההצבעה ביפן. עם זאת, ב-7 במאי 1884, תוקן חוק זה וזכות ההצבעה הוגבלה לגברים מעל גיל 20 ברחבי המדינה. לנשים ניתנה זכות הצבעה ברחבי המדינה בדצמבר 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר תוקן חוק הבחירות לבית הנבחרים.

כשליט בפועל החדש של יפן, דאגלס מקארתור הורה על ניסוח חוקה חדשה ליפן בפברואר 1946. ארבע נשים היו בקבוצת העבודה, ביניהן ביאטה סירוטה גורדון, שגויסה לתת-הוועדה שהוטל עליה לכתוב את החלק בחוקה המוקדש לזכויות אזרחיות ופוליטיות וזכויות נשים ביפן.

בשנת 1960 מונתה מאסה נקאיאמה לשרת הבריאות והרווחה, והפכה לשרת המדינה הראשונה. בשנת 1993, טקאקו דוי הפכה לאישה הראשונה שכיהנה כיו"ר בית הנבחרים. כחברה בבית היועצים של יפן, צ'יקגה אוגי מילאה מספר תפקידים ממשלתיים חשובים, ביניהם שרת הקרקעות, התשתיות, התחבורה והתיירות. היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה את עיטור הקורדון הגדול של מסדר השמש העולה בשנת 2003, האישה הראשונה שמונתה לנשיאת בית המועצה בשנת 2004, והאישה הראשונה שקיבלה את עיטור הקורדון הגדול של מסדר פרחי הפאולוניה בשנת 2010.

 ייצוג נשי בפוליטיקה 
ממוזער|שיעור הנשים בפרלמנט הלאומי של יפן, 1997–2020|ימין
אחוז הנשים בבית הנבחרים היה 8.4% בבחירות הכלליות של 1946, כאשר נשים קיבלו לראשונה את זכות ההצבעה ברחבי המדינה.

בשנת 1994, יפן יישמה רפורמה בבחירות והנהיגה שיטת בחירות מעורבת שכללה הן מחוזות חד-נציגיים (SMD) המשתמשים בריבוי והן שיטת רשימת מפלגות עם ייצוג יחסי. שיעור המחוקקות בבית הנבחרים גדל מאז הרפורמה. עם זאת, בכל הנוגע לייצוג נשים בפוליטיקה, יפן נותרת מאחורי דמוקרטיות מפותחות אחרות. נכון לשנת 2019, יפן מדורגת במקום ה-164 מתוך 193 מדינות בכל הנוגע לאחוז הנשים בבית בפרלמנט.

בבחירות הכלליות ביפן בשנת 2021, פחות מ-18 אחוזים מהמועמדים (186 מתוך 1051) לבית הנבחרים היו נשים. מתוך 186 מועמדות אלה, 45 נבחרו, המהוות 9.7 אחוזים מתוך 465 המושבים בבית התחתון.

בבחירות לבית המועצה היפני בשנת 2022, מספר שיא של 35 נשים נבחרו לבית היועצים של יפן, הבית העליון של המדינה. גם מספר המועמדות בבחירות הגיע לשיא ועמד על 181.

בבחירות הכלליות ביפן בשנת 2024, נשים זכו ב-73 מושבים, שהם 15.7 אחוזים מתוך 465 המושבים. באותה תקופה, נשים החזיקו ב-61 מושבים בבית המועצה, 25.4 אחוזים מתוך 240 המושבים, ונשים החזיקו ב-19.0 אחוזים מהמושבים בבתי הפרלמנט העליונים והתחתונים. כתוצאה מבחירות אלו, אחוז המושבים המוחזקים על ידי נשים הגיע לשיא של כל הזמנים. ממשלת יפן הציבה לעצמה יעד להגדיל את שיעור הנשים בתפקידי הנהגה ל-30 אחוזים.

לאחר התפטרותו של ראש ממשלת המפלגה הליברלית-דמוקרטית, שיגרו אישיבה, בשנת 2025, נבחרה השרה לשעבר סנאה טאקאיצ'י לרשת אותו, והפכה לראשת ממשלת יפן הראשונה.

נשים יפניות מצליחות יותר בכל הנוגע לפוליטיקה המקומית. נכון לשנת 2015, נשים היוו 27.8% מהאסיפות המקומיות ברבעים המיוחדים של טוקיו, 17.4% בערים ייעודיות, 16.1% בערים כלליות, 10.4% בעיירות ובכפרים ו-9.1% במחוזות. בשנת 2019, שיעור המועמדות בבחירות לאסיפות מקומיות הגיע לשיא של 17.3% בבחירות לאסיפות ערים ו-12.1% בבחירות לאסיפות עיירות וכפרים. בסוף דצמבר 2023, האחוז הגבוה ביותר של חברות מועצה היה 36.2% ברבעים המיוחדים של טוקיו, ואחריו 22.9% בערים ייעודיות. אחוז חברות המועצה היה 19.1% במועצות ערים כלליות, 14.6% במועצות מחוזיות ו-13.6% במועצות ערים/כפרים.

 המפלגה הליברלית-דמוקרטית וייצוג נשי 
ממוזער|200x200 פיקסלים|סאנה טאקאיצ'י
המפלגה הליברלית-דמוקרטית (LDP) הבטיחה להגדיל את נוכחותן של נשים בפוליטיקה היפנית, אך לא השיגה את מטרותיה המוצהרות. בשנת 2003, הביעה ה-LDP מחויבות להשגת ייצוג נשי של 30% בתפקידים פוליטיים ומנהליים עד 2020, בהתאם לנורמות הבינלאומיות. עם זאת, המפלגה עדיין רחוקה ממספר זה. ה-LDP מחפשת לעיתים קרובות מועמדות בעלות ניסיון בביורוקרטיה או בפוליטיקה מקומית, דבר המפלג נשים בחיסרון, שכן הסיכוי שהן היו בתפקידים אלה לפני כן נמוך יותר. ל-LDP יש גם תהליך מועמדות מלמטה למעלה, לפיו המועמדויות הראשוניות מתבצעות על ידי משרדי המפלגה המקומיים. מכיוון שמשרדים מקומיים אלו נשלטים על ידי גברים, או על ידי רשת הבנים הוותיקים, קשה לנשים יפניות להיות מועמדות על ידי ה-LDP. הפסקה מתהליך מלמטה למעלה זה התרחשה בשנת 2005, כאשר ראש הממשלה ונשיא ה-LDP ג'וניצ'ירו קויזומי עצמו הציב נשים בראש רשימות יחסי הציבור. כתוצאה מכך, כל 26 המועמדות של ה-LDP ניצחו. עם זאת, מועמדותה של קויזומי מלמעלה למטה לא שיקפה את סדרי העדיפויות של ה-LDP לשוויון מגדרי, אלא אסטרטגיה פוליטית למשוך קולות על ידי איתות לשינוי. לאחר בחירות אלו, ה-LDP חזרה לתהליך המועמדות מלמטה למעלה. המפלגה בחרה את מנהיגתה הראשונה בשנת 2025, בעקבות ניצחונה של סאנה טאקאיצ'י.

 מפלגות האופוזיציה וייצוג נשים 
ממוזער|טאקאקו דוי|ימין
בשנת 1989, המפלגה הסוציאליסטית היפנית (JSP), מפלגת האופוזיציה השמאלנית הגדולה ביותר באותה תקופה, הצליחה לבחור 22 נשים לפרלמנט. מספר השיא של נשים שנבחרו לפרלמנט כונה "בום המדונה". תחת הנהגתה של טקאקו דוי, ה-JSP הוציאה נשים מחוץ למעגלים הפוליטיים הקונבנציונליים והדגישה את מעמדן כדי להציב את עצמה מול ה-LDP, שהתמודדה עם האשמות בשוחד, שערוריית מין ותדהמה ציבורית ממדיניות מס הצריכה שלה באותה תקופה. כתוצאה מכך, "מדונות" אלה היו עקרות בית טיפוסיות עם מעט מאוד ניסיון פוליטי, אם בכלל. עם זאת, ה-JSP איבדה במהירות מומנטום. בבחירות לבית המועצה ב-1992, רק 4 נשים חברות ב-JSP נבחרו מחדש. ה-JSP גם לא הצליחה לנצל את "בום המדונה" כדי למסד מכסות מגדר עקב סדרי עדיפויות אחרים של המפלגה.

עלייה נוספת במספר הנשים בבית הנבחרים היפני התרחשה בשנת 2009, כאשר המפלגה הדמוקרטית של יפן (DPJ) השתלטה על בית הנבחרים מידי ה-LDP בניצחון מוחץ. מתוך 46 מועמדות שהגישה המפלגה, 40 נבחרו. עם זאת, גם ה-DPJ לא הצליחה לנצל את המומנטום הזה כדי למסד מכסות מגדריות. בעוד שה-DPJ יישמה מספר מדיניות במטרה להגדיל את ייצוג הנשים, ההשפעות של מדיניות זו היו שוליות בלבד. בדומה ל-LDP בשנת 2005, ה-DPJ הציגה מספר רב של מועמדות לא משום שהמפלגה דאגה לשוויון מגדרי, אלא בשל אסטרטגיה פוליטית. למעשה, ה-DPJ חיקתה את האסטרטגיה של ראש הממשלה קויזומי להצביע על רפורמה ושינוי חברתי באמצעות מינוי נשים.

 הסברים לייצוג נשי נמוך 
ניסויי סקרים מראים כי לבוחרים היפנים אין הטיה נגד נשים. במקום זאת, רמות הייצוג הנמוכות של נשים בפוליטיקה היפנית נובעות מהימנעותן של נשים יפניות מלהתמודד על תפקידים. נשים יפניות נוטות פחות להתמודד על תפקידים עקב תפקידי מגדר חברתיים, המכתיבים שנשים צריכות לדאוג לילדים ולמשק הבית. מחקרים מצביעים על כך שנשים יפניות מוכנות יותר להתמודד על תפקידים אם המפלגות מספקות תמיכה במטלות הבית במהלך הקמפיין. מועמדות בגיל הפוריות נוטות להתמודד פחות מגברים במחוזות מפלגתיים ביפן, בניגוד למושבים ברשימת מפלגות, דבר שניתן להסביר על ידי המחויבות הגבוהה יותר לזמן התמודדות במחוזות מפלגתיים. יתר על כן, כאשר נשים יפניות מתחתנות, הן נאלצות לעיתים קרובות לעזוב את ביתן ולעבור לגור עם בעליהן. כתוצאה מכך, נשים יפניות פחות מסוגלות להתמודד לאסיפות מקומיות משום שהן חסרות קשרים עם אזורן.

תפקידי המגדר המונעים מנשים יפניות להתמודד על תפקידים נבחרים התחזקו עוד יותר באמצעות מודל מדינת הרווחה היפני. בפרט, מאז התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, יפן אימצה את מודל "המפרנס הגברי", המעדיף משק בית שבו הבעל הוא המפרנס של המשפחה בעוד שהאישה היא עקרת בית שתלויה בבעלה מבחינה כלכלית. כאשר האישה אינה מועסקת, המשפחה זכאית לשירותי ביטוח לאומי וניכויי מס. בעזרת מערכת זו, המדינה היפנית יכולה להסתמך על עקרות הבית לעבודות הקשורות לטיפול, מה שמפחית את הוצאות המדינה. עם זאת, מודל "המפרנס הגברי" גם ביסס תפקידי מגדר בכך שהוא מספק מסלול חיים מסוים למשפחות, דבר המונע מנשים לקחת חלק בחיים הציבוריים כמו גברים.

 סקסיזם והטרדה בפוליטיקה 
בהינתן הדומיננטיות של גברים בפוליטיקה היפנית, פוליטיקאיות מתמודדות לעיתים קרובות עם אפליה והטרדה על רקע מגדר ביפן. הן חוות הטרדה מצד הציבור, הן דרך המדיה החברתית והן באינטראקציות פנים אל פנים. בנוסף, להטרדה מצד הציבור, הפוליטיקאיות גם חוות הטרדה מצד עמיתיהן הגברים. סקר משנת 2021 גילה כי 56.7% מתוך 1,247 חברות באספה המקומית הוטרדו מינית על ידי מצביעים או על ידי פוליטיקאים אחרים. אף על פי שתיקון חוק EEOL בשנת 1997 שהפך הטרדה מינית במקום העבודה לבלתי חוקי, פוליטיקאיות ביפן לעיתים קרובות אינן זוכות לאותה תמיכה כאשר הן מוטרדות על ידי עמיתיהם הגברים. המפלגה הליברלית-דמוקרטית (LDP) היססה ליישם צעדים נגד הטרדה בתוך המפלגה ולקידום שוויון מגדרי. עם זאת, פוליטיקאיות קולניות של המפלגה כמו סייקו נודה גינו בפומבי את הצהרותיהם הסקסיסטיות של פוליטיקאים גברים.

 חיים מקצועיים 
בשנת 1947 נחקק חוק תקני העבודה, הקובע שכר שווה עבור עבודה שווה, כלומר שעובדת אינה יכולה לקבל שכר שונה מעובד גבר בשל היותה אישה. בשנת 1986 נכנס לתוקף חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, האוסר אפליה בהיבטים כמו פיטורים ופרישה. החוק תוקן בשנת 1997 כדי להיות מקיף יותר, ואוסר אפליה גם בגיוס וקידום. סבב תיקון נוסף בשנת 2006 אוסר גם דרישות עבודה המעניקות יתרון באופן לא פרופורציונלי למגדר אחד על פני אחר, או אפליה עקיפה. עם זאת, נשים נותרו בעמדת נחיתות כלכלית, שכן קיים פער שכר בין עובדים במשרה מלאה לעובדים לא סדירים – כאשר מעסיקים נוהגים להעסיק נשים במשרה חלקית בניגוד למשרה מלאה, מה שמשפיע על הפרשי השכר.

במהלך המאה ה-21, נשים יפניות עובדות בשיעורים גבוהים יותר מאוכלוסיית הנשים העובדות בארצות הברית. פער השכר בין גברים לנשים ביפן הצטמצם עם השנים: בשנת 1989, נשים עובדות הרוויחו רק 60.2% משכר הגברים, אך עד 2021 הפער הצטמצם ל-75.2%. עבור עובדות במשרה מלאה, נשים הרוויחו 77.6% משכר הגברים, כ-10% מתחת לממוצע ה-OECD, בערך כמו בישראל, ובכ-9% גבוה יותר מאשר בדרום קוריאה. נכון לשנת 2020, המקור הגדול ביותר לפער השכר המגדרי הוא ההבדל בתארים, ואחריו ההבדל בוותק, והבדלים אלה נובעים מכך שכמעט 50% מהנשים עוזבות את כוח העבודה כדי להביא ילדים לעולם ולטפל בהם. על פי סקר שערך משרד הבריאות, העבודה והרווחה בשנת 2023, 10.2% מתוך 7,780 החברות שנבדקו אמרו כי קיבלו הן תלונות מעובדות על הטרדה על נטילת חופשה בגין הריון, לידה או טיפול בילדים בשלוש השנים האחרונות.

ליפן יש מסורת חזקה שמצפה מנשים להיות עקרות בית לאחר הנישואין. בנוסף למסורת, השכר משפחתי המוצע על ידי תאגידים שסבסדו בריאות ודיור, בונוסים לנישואין ובונוסים נוספים לכל ילד, ופנסיות לנשים שמרוויחות מתחת להכנסה מסוימת תורמת לדחיפה של נשים לא לעבוד בשוק העבודה ולהיות עקרות בית. כאשר האמהות עובדות בכל מקרה, הן לרוב בוחרות במשרות חלקיות בשכר נמוך בהתבסס על לוח הזמנים של ילדיהן או בעלהן. טיפול במשפחה ובמשק הבית נתפס כתפקיד נשי בעיקר, ונשים עובדות צפויות למלא אותו. עם זאת, בשנים האחרונות מספר הנשים העובדות גדל: בשנת 2022, נשים היוו 44.9% מכוח העבודה של יפן. ביפן יש שיעור גבוה במיוחד של נשים שעובדות במשרה חלקית, רוב הנשים ביפן שעובדות במשרה חלקית הן אמהות.

מספר מדיניות ממשלתיות ופרטיות לאחר מלחמת העולם השנייה תרמו לחלוקת עבודה מגדרית. בנוסף, בשנת 1961, הכנסתן של נשותיהם של גברים עובדים לא הייתה חייבת במס מתחת ל-10,000 דולר. גם לתרבות התאגידית יש תפקיד בנושא, בעוד שגברים רבים צפויים להתרועע עם מנהליהם לאחר ימי עבודה ארוכים, נשים עשויות להתקשות לאזן בין תפקידי גידול ילדים לבין דרישות האירועים החברתיים המחייבים לאחר העבודה.

ישנם כלכלנים הטוענים כי מערכת תמיכה טובה יותר לאמהות עובדות, כגון לוח זמנים קצר יותר של עבודה, תאפשר ליותר נשים לעבוד, מה שיגביר את הצמיחה הכלכלית של יפן. לשם כך, בשנת 2003, ממשלת יפן קבעה יעד ש-30% מתפקידי הממשלה הבכירים יאוישו על ידי נשים. בשנת 2015, רק 3.5% מהממשלה הייתה נשים. מאז הממשלה קיצצה את יעד היעד מ-30% ל-7%, וקבעה יעד לתעשייה הפרטית העומד על 15%.

 חיי משפחה 
ממוזער|משפחה יפנית כפי שהוצגה במגזין בשנות ה-50
ביפן, ניהול כספי משק הבית הוא תפקיד של הנשים. נשים יפניות שונות באופן משמעותי מהחברה המערבית בכך שהן אחראיות על רוב מטלות הבית וכן על ניהול כספי משק הבית. בדרך כלל, האישה מקבלת את כל הכנסתו של בעלה ונותנת לו כסף כקצבה חודשית. כאשר אישה היא האם, סביר יותר שהיא תנהל את כספי משק הבית, וכאשר היא ובעלה עובדים יחד, סביר פחות שהיא תנהל את כספי משק הבית. על פי דיווח של ה-BBC משנת 2012, נשים מנהלות 74% מכספי משק הבית ביפן. על פי סקר של חברת הביטוח Meiji Yasuda Life שפורסם בשנת 2018, משקי בית יפנים בדרך כלל מנוהלים על ידי האישה. ב-51.6% מהזוגות, האישה היא המנהלת של משק הבית, וב-12.8% מהזוגות, הבעל הוא המנהל. רק ב-4% מהמשפחות הבעל היה האחראי בטיפול בילדים ובחינוך.

התפקיד המסורתי של נשים ביפן הוגדר כ"שלוש כניעות": נשים צעירות נכנעות לאבותיהן, נשים נשואות נכנעות לבעליהן, ונשים מבוגרות נכנעות לבניהן. ניתן לראות גידים של הסדר זה ביפן כיום, שם עקרות הבית אחראיות על בישול, ניקיון וגידול ילדים והן תומכות בבעליהן כדי שיוכלו לעבוד ללא דאגות בנוגע למשפחה, וכן על איזון כספי משק הבית. עם זאת, ככל שמספר משקי הבית בעלי הכנסה כפולה עולה, נשים וגברים חולקים את מטלות הבית, ומחקרים מראים כי הדבר הוביל לעלייה בשביעות רצון של משקי הבית המחלקים את העבודה בדרכים מסורתיות.

משפחות, לפני ובמהלך תקופת מייג'י, הסתמכו על שושלת ירושה פטריארכלית, כאשר אי ציות לראש משק הבית הגברי היה עונש של גירוש מהתא המשפחתי. ראשי משקי בית גברים עם בנות בלבד היו מאמצים יורשים זכרים כדי לרשת אותם, לפעמים באמצעות נישואים בשידוך לבת. ראשי משקי בית היו אחראים על כספי הבית, אך יכלו להאציל סמכויות לבן משפחה אחר או לעובד (שכיר). נשים במשקי בית אלה היו בדרך כלל כפופות לנישואים בשידוך לבקשת הפטריארך של משק הבית, כאשר יותר ממחצית מכלל הנישואים ביפן היו בשידוך עד שנות ה-60. נשים נשואות סימנו את עצמן על ידי השחרת שיניהן וגילוח גבותיהן.

לאחר תקופת מייג'י, ראש משק הבית נדרש לאשר כל נישואין. עד 1908, זה היה חוקי לבעלים לרצוח את נשיהם בשל בגידה. עד שנות ה-30 של המאה ה-20, נישואים בשידוך נמשכו, ומה שנקרא "זיווגי אהבה" נחשבו לנדירים ושערורייתיים במידה מסוימת, במיוחד עבור הבעל, אשר ייחשב "נשי".

עם זאת, החוקה שנכתבה לאחר מלחמת העולם השנייה קבעה את זכותן של נשים לבחור את בני זוגן. סעיף 24 לחוקת יפן קובע:



החוקה יצרה מספר שינויים בתפקידי הנשים במשפחה, כגון הזכות לרשת את בית המשפחה או את האדמה, וזכותן של נשים (מעל גיל 20) להינשא ללא הסכמת פטריארך הבית.

בתקופת מייג'י המוקדמת, נערות רבות נישאו בגיל 16. בתקופה לאחר מלחמת העולם השנייה, גיל הנישואין של נשים עלה ל-23, והמשיך לעלות מאז. הגיל הממוצע לנישואים ראשונים של אישה יפנית עלה בהתמדה מאז 1970, מ-24 ל-29.3 שנים בשנת 2015.

 הזכות לגירושין 
בתקופת אדו, גברים יכלו להתגרש מנשותיהם על ידי הצהרת כוונתם לעשות זאת במכתב. נשים לא יכלו לארגן גירושין באופן חוקי, אך הן יכלו להצטרף למנזרים לנשים בלבד, כמו בקמקורה, לשם גברים לא הורשו ללכת, ובכך הנשים נפרדו מבעליהם בפועל.

אולם, תחת שיטת מייג'י, החוק הגביל את העילות לגירושין לשבעה אירועים: עקרות, ניאוף, אי ציות לחמות, פטפטנות, גניבה, קנאה ומחלה. עם זאת, החוק הציע הגנה לגרושים בכך שהבטיח כי לא ניתן יהיה לגרש אישה אם לא היה לה לאן ללכת. יתר על כן, החוק התיר לאישה לבקש גירושין, כל עוד היא מלווה בקרוב משפחה ממין זכר ויכולה להוכיח נטישה או מאסר של הבעל, הפקרות או מחלה נפשית או גופנית.

בשנת 1898, החוק התיר גם גירושין בהסכמה הדדית של הבעל והאישה. עם זאת, ההנחה הייתה שילדים יישארו עם ראש הבית הגברי. ביפן כיום, ילדים נוטים יותר לחיות עם אמהות חד הוריות מאשר אבות חד הוריים. בשנת 2013, 7.4% מהילדים חיו במשקי בית של אמהות חד הוריות, ורק 1.3% גרים עם אבותיהם החד הוריים. כאשר גירושין ניתנו בתנאים שווים לשני המינים במסגרת החוקה שנכתבה לאחר מלחמת העולם השנייה, שיעורי הגירושין עלו בהתמדה.

בשנת 2015, סעיף 733 בחוק האזרחי של יפן, הקובע כי נשים אינן יכולות להינשא מחדש עד שישה חודשים לאחר הגירושין, תוקן וקוצר ל-100 ימים. האיסור על נישואין מחדש לנשים למשך שישה חודשים נועד בעבר כדי "למנוע אי ודאות בנוגע לזהות האב המשוער החוקי של כל ילד שנולד באותה תקופה". על פי סעיף 772, ילד שנולד 300 יום לאחר הגירושין נחשב כילד חוקי של הבעל הקודם. בפסיקה שניתנה ב-16 בדצמבר 2015, קבע בית המשפט העליון של יפן כי, לאור החוק החדש המחייב 100 ימים לפני נישואים מחדש של נשים, כל ילד שנולד לאחר 200 יום מנישואים מחדש ייחשב כילד חוקי של הבעל הנוכחי, כך שאין בלבול לגבי אבהותו של ילד שנולד לאישה שנישאה מחדש.

ממשלת יפן חשפה את מתווה התיקון לחוק האזרחי של יפן ב-18 בפברואר 2016. תיקון זה מקצר את תקופת הנישואין מחדש של נשים ל-100 ימים ומאפשר לכל אישה שאינה בהריון במהלך הגירושין להינשא מחדש מיד לאחר הגירושין.ממוזער|אם יפנית עם ילדים על גבה, 1947
 שינוי שם משפחה 
החוק האזרחי של יפן דורש מבני זוג נשואים כחוק להיות בעלי שם משפחה זהה. אף על פי שהחוק נייטרלי מבחינה מגדרית, כלומר כל אחד מבני הזוג רשאי לשנות את שמו לשם בן הזוג השני, נשים יפניות אימצו באופן מסורתי את שם המשפחה של בעלהן ו-96% מהנשים ממשיכות לעשות זאת נכון לשנת 2015. בשנת 2015, בית המשפט העליון של יפן אישר את החוק, וציין כי נשים יכולות להשתמש בשמות נעוריהן באופן לא רשמי.

 אימהות 
בעוד שנשים לפני תקופת מייג'י נחשבו לעיתים קרובות כבלתי כשירות בגידול ילדים, תקופת מייג'י ראתה באימהות כמשימה המרכזית של נשים, ואפשרה חינוך נשים למטרה זו. בחברה היפנית, אימהות בדרך כלל שמות דגש חזק על חינוך ילדיהן וצמיחה מוסרית, עם דגש מיוחד על טיפוח ערכים כמו נימוס, כבוד ואחריות. באופן מסורתי והיסטורי נשים היו בדרך כלל אחראיות הן על הורות והן על ניהול ענייני משק הבית במסגרת המשפחה.

קיים ויכוח מתמשך לגבי התפקיד שממלאת השכלת נשים בירידה בשיעור הילודה ביפן. שיעור הפריון הכולל ביפן עומד על 1.4 ילדים לאישה.

מדיניות הממשלה להגדלת שיעור הילודה כוללת חינוך מוקדם שנועד ללמד אזרחים ולהכין אותם להיות הורים. חלק מהמבקרים של מדיניות זו סבורים כי דגש זה על שיעור הילודה אינו עולה בקנה אחד עם הכרה מלאה בשוויון נשים ביפן.

 השכלה 
ימין|ממוזער|נערות מתבגרות קוראות ספרים, "ערב קיץ לצד האגם" (1897) מאת פוג'ישימה טאקג'י
עם התפתחות החברה, יותר ויותר בנות הולכות למכללות כדי לקבל השכלה גבוהה. כיום, יותר ממחצית הנשים היפניות הן בוגרות מכללות או אוניברסיטאות. שיעור החוקרות ביפן הוא 14.6%.

חינוך מודרני לנשים החל ברצינות במהלך קמפיין המודרניזציה של תקופת מייג'י. בתי הספר הראשונים לנשים החלו בתקופה זו, אם כי נושאי החינוך היו מגדריים מאוד, כאשר נשים למדו אמנויות של מעמד הסמוראים, כגון טקסי תה וסידורי פרחים. קוד החינוך משנת 1871 קבע כי יש לחנך תלמידים "ללא כל הבחנה של מעמד או מין". אף על פי כן, לאחר 1891 התלמידים הופרדו בדרך כלל לאחר כיתה ג', ובנות רבות לא המשיכו את לימודיהן מעבר לחטיבת הביניים.ממוזער|בית ספר תיכון לבנות בתקופה המוקדמת, 1939בסוף תקופת מייג'י, היה בית ספר לנשים בכל מחוז ביפן, שנוהל על ידי שילוב של גורמים ממשלתיים, מיסיונרים ופרטיים. עד 1910, מעט מאוד אוניברסיטאות קיבלו נשים. סיום הלימודים לא היה מובטח, שכן לעיתים קרובות נשים הוצאו מבית הספר כדי להינשא או ללמוד "עניינים מעשיים".
צורוקו הרגוצ'י, הייתה האישה הראשונה ביפן שקיבלה תואר דוקטורט, עשתה זאת בארצות הברית, שכן אף מוסד מתקופת מייג'י לא איפשר לה לקבל את הדוקטורט שלה ביפן. היא ונשים אחרות שלמדו בחו"ל וחזרו ליפן, כמו יושיוקה יאיוי וטסודה אומקו, היו בין הגל הראשון של מחנכות נשים שהובילו את הדרך לשילוב נשים באקדמיה היפנית.

לאחר 1945, כיבוש בעלות הברית ביקש לאכוף חינוך שווה בין המינים. זה כלל המלצה בשנת 1946 לספק חינוך חובה לשני המינים עד גיל 16 בבתי ספר משותפים. עד סוף 1947, כמעט כל חטיבות הביניים ויותר ממחצית מבתי הספר התיכוניים היו בתי ספר משותפים לשני המינים.

בשנת 2012, 98.1% מהתלמידיות ו-97.8% מהתלמידים הגברים הצליחו להגיע לתיכון. מתוכם, 55.6% מהגברים ו-45.8% מהנשים המשיכו בלימודי תואר ראשון, אם כי 10% מהבוגרות הללו למדו במכללה זוטרה.

 תרבות 
שמאל|ממוזער|דיוקן של איצ'יו היגוצ'י, סופרת חלוצה, על שטר של 5000 יין
ימין|ממוזער|הונו (להבה), אחת מיצירותיה של אומורה שואן, האישה הראשונה שקיבלה את אות מסדר התרבות.
בתקופת הייאן (794–1185), תרבות החצר פרחה ונשים יפניות היו פעילות כסופרות. מורסקי שיקיבו, שכתבה את "מעשה גנז'י", וסיי שונגון, שכתבה את "ספר הכרית", מפורסמות במיוחד. בתקופת קמקורה (1185–1333), כאשר מעמד הסמוראים תפס את השלטון, המערכת הפטריארכלית זכתה לכבוד ופעילותן של סופרות שוב ירדה.

רק בתקופת מייג'י (1868–1912) חזרו סופרות לפעילות. הסופרות הבולטות ביותר בתקופה זו היו איצ'יו היגוצ'י ואקיקו יוסאנו, כאשר דיוקנה של היגוצ'י שימש על שטר של 5,000 יין. יוסאנו השתמשה בחושניות נשית כנושא יצירותיה והשפיעה על התנועה לשחרור הנשים ביפן. בשנת 1891 פרסמה שימיזו שיקין את "קווארה יוביווה" (הטבעת השבורה), המכונה לעיתים קרובות הרומן הפמיניסטי הראשון של יפן, ובשנת 1889 משכה קימורה אקבונו תשומת לב בזכות תיאורה של נשים מתקדמות ב"פוג'ו נו קגאמי" (דוגמה מצוינת לנשים). בשנת 1911 פרסמה היראצוקה ראיצ'ו את "סייטו" (גרב כחול), כתב העת הספרותי הראשון שנכתב על ידי נשים, שאליו תרמו סופרות רבות. למגזין זה הייתה השפעה רבה על תנועת שחרור הנשים ביפן. מאוחר יותר, פרסמו המעורבים בסייטו את "ניונין גייג'וטסו" (אמנויות נשים), ופעילותן של סופרות הפכה לפעילה יותר.

בשנת 1948, ציירת הניהונגה (ציור בסגנון יפני), אומורה שואן הפכה לאישה הראשונה שקיבלה את אות מסדר התרבות.

 דת 
מאסטרת הזן הראשונה ביפן הייתה הנזירה היפנית מוגאיי ניודאי (נולדה ב-1223 ונפטרה ב-1298).

בשנת 1872, פרסמה ממשלת יפן צו (4 במאי 1872, צו 98 של מועצת המדינה הגדולה) הקובע כי "כל מנהג שנותר של הדרת נשים מאדמות מקדשים יבוטל באופן מיידי, וטיפוס הרים למטרות פולחן וכו' יהיה מותר". עם זאת, לנשים ביפן כיום אין גישה מלאה לכל המקומות הללו.

בשנת 1998 החלה האספה הכללית של ניפון סיי קו קאי (הכנסייה האנגליקנית ביפן) להסמיך נשים.

 בריאות 
ממוזער|קנה טנאקה|261x261 פיקסלים
בגיל 87, תוחלת החיים של נשים יפניות היא הארוכה ביותר בעולם. קנה טנאקה חיה 119 שנים ו-107 ימים, מה שהופך אותה לאדם השני בעל תוחלת החיים הארוכה ביותר בכל הזמנים.

הפלות ביפן הן חוקיות תחת הגבלות מסוימות. המספר בשנה ירד ב-500,000 מאז 1975. עם זאת, מתוך 200,000 ההפלות המבוצעות בשנה, 10% מהן נעשות בנשים מתבגרות, מספר שעלה מאז 1975.

 יופי 
תעשיית הקוסמטיקה היפנית היא השנייה בגודלה בעולם, ומגלגלת למעלה מ-15 מיליארד דולר בשנה. השוק החזק למוצרי יופי נקשר לערך המיוחס למשמעת עצמית ולשיפור עצמי ביפן, שם הגוף נשלט באמצעות קאטה, פעולות חוזרות ונשנות השואפות לשלמות, כמו קידה. בתקופת הייאן, סטנדרט היופי היפני היה: שיניים כהות, מעט שומן גוף וגבות צבועות ומגולחות.

לתאגידי יופי היה תפקיד ביצירת סטנדרטים עכשוויים של יופי ביפן מאז תקופת מייג'י. לדוגמה, חברת הקוסמטיקה היפנית שיסיידו פרסמה מגזין, Hannatsubaki, עם עצות יופי לנשים תוך הדגשת תסרוקות ואופנה עכשווית. "הנערה המודרנית" של יפן שלפני מלחמת העולם השנייה הלכה בעקבות האופנה המערבית כפי שסוננה דרך מדיה יפנית.

סקרים רבים מצביעים על כך שנשים יפניות דואגות מ"השמנה, גודל החזה, ושעירות" הדמות האידיאלית של אישה יפנית היא בדרך כלל שברירית וקטנה. אידיאלים יפניים של יופי מעדיפים תווי פנים קטנים ופנים צרות. עיניים גדולות זוכות להערצה, במיוחד כאשר יש להן "עפעפיים כפולים".ימין|ממוזער|אישה לבושה בקימונואידיאל נוסף הוא עור חיוור. עור שזוף נקשר היסטורית למעמד הפועלים, ועור חיוור לאצולה. נשים רבות ביפן נוקטות באמצעי זהירות כדי להימנע מהשמש ולשמור את העור שלהן חיוור.

עד שנות ה-70, "חמידות" התפתחה כאסתטיקה רצויה, אותה קישרו חוקרים מסוימים לפריחה של חוברות קומיקס שהדגישו נערות צעירות למראה. בעוד שדמויות אלו כללו בדרך כלל עיניים גדולות יותר, מחקרים מצביעים על כך שזה לא היה סטנדרט מסורתי של יופי ביפן, הוא לא היה מועדף במחקר הרפואי ותואר כ"מכוער" על ידי חוקרי קוסמטיקה מתקופת אדו.

לבוש הוא מרכיב נוסף בסטנדרטים של יופי לנשים ביפן, במיוחד באסתטיקה מסורתית. נשיות היא גורם משמעותי, לכן, ורוד, אדום, קשתות וקישוטים נמצאים בבגדיהן של הנשים. קימונו, גלימות משי באורך מלא, נלבשות על ידי נשים באירועים מיוחדים. דוגמאות מסורתיות לנשים כוללות זנים רבים של פרחים הנמצאים ביפן וברחבי אסיה כגון פרחי דובדבן, שושנים, חרציות ופרחי קמליה יפנית. ישנם מעסיקים הדורשים מעובדותיהם לנעול נעלי עקב גבוהות ואוסרים על ענידת משקפיים לנשים.

 אמצעי מניעה ומיניות 
ממוזער|350x350px|אחוז הלידות לנשים לא נשואות במדינות נבחרות, 1980 ו-2007. כפי שניתן לראות באיור, יפן לא עקבה אחר המגמה של מדינות מערביות אחרות של ילדים שנולדו מחוץ לנישואין באותה מידה.
ביפן, גלולת המניעה אושרה לשימוש בשנת 1999, הרבה יותר מאוחר מאשר ברוב מדינות המערב. השימוש בגלולה עדיין נמוך, כאשר זוגות רבים מעדיפים להשתמש בקונדומים. המיניות ביפן התפתחה בנפרד מבאסיה היבשתית. עם זאת, לידות מחוץ לנישואין נותרות נדירות ביפן.

 חוקי הגנה 
 אלימות במשפחה 
ביפן, סכסוכים במשפחה נתפסו באופן מסורתי כתוצאה מרשלנות או תמיכה לקויה מצד האישה. לכן, התפרצות של בן זוג יכולה להיות מקור לבושה לאשתו או לאמו של הגבר בו הן אמורות לטפל. מכיוון שהתעללות בנשים עלולה להזיק למשפחתה של הנפגעת, התערבות משפטית, רפואית וחברתית בסכסוכים במשפחה הייתה נדירה.

לאחר גל של מחקרים במהלך שנות ה-90, יפן העבירה בשנת 2001 את חוק מניעת אלימות בין בני זוג והגנה על קורבנות. החוק התייחס לאלימות במשפחה כ"הפרה של העיקרון החוקתי של שוויון זכויות בין המינים". חוק זה קבע צווי הגנה מפני בני זוג מתעללים ויצר מרכזי תמיכה בכל מחוז, אך למרות החוק נשים עדיין מהססות לדווח על התעללות לרופאים מתוך בושה או חשש שהדיווח ישותף עם המתעלל. סקר משנת 2001 הראה כי אנשי מקצוע רבים בתחום הבריאות לא הוכשרו להתמודד עם אלימות במשפחה והאשימו נשים שפנו לטיפול.

בשנת 2013, 100,000 נשים דיווחו על אלימות במשפחה. מתוך 10,000 שנכנסו למעצר מגן במקלט, כמעט מחצית מהן הגיעו עם ילדים או בני משפחה אחרים.

 הטרדה 
חוקים נגד הטרדה נחקקו בשנת 2000 לאחר תשומת הלב התקשורתית לרצח סטודנט באוניברסיטה שהיה קורבן של הטרדה. עם כמעט 21,000 דיווחים על הטרדה בשנת 2013, 90.3% מהקורבנות היו נשים ו-86.9% מהפושעים היו גברים. חוקים נגד הטרדה ביפן הורחבו בשנת 2013 וכללו הטרדה באמצעות דואר אלקטרוני, לאחר רצח צעירה שדיווחה על הטרדה כזו למשטרה בשנת 2012. מספר הדיווחים למשטרה במקרים הקשורים להטרדה המשיך לרדת בין השנים 2017 ל-2022, אך בשנת 2023 מספר הדיווחים גדל לראשונה מזה שש שנים, לסך של 19,843.

 סחר בנשים 
ממוזער|מכוניות נוסעים לנשים בלבד הוצגו כדי להילחם במישוש ובהטרדה מינית.
נשים וילדות יפניות וזרות היו קורבנות של סחר בבני אדם ביפן. הן נאנסות בבתי בושת ובמקומות אחרים וחוות טראומה פיזית ונפשית. יפן חוותה ביקורות בנוגע למאבקה בסחר בנשים מכיוון שחסרים חוקים שיאכפו את הנושא באופן רציני.

 תקיפה מינית 
סקרים מראים כי בין 28% ל-70% מהנשים נפגעו ממישוש בקרונות רכבת. חלק מחברות הרכבת ייעדו קרונות נוסעים לנשים בלבד אם כי אין עונשים על גברים הנוסעים בקרון כזה. מישושים יכולים להיענש בעד שבע שנות מאסר או קנסות של קצת פחות מ-500 דולר."Japan Tries Women Only Train Cars to Stop Groping: Tokyo Subway Experiment Attempts to Slow Epidemic of Subway Fondling" An ABC News article.

השימוש במכוניות לנשים בלבד ביפן ספג ביקורת מנקודות מבט שונות. יש הטוענים כי נוכחותן של המכוניות הופכת נשים שבוחרות לא להשתמש בהן לפגיעות יותר. תגובות ציבוריות כוללות לעיתים את הטענה שמכוניות לנשים בלבד הן צעד רחוק מדי בהגנה על נשים. חלק מהאקדמאים טענו כי המכוניות מטילות את נטל ההפרדה החברתית על נשים, במקום לבקש ענישה של פושעים. ביקורת נוספת מציעה כי המכוניות שולחות את המסר שגברים יוצרים סביבה מסוכנת לנשים, שאינן יכולות להגן על עצמן.

 גיישה 

ממוזער|גיישה במיאגאווה-צ'ו, קיוטו|300x300 פיקסלים
גיישה היא בדרנית יפנית מסורתית המשמשת כמארחת וכישוריה כוללים ביצוע אמנויות יפניות שונות כגון מוזיקה קלאסית, ריקוד, משחקים, הגשת תה ושיחה, בעיקר כדי לבדר לקוחות גברים. תוכנית ההכשרה מתחילה מגיל צעיר, בדרך כלל בגיל 15, ויכולה להימשך בין שישה חודשים לשלוש שנים.

גיישה צעירה באימונים, מתחת לגיל 20, נקראת מאיקו. מאיקו (שפירושו המילולי "נערת רוקדת") היא גיישה מתלמדת, ושלב זה יכול להימשך שנים. מאיקו לומדת מהמנטורית הבכירה שלה. לאחר מכן, בסביבות גיל 20–22, המאיקו מקודמת לגיישה מן המניין בטקס הנקרא אריקה (סיבוב הצווארון).

 ראו גם
 הינה מאצורי
 שוג'ו

 קישורים חיצוניים 

 חוק שוויון הזדמנויות תעסוקה יפני
 תוכנית הלימודים "מגדר ומיניות ביפן" מאת פרופסור ג'פרי ט. הסטר

 הערות שוליים 

קטגוריה:נשים לפי מדינה
קטגוריה:נשים ביפן
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו