סלון קיטי

סלון קיטי (גרמנית: Salon Kitty) היה בית בושת ברלינאי יוקרתי ששימש את שירות המודיעין הנאצי, האס דה במהלך מלחמת העולם השנייה.

בית הבושת, שנפתח בתחילת שנות ה-30 על ידי קתרינה "קיטי" שמידט, נרכש ב-1939 על ידי קצין האס אס הבכיר ריינהרד היידריך ונוהל על ידי יד ימינו ויועצו הקרוב, ולטר שלנברג. הרעיון מאחורי ניהול בית הבושת היה לפתות בכירים גרמנים ודיפלומטים זרים באמצעות אלכוהול ונשים כדי שיחשפו סודות או יביעו את דעותיהם הכנות בכל הקשור למלחמה ולשלטון הנאצי. בין האורחים הבולטים של בית הבושת ניתן למנות את היידריך עצמו, את הקצין יוזף דיטריך, שר החוץ האיטלקי, גליאצו צ'אנו ושר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס. הסלון נאלץ לעבור למקום אחר לאחר תקיפה אווירית ב-1942, אך בסופו של דבר, ככל שהמלחמה התקדמה, הפרויקט איבד את חשיבותו עקב ירידה חדה במספר הלקוחות.

 היסטוריה 
בשנות ה-30 של המאה ה-20, פעל "סלון קיטי" כבית בושת יוקרתי בשכונת שרלוטנבורג, שנחשבה למרכז חיי הלילה של ברלין באותם ימים. בין לקוחותיו נמנו דיפלומטים זרים, תעשיינים בכירים, פקידי ציבור בכירים ובכירי המפלגה הנאצית. מנהלת בית הבושת והסרסורית המרכזית הייתה קתרינה זמיט, הידועה יותר בשם קיטי שמידט.

שמידט הבריחה את רוב הונה לבנקים בריטיים. כאשר ניסתה לבסוף לברוח מגרמניה ביוני 1939, סוכני האס דה עצרו אותה בגבול ההולנדי ולקחו אותה למטה הגסטפו. שם היא תוחקרה על ידי ולטר שלנברג, שעבד באותה תקופה במחלקת המודיעין המסכל של האס דה. הוא הציב לה אולטימטום: לשתף פעולה עם הנאצים או להישלח למחנה ריכוז.

השימוש ב"סלון קיטי" למטרות ריגול היה רעיון של ריינהרד היידריך והרעיון היה לארח דיפלומטים זרים, תעשיינים בכירים ומרגלים, תוך שימוש במשקאות אלכוהולים ונשים כדי לגרום להם לחשוף סודות ומידע אינטימי. תשעת חדרי "הסלון" הורחבו ושופצו ונחשבו למפוארים למדי. שלנברג התקין מכשירי האזנה חשאיים בחדרים וכל השיחות שהתנהלו במרתף "הסלון" הוקלטו ונשמרו.

כדי לקדם את העסק, החלו אנשי האס אס החלו לחפש נשים צעירות ויפות כדי שיעבדו בבית הבושת. במסמך הדרישות לתפקיד נכתב כי דרושות "נשים ונערות אינטליגנטיות, רב-לשוניות, לאומניות". המשטרה הפלילית עצרה עשרות זונות ברלינאיות ובחרה את ה"אמינות ביותר מבחינה רגשית" כסוכנות פוטנציאליות לעבודה בסלון קיטי. הן למדו שפות זרות וקיבלו הדרכה על שיטות לאיסוף מידע מבלי לעורר חשד מצד הלקוחות.

 תקיפה אווירית 
ביולי 1942, הקומות העליונות של הבניין נהרסו במהלך מתקפה אווירית בריטית ובית הבושת נאלץ להיסגר. כאשר נפתח מחדש במצבו המצומצם של הקומה הראשונה בלבד, הלקוחות המעטים שנותרו לא עניינו יותר את הנאצים, הניהול של הסלון הועבר בחזרה לשמידט, עם איום שתשמור על שתיקה בכל הקשור לנושא או שתישא בתוצאות.

שמידט נפטרה בשנת 1954, בגיל 71, מבלי לחשוף את זהותם של אף אחד מלקוחותיה לשעבר. כל 25,000 ההקלטות שהוקלטו בחדרי ומרתף בית הבושת לא נמצאו. על פי מאמר שפורסם ב-2005 בדי טאגסצייטונג, בית הבושת המשיך להתקיים לאחר מלחמת העולם השנייה תחת ניהולם של בנה ובתה של שמידט. בשנות ה-90 הוא הפך לבית למבקשי מקלט, שנסגר זמן קצר לאחר מכן עקב מחאה מקומית נגד הדיירים באזור.

 אורחים בולטים 
סלון קיטי הפך לפופולרי עוד יותר כאשר אורחים נבחרים בצבא ובסגל הדיפלומטי הבכיר קיבלו את "מילת הקוד הסודית" עבור שירות בסלון. אחד הלקוחות היה גליאצו צ'אנו, חתנו של הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני ושר החוץ של איטליה הפשיסטית, שדעותיו הישירות על הפיהרר, אדולף היטלר לא היו חיוביות במיוחד. מבקר בולט נוסף היה גנרל האס אס יוזף דיטריך, שביקש בביקורו את "כל 20 הבנות המיוחדות לאורגיה למשך לילה שלם". מלבדם, גם שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס ביקר בסלון ואף נאמר כי נהנה מ"תצוגה לסבית". גם היידריך עצמו ערך מספר "סיורים", אך במהלך ביקורו נותקו מכשירי ההאזנה.

 בתרבות 
מה שקרה בסלון קיטי נחשף לראשונה בזיכרונותיו של וולטר שלנברג, שפורסמו בגרמניה ב-1956 תחת הכותרת "המבוך". פיטר נורדן הרחיב את הסיפור מאוחר יותר בספרו משנת 1973 גברת קיטי". ספר זה הפך לבסיס לסרט השנוי במחלוקת "סלון קיטי", בבימויו של טינטו בראס ובכיכובם של הלמוט ברגר בתפקיד וולטר שלנברג (ששמה שונה להלמוט ולנברג) ואינגריד טולין בתפקיד קיטי שמידט (ששמה שונה לקיטי קלרמן).

 קישורים חיצוניים 


 הערות שוליים 

קטגוריה:ביון במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ברלין במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:זנות