מיתולוגיה פרוטו-הודו-אירופית

מיתולוגיה פרוטו-הודו-אירופית הוא שם כולל לאוסף המיתוסים והאלים שבהם האמינו הפרוטו-הודו-אירופים, וממנה התפתחו מיתולוגיות רבות שנפוצו ברחבי העולם בקרב עמים הודו-אירופיים. כיוון שאותה המיתולוגיה לא תועדה בכתב, לא ניתן לדעת בוודאות כיצד היא נראתה. לשם שחזורה נוהגים החוקרים להשתמש במיתולוגיה השוואתית, כלומר, באמצעות השוואת המאפיינים הדומים מהמיתולוגיות ההודו-אירופיות השונות, בכל הקשור לאלוהויות ולמיתוסים המופיעים בהן. אם מאפיין דומה מופיע בלמעלה ממיתולוגיה אחת, הרי שהוא מוגדר כבעל מקור פרוטו-הודו-אירופי. זאת, בדומה לאופן שבו נעשה שימוש בבלשנות השוואתית כדי לשחזר את צורתה המשוערת של השפה הפרוטו-הודו-אירופית, שבה דיברו מאמיניה של אותה מיתולוגיה.

במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית רווחה האמונה באלוהויות רבות, שמצאו את דרכן בתרבויות הודו-אירופיות מאוחרות בגלגולים שונים. עם האלוהויות הללו נמנות אל השמיים "דְיֵאוּס" (dyḗus*); בת זוגו, אלת האדמה "דְהֵגְיְהוֹם" (dʰéǵʰōm*); בתו של דיאוס, אלת השחר "חֵוּסוֹס" (h₂éwsōs*); "התאומים השמיימיים", צמד בניו של דיאוס; אל השמש "סֶחוּל" (seh₂ul*); ואל הירח "מֶנוֹט" (meh₁not*). ישנן מספר אלוהויות המופיעות בכמות מוגבלת של תרבויות הודו-אירופיות, כך שאין מוסכמה בקרב החוקרים האם הן אכן נשתייכו במקור למיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית. עם אלוהויות אלה נמנות אלוהות הסער "פֶּרְקְוּנוּס" (perkʷunos*); אלוהות המים "חֶפּוֹם נֵפּוֹטְס" (h₂epom népōts*); ואלוהות האש "אַנְגוֹנִיס" (h₁n̥gʷnís*).

מיתוסים דומים רבים המופיעים בתרבויות הודו-אירופיות למיניהן משוחזרים אפוא גם במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית. עם המיתוסים הללו נמנים סיפור בריאת העולם שבו מופיעות דמויותיהם של שני אחים, כשאח אחד הורג את האח השני ומגופתו של האח השני נוצר יתר העולם; סיפור על מאבקו של גיבור, המסתייע באחד האלים, בנחש בעל שלושה ראשים; סיפורו של העולם הבא, הנשמר על ידי כלב ומופרד מהעולם הזה על ידי נהר; וסיפור הסעתה של אלוהות השמש במרכבה רתומה לכמה סוסים. באשר לאופייה של מיתולוגיה זו רווחו גישות מספר. עם גישות אלה נמנו ביסוס המיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית בבלעדיות על גרמי השמיים, או על המעמדות החברתיים. עם זאת, אף אחת מהגישות הללו אינה בגדר מוסכמה.

מהמיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית התפתחו כאמור מיתולוגיות הודו-אירופיות רבות. עם מיתולוגיות אלה נמנות היוונית, הרומית, הנורדית, הסלאבית, הקלטית, ההינדואית, שממנה התפתחה דת ההינדואיזם, והפרסית, שממנה התפתחה דת הזורואסטריות.

שיטות שחזור
כדי להבין את אופייה, את פשרה ואת מאפייניה העיקריים של המיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית התפתחו כמה שיטות מחקר.

הגישה המטאורולוגית
150px|ממוזער|שמאל|חוקר המיתולוגיה הגרמני מקס מילר, ממצדדיה הבולטים של הגישה המטאורולוגית
גישת המחקר הראשונה שנתפתחה, שכונתה גם בשם "הגישה המטאורולוגית", הניחה כי הפרוטו-הודו-אירופים ביססו את המיתולוגיה שלהם באופן כמעט בלעדי על גרמי השמיים. לדברי המצדדים בשיטת מחקר זו, עם שמותיהן של האלוהויות המגיעות מתופעות הטבע נמנים דְיֵאוּס (dyḗus*), שמשמעותו "שמיים", חֵוּסוֹס (h₂éwsōs*), שמשמעות שמה "שחר", ופֶּרְקְוּנוּס (perkʷunos*), אל הברקים. בנוסף, הגיזרון של המילה "אלף", כינוי לגמד שמוצאם ב, משוחזר לכדי המילה הפרוטו-הודו-אירופית חֵלְבּוֹס (h₂elbʰós*), המתארת את הצבע לבן. המצדדים בגישה זו סבורים שעקב הקשר בין הצבע הלבן לבין אור היום החלו האלפים את דרכם כיצורים אגדתיים בוהקים שסימלו את אור היום. הם אף מביאים טענות שאותה המילה התגלגלה למיתולוגיה ההינדואית, אף על פי שהיא לא שרדה בה זמן רב. אותה הגישה הייתה נפוצה כשחקר המיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית עודנו היה בחיתוליו. עם מצדדיה העיקריים של גישה זו נמנה חוקר המיתולוגיה הגרמני מקס מילר, אבי החקר של המיתולוגיה ההשוואתית. במסגרת עבודתו ניסה מלר לשחזר את אותה המיתולוגיה.

לדברי מילר, הפרוטו-הודו-אירופים ביקשו לספק הסברים לתופעות טבע יומיומיות, לרבות תופעות הטבע שהיו קשורות בגרמי השמיים, כיוון שאלה לא היו מובנות להם דיין. לפיכך מילר סבור היה כי המיתולוגיה שלהם התבססה בעיקר על גרמי השמיים. כך, למשל, את עלות השחר פירשו הפרוטו-הודו-אירופים כהיעלמותה של אלוהות השחר בתוך חיבוקה הרושף של אלוהות השמש. באופן דומה, לדברי מילר, יכולים היו הפרוטו-הודו-אירופים להמשיל את תנועת השמש ברחבי השמיים באופן מטאפורי למסלול חייו של גיבור, ואת מאבקיו השונים למאבק בין היום לבין הלילה. ואכן, לדברי מלר, האטימולוגיה של הגיבור היווני הרקולס נעוצה במילה הפרוטו-הודו-אירופית יֵר (yeh₁r*), שמשמעה "שנה". עובדה זו עשויה לרמז, לדעת מלר, כי התפתחות המיתוס סביב הרקולס נעוץ היה בראשיתו בדימוי פועלו של הרקולס למהלכם של גרמי השמיים. עם זאת, ברבות השנים נזנחה גישה זו, כיוון שעם התפתחות חקר אותה המיתולוגיה נתגלה כי לא ניתן לבסס את כולה על גרמי השמיים באופן בלעדי. כחלק מאותה מגמה, גם השמות של רוב הגיבורים במיתולוגיות ההודו-אירופיות למיניהן אינם קשורים ישירות לגרמי השמיים. משום כך, אף על פי שאחדים מן החוקרים אינם שוללים את שיטת המחקר הזו בכללותה, הסתמכות בלעדית עליה אינו מקובל עוד בחקר המיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית.

הגישה הפונקציונליסטית
150px|ממוזער|שמאל|הפילולוג הצרפתי ז'ורז' דומזיל, ממצדדיה הבולטים של הגישה הפונקציונליסטית
שיטת מחקר שנייה מכונה בשם "הגישה הפונקציונליסטית", והיא מבוססת, רובה ככולה, על הגותו בעלת אותו השם של הסוציולוג הצרפתי אמיל דורקהיים בדבר החלוקה וההיררכיה בין המעמדות בחברה. המצדד העיקרי בגישה הפונקציונליסטית היה הפילולוג הצרפתי ז'ורז' דומזיל. לדברי דומזיל, עשויה לשרור התאמה בין האלוהויות השונים במיתולוגיות ההודו-אירופיות למיניהן לבין המעמדות החברתיים שהיו מקובלים באותן חברות. דומזיל סבור כי בחברות ההודו-אירופיות היו נהוגים שלושה מעמדות מרכזיים: כוהנים, לוחמים וחקלאים. לדבריו, במיתולוגיות הודו-אירופיות שונות ניתן לראות אלוהויות המשתייכות לכל אחד משלושת המעמדות הללו.

במיתולוגיה ההינודאית, וארונה ומיתרה משויכים למעמד הכהונה, אינדרה הוא אל המלחמה והאשווינים קשורים למעמדות הנמוכים. דמותו של האל מיתרה מצאה את דרכה גם לתוך המיתולוגיה הפרסית בכלל ולדת זרטוסתרא בפרט כדמות של אל כוהן. ב ניתן לראות שלוש אלוהויות שביקשו להיבחר על ידי פאריס. הרה הבטיחה לפאריס מלוכה, מה שמתקשר למעמד הכהונה; אתנה הבטיחה לפאריס ניצחונות צבאיים; ואילו אפרודיטה הבטיחה לפאריס פוריות, מה שעשוי להתקשר למעמדות הנמוכים. גם ב ניתן לראות חלוקה לשלושת המעמדות הללו: רומולוס ונומה פומפיליוס, מלכיה הראשונים של רומא, ייצגו את מעמד הכהונה; טולוס הוסטיליוס, מלכה השלישי של רומא, ייצג את מעמד הלוחמים, לנוכח היותו כובש דגול; ואנקוס מארקיוס, מלכה הרביעי של רומא, ייצג את מעמד החקלאים, לנוכח פועלו הרב בביצוע עבודות ציבוריות ברומא. עם זאת, ברבות השנים נזנחה גישתו הפונקציונליסטית של דומזיל בצורתה הטהורה. כך, למשל, תפקיד הכוהן בקרב הדמויות המיתולוגיות חולק לשניים: אחדים שימשו כריבון וכמנהיגות, ואילו אחרים שימשו כעושי משפט. אחד הפגמים המרכזיים שנתעוררו בגישה זו בגרסתה הטהורה היא שלעיתים דמויות שונות מהמיתולגיות ההודו-אירופיות עשויות למלא למעלה מתפקיד אחד, למשל זה של כוהן, של לוחם ושל חקלאי, מה שהופך את החלוקה לבלתי מושלמת לחלוטין.

גישות נוספות
שיטת מחקר שלישית מכונה בשם "הגישה הסטרוקטורליסטית", והיא מושפעת, רובה ככולה, מעבודתו של האנתרופולוג היהודי-צרפתי קלוד לוי-שטראוס בתחום המחקר שלו. לדברי המצדדים בגישה זו, ניתן לראות בתרבויות הודו-אירופיות שונות מערכות זוגיות בינאריות. כך, למשל, ניתן לראות בתרבויות אלה את מוטיב התאומים החוזר, את הדמויות של אבא שמיים לעומת אמא אדמה ואת זוגות המלכים שמלכו זה לצד זה. לפיכך הם סבורים כי המיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית התבססה אף היא בעיקר על מערכות זוגיות בין שני גורמים, כגון שחור ולבן, זכר ונקבה, שמיים וארץ וכן הלאה. עם זאת, בדומה לגישות אחרות, גישה זו אינה מקובלת לחלוטין בתחום המחקר הזה.

שיטת מחקר רביעית מכונה בשם "הגישה הריטאוליסטית", ועם חסידיה הבולטים נמנה האנתרופולוג הסקוטי ג'יימס ג'ורג' פרייזר. המצדדים בגישה זו סבורים אותה המיתולוגיה התבססה, רובה ככולה, על הקרבת קורבנות, לפי סיפור בריאת העולם הפרוטו-הודו-אירופי שבו הקרבת הקורבן מילאה מוטיב מרכזי. עם זאת, גישות אלה נשללות לרוב אף הן, משום שבדומה לגישת המחקר המטאורולוגית לא ניתן לבסס עליה את אותה המיתולוגיה באופן בלעדי.

אלוהויות
פנתאון

250px|ממוזער|שמאל|תחריט של האלים הזורואסטריים אהורא מזדא ומיתרה עם המלך הסאסאני ארדשיר השלישי
הפנתאון הפרוטו-הודו-אירופי הורכב מאלים רבים. רוב האלוהויות במיתולוגיה זו היו קשורות לגרמי השמיים ולתופעות הטבע, כגון השמיים, הארץ, השחר, השמש, הירח, הסערות, האש והמים. לפיכך ניתן להגדיר את הדת הפרוטו-הודו-אירופית כדת פגנית, שבה נעבדו אלוהויות רבות. שמותיהן של האלוהויות התייחסו, לרוב, למושגים שאליהם היו האלוהויות קשורים באופן ישיר. כך, למשל, משמעות שמו של אלוהי השמיים "דְיֵאוּס" (dyḗws*) הייתה, בפשטות, "שמיים", ושל אלוהי האדמה "דְהֵגְיְהוֹם" (dʰéǵʰōm*) הייתה, בפשטות, "אדמה". בפרוטו-הודו-אירופית שתי מילים יכולות היו לתאר מושג אחד, כשלרוב שני שם אחד מתאר את המושג בצורתו החיה, ואילו שם שני מתאר אותו בצורתו הדוממת. כך, למשל, המושג "אש" בא לידי ביטוי בפרוטו-הודו-אירופית בשם החי "אַנְגוֹנִיס" (h₁n̥gʷnís*) ובשם הדומם "פֶּחוּר" (péh₂wr̥*), והמושג "מים" בא לידי ביטוי בשם החי "חֶפּ" (h₂ep*) ובשם הדומם "ווּדְר" (wódr̥*), שממנו נגזרת המילה האנגלית Water. שמותיהם של האלים שנקשרו למושגים מסוימים נגזרו בפרוטו-הודו-אירופית מהמילה המתייחסת לגרסתו החיה של אותו המושג. לפיכך, אפוא, התקיימו באותה המיתולוגיה האלים "אַנְגוֹנִיס" ו"חֶפּוֹם נֵפּוֹטְס" מלשון "חֶפּ", ולא "פֶּחוּר" ו"ווּדְר". בפרוטו-הודו-אירופית הסיומות לזכר "נוֹס" (nos*) ולנקבה "נֶח" (neh₂*) באה במשמעות של "בעלות" על דבר מסוים. בשפות הודו-אירופיות שונות, וכהשלכה מכך גם במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית, שימשו אותן הסיומות לתיאור אלים שהיו קשורים לדבר שהם היו בעליו. כך, למשל, האל הפרוטו-הודו-אירופי "פֶּרְקְוּנוּס" (perkʷunos*) שואב את שמו מהשם הפרוטו-הודו-אירופי לאלון "פֶּרְקוּס" (pérkus*), כך שניתן לפרש את שמו כ"בעל האלון"; אל הסער החתי "תַרְחוּנָּה" שואב את שמו מהשורש "תַרְח", לנצח, כך שניתן לפרש את שמו כ"בעל הניצחון"; אל השמיים היווני אורנוס שואב את שמו מהשורש היווני "גשם", כך שניתן לפרש את שמו כ"בעל הגשם"; וכן הלאה. בשפות אחרות נעשה שימוש במילים שנגזרו מהמילה הפרוטו-הודו-אירופית לאדון, "פּוֹטִיס" (pótis*), במקום בסיומת "נוֹס" (nos*), בתיאוריהם של אלים מסוימים. גם בשלב מוקדם בהתפתחות השפה הפרוטו-הודו-אירופית, כשעדיין לא נתקיים בה מין דקדוקי, נראה שהאלים היו מובחנים לזכרים ולנקבות. ראייה לכך שהיא שאלוהויות הווד-אירופיות קרויות בשמות המתאימים באותן השפות ל"אבא" ול"אמא", ואף בקרב אלוהות השמיים הזכרית ואלוהות הארץ הנקבית במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית הוטמעו הכינויים הללו עוד בשלב מוקדם והושרשו בהם היטב.

אלוהות השמיים

150px|ממוזער|שמאל|סטטר, מעין מטבע יווני עתיק, המתאר את דמותו של זאוס, אל השמיים היווני, עוטר זר דפנה לראשו
אל השמיים הפרוטו-הודו-אירופי קרוי בשם דְיֵאוּס (dyḗus*), ומקור שמו מגיע בפשטות מהמילה הפרוטו-הודו-אירופית לתיאור המושג "שמיים" או "אור היום". מאותו השם נגזרים מונחים רבים בשפות לועזיות, כגון המילים באנגלית diety ו-divine שמשמעותן "אלוהות" ו"שמיימי" בהתאמה. בשפות הודו-אירופיות רבות, לרבות באלה שבהן מאותה המילה לא נתפתחה דמות אלוהית נפרדת, נגזרה ממנה המילה המקומית לאחד המושגים "שמיים" או "אל" באופן כללי. כך, למשל, בצרפתית המילה Dieu משמעה "אל". פעמים רבות אותו האל קרוי בשם המורחב דְיֵאוּס פְּחטֵר (dyḗus ph₂tḗr*). המילה הפרוטו-הודו-אירופית "פְּחטֵר" (ph₂tḗr*) משמעה "אבא", כך שניתן לפרש את אותו השם כ"אבא שמיים" או כ"אבינו שבשמיים". בכך ממלא דיאוס פחטר את תפקיד האל האב או אבי האלים במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית, וכן באלו שנתפתחו ממנה. עם האלים ההודו-אירופיים שנתגלגלו מדמותו של דיאוס פחטר ניתן למנות את זאוס היווני, שנקרא בפי היוונים גם בשם "זֶאוּ פָּאטֶר", כלומר, "אבינו זאוס"; יופיטר הרומי; ודְיָאוּס פִּיטָה ההינדואי. העובדה שכל האלים הללו נושאות את הכינוי בשפה המקומית ל"אבא" מאשרר את הטענה שלפיה אלוהות השמיים ההודו-אירופית כונתה בשם זה עוד בראשיתה. אלוהי השמיים ההודו-אירופיים מתוארים בכינויים דומים, כגון "רואה הכול" ו"יודע הכול", מה שעשוי להיות מוסבר לנוכח העובדה שהשורש הפרוטו-הודו-אירופי "וֵּיְד" (weyd*) משמעו הן "לראות" והן "לדעת".

אלוהות הארץ

אלת הארץ או האדמה הפרוטו-הודו-אירופית קרויה בשם דְהֵגְיְהוֹם (dʰéǵʰōm*), שמשמעה בפרוטו-הודו-אירופית, כאמור, "ארץ" או "אדמה". שמה המקובל הנוסף דְהֵגְיְהוֹם מֵחְטֵר (dʰéǵʰōm méh₂tēr*) המילה הפרוטו-הודו-אירופית "מֵחְטֵר" משמעה "אמא", כך שניתן לפרש את תפקידה של דהגיהום מחטר ושל גלגוליה ההודו-אירופיים כ"" או כאמא אדמה בתרבויות ההודו-אירופיות השונות. זאת, בדומה לתכונת האבהות המזוהה עם האל דיאוס פחטר ועם גלגוליו המאוחרים השונים. במיתולוגיות הודו-אירופיות שמה אלוהות הארץ אכן מגיע מהשם לארץ. כך, למשל, במיתולוגיה היוונית מופיעה דמותה של גאיה, שמשמעה "אדמה", והיא כונתה בשם "אם כל האלים" בפי משוררים יווניים. האלה הרומית טרה שואבת את שמה מהמילה הלטינית ל"אדמה". טרה קרויה גם בשם "טֵרָה מָאטֵר", כלומר, "אמא טרה". במיתולוגיה ההינדואית מופיעה דמותו של פְּרִיטְהִיבִי מָאטַה. גם כאן המילה "פְּרִיטְהִיבִי" משמעה "אדמה", ו"מָאטַה" משמעה "אמא". האלה הנורדית יורד שואבת אף היא את שמה מהמילה הגרמאנית ל"ארץ", וניתן לראות את הקרבה בין שמה לבין המילה האנגלית Earth. אלת הארץ הבלטית זֶ'מִינָה שואלת את שמה מהמילה הליטאית זֶ'מֵה, שגם כאן באה במשמעות "ארץ". ניתן אפוא לראות בדוגמות אלה כי זיהויה של אלת הארץ ההודו-אירופית עם תכונת האימהות הייתה קיימת ונוכחת עוד כשהמיתוס בדבר קיומה היה בחיתוליו, בדומה לאלי השמיים במיתולוגיות אלה. עקב הדמיון בין דיאוס לדהגיהום בתיאורים כאבא וכאמא, והקשר הניגודי בין השמיים מחד גיסא והארץ מאידך גיסא, מתוארים דיאוס ודהגיהום כנמצאים בזוגיות. הוא הדין עם גלגוליהם של שני האלים הללו במיתולוגיות ההודו-אירופיות המאוחרות למיניהן. כך, למשל, דיאוס פיטה ופריטהיבי מאטה ההינדואים מתוארים כבני זוג, והם מתוארים בריג ודה כ"הוריהם של כל האלים". גם יורד, אלת הארץ הנורדית, מתוארת כבת זוגו של אודין, אבי האלים במיתולוגיה זו. זאוס וגאיה אמנם לא נחשבים כזוג אלים, אך סיבה זו נובעת מכך שמעמדו של זאוס כאל הזכר הראשוני נדחק במיתולוגיה היוונית לטובתו של אורנוס, שהפך לבסוף לבן זוגה של גאיה. עם זאת, באחת התפילות הרומיות, שמה של האלה טרה מופיע יחד עם שמו של יופיטר. שמה של דהגיהום משוחזר לעיתים גם כפְּלְתְחֵוִּיח (pl̥th₂éwih₂*), שמשמעו בפרוטו-הודו-אירופית הוא "הָרְחָבָה". שם זה מוצא את מקורו בשמותיהן של אלוהויות ארץ הודו-אירופיות אחרות. ואכן, אלוהות הארץ מתוארת במיתולוגיות הודו-אירופיות שונות כרחבה לעיתים קרובות. הן אף מתוארות כאוחזות בכול וכבעלות גוון צבע אפל.

התאומים השמיימיים
200px|ממוזער|שמאל|פסל בדמויותיהם של התאומים קסטור ופולוקס עם סוסים לצידם
בתרבויות הודו-אירופיות שונות מופיע זוג דמויות של תאומים הקשורות לשמיים ולרכיבה על סוסים, והן בדרך כלל מוצגות כבנן של אחד האלים וכרוכבי סוסים. במיתולוגיה היוונית מופיעות דמויותיהם של קסטור ופולוקס, שהיו תאומים מאותה אם, כשפולוקס היה בנו של אבי האלים זאוס. במיתולוגיה ההינדואית מדובר באשווינים, בניו התאומים של סוריה, אל השמש ההינודאי. האשווינים מכונים בריג ודה אף בשם "דִיווֹ נַפָּאטָה", במשמעות של "בני האל". המילה "דִיווֹ" שאולה, כאמור, מאותה מילה פרוטו-הודו-אירופית לאל, "דְיֵאוּס" (dyḗus*), ואילו המילה "נַפָּאטָה" שאולה מהמילה הפרוטו-הודו-אירופית "נֵפּוֹטְס" (népōts*), המשתמשת לתיאור כל צאצא זכר שאינו הבן. באופן דומה, כינויים הנוסף של קסטור ופולוקס הוא "דיוֹסְקוּרִים". כינוי זה שאול אף הוא מהשורש היווני ל"אל". להבדיל מקסטור ופולוקס, האשווינים אינם מופיעים אף פעם בשמותיהם הפרטיים. המילה "אשווינים" בסנסקריט שאולה מהמילה באותה שפה לסוס, אָשְׁוַהָּה. ואכן, האשווינים מתוארים ככאלה הרוכבים על סוסים בעת הזריחה. באופן דומה, קסטור ופולוקס מתוארים במיתולוגיה היוונית כ"רוכבים על סוסים מהירים". הן האשווינים והן קסטור ופולוקס מתוארים כמושיעים בעת צרה. בתרבויות הודו-אירופיות אחרות שוררות עדויות לגלגולים נוספים של האמונה בתאומים השמיימיים: במיתולוגיה הבלטית מופיעות דמויותיהן של התאומים "דְיֵווֹ סוּנֵלִיאָי". את שמם ניתן לפרש הן בתור "בני האלוהים" והן בתור "בניו של דְיֵוָאס", הלוא הוא אבי האלים במיתולוגיה הבלטית. דייו סונליאי מתוארים אף הם כרוכבי סוסים. ההיסטוריון הרומי טקיטוס מציין בחיבורו "גרמאניה" כי השבטים הגרמאניים נהגו לסגוד לצמד אלים אחים, שאותם הם כינו בשם אָלְקִי. באופן דומה, במיתולוגיה האנגלית הקדומה רווחה האמונה בשתי דמויות בשם הֶנְגִיסְט והוֹרְסַה, שסייעו לאנגלו-סקסונים ללכוד את אנגליה. שמותיהם של הנגיסט והורסה נגזרים מהמילים האנגליות Stallion ו-Horse בהתאמה: שתי המילים הללו באות במשמעות של סוס. ניתן להסביר את הקשר בין התאומים השמיימיים במיתולוגיות ההודו-אירופיות למיניהן לבין הרכיבה על סוסים בכך שבני תרבות יאמניה, המזוהים עם דובריה של השפה הפרוטו-הודו-אירופית, ולפיכך גם עם מאמיניה הראשונים של המיתולוגיה ההודו-אירופית ואף מפיציה, היו הראשונים שבייתו סוסים ורכבו עליהם. הקשר בין רכיבה על סוסים רווח מאוד במיתולגיות ההודו-אירופיות השונות, והוא מופיע במיתוסים נוספים שנפוצו בהן.

אלוהויות השמש והירח

250px|ממוזער|שמאל|הליוס, אל השמש היווני, רוכב על מספר סוסים, בבית הכנסת בבית אלפא בישראל
במיתולוגיות הודו-אירופיות רווחת האמונה באלוהויות האחראיות לגרמי השמיים השונים, ובייחוד ל ול. בפרוטו-הודו-אירופית, אלוהויות השמש והירח קרויות בפשטות בשמות המשמשים לתיאור: אלוהות השמש קרויה בשם סֶחוּל (seh₂ul*), ואילו אלוהות הירח קרויה בשם מֶנוֹט (meh₁not*). משמותיהם אלה נגזרו מילים בשפות הודו-אירופיות רבות לשמש ולירח, כגון המילה Moon באנגלית. בתרבויות הודו-אירופיות רבות מכונה השמש כמנורה או כנר, בדרך כלל ככזו השייכת לאל השמיים, דיאוס במקור. עם השפות שנהגו כך נמנות חתית, יוונית עתיקה ואנגלית עתיקה. במיתולוגיה ההינדואית התגלגלה דמותו של סחול לכדי סוריה, ואילו בקרב היוונים הוא כונה בשם הליוס, כתוצאה ממעתק הגאים, שבמסגרתו העיצור של האות סמ"ך דגושה (/s/) הופך לזה של ה"א (/h/). אצל מאמיניהן של המיתולוגיות הרומית והנורדית, קרוי אל השמש בשם סול. בחיבורו אנלים מציין טקיטוס כי השבטים הגרמאניים ערכו פולחן לאלוהות שמש, שאותו הם כינו בשם "סוּנָּה". השבטים הסלאביים ערכו פולחן לדמות שנקראה בשם "סוֹלְנְצֶה צָאר", כלומר, "השמש הצארית". אלוהויות השמש מתוארות בתרבויות ההודו-אירופיות שונות בתיאורים דומים: הן מתוארות כרואות כול וכמשגיחות על האדם. בתרבויות הודו-אירופיות רבות מזוהה אלוהות השמש לעיתים רבות עם הגלגל, והוא אף מופיע כאחד משמותיה הנרדפים או כחפץ השייך לה. הקשר בין השמש לגלגל עשוי לנבוע מצורותיהן הדומות של שני האובייקטים, או עקב תנועתה הקבועה בשמיים, העשויה להידמות לתנועתו של הגלגל. בחלק מתרבויות אלה הפך הגלגל לסמל המתאר את השמש. מיתוס משותף לכל אלוהויות השמש ההודו-אירופיות קשור לדבר הסעתה של אלוהות השמש במרכבה רתומה לכמה סוסים, כמטאפורה לתנועה בשמיים. עדות קדומה למיתוס זה ניתן למצוא בממצא ארכאולוגי שנתגלה ב-1902 בעיר טרוּנְדְהוֹלְם שבהולנד, ומתוארך ל. באותו הממצא ניתן לראות סוס הנושא את השמש במרכבה. לפיכך ניתן לקשור את אותו הממצא הארכאולוגי לשלב מוקדם בהתפתחותו של מיתוס זה, לעת שבה השמש טרם עברה האנשה, והעמים ההודו-אירופיים לא סגדו לאלוהות המזוהה עם השמש, אם כי לשמש עצמה. בנוסף, ניתן למצוא בכך השפעה נוספת של אורח החיים הפרוטו-הודו-אירופי על המיתוסים של מיתולוגיה זו, שמאמיניה היו, כאמור, מבייתיו הראשונים של הסוסים. ניתן, אפוא, לראות כמה מרכזית הייתה הרכיבה על סוסים בחייהם. בתרבויות הודו-אירופיות אחרות המרכבה שעליה רוכבת השמש מוחלפת בסירה.

אלוהות השחר
אלת השחר הפרוטו-הודו-אירופית מכונה חֵוּסוֹס (h₂éwsōs*). אותה המילה שאולה מהשורש הפרוטו-הודו-אירופי "חֵוּס" (h₂ews*) שמשמעו "לבעור", "לזרוח" או "להיצבע באדום". במיתולוגיה ההינדואית מופיעה דמותה כאושאס, אצל היוונים היא מופיעה כאאוס ואצל הרומים היא מופיעה כאורורה. האנגלו-סקסונים מופיעה האלה אֱאוֹסְטְרֵה, שאמנם לא מזוהה באופן מוחלט עם השקיעה, אך מקור שמה זהה ליתר אלוהיות השחר ההודו-אירופיות. כיוון שנהגו לחגוג לכבודה של אאוסטרה לרגל בוא האביב, חג הפסחא, שנחוג אף הוא עם בוא האביב, מכונה באנגלית Easter. ההשערה המקובלת היא שחוסוס הייתה בתו של דיאוס פחטר, אבי האלים הפרוטו-הודו-אירופי. במיתולוגיה ההינדואית אושאס היא אכן בתו של דיאוס פיטה, אבי האלים ההינדואי. בקרב היוונים לא ניתן למצוא הופעה מפורשת של מסורת זו על הכתב, אך המשורר היווני הומרוס מתאר פעמים רבות את אאוס כ"דִיאֲה", מונח שניתן לתרגמו מיוונית כ"שמיימית" או כ"קשורה לזאוס", אבי האלים היווני. הן היוונים והן ההינדואים מתארים את אלות השחר שלהן כמפיצות אור, כחייכניות, כרוקדת, כבעלות צבע צהוב, ומזהים אותן עם פרח הוורד. בהשפעת האגדה על אלוהות השמש, גם אלוהויות השחר ההודו-אירופיות מתוארות כרוכבות על סוסים. הן אושאס והן אאוס מתוארות כבעלות מאהבים רבים הן מקרב האלים והן מקרב בני האדם, כגון טיתונוס מאהבה של אאוס. הן אף מתוארות ככאלה הפותחות מחדש את שערי השמיים בבוקרו של כל יום, ולפיכך ככאלה שאין מזדקנות אף פעם, אם כי נולדות בכל בוקר מחדש.

אלוהות סער
150px|ממוזער|שמאל|פסל של פרון, אל הסער במיתולוגיה הסלאבית
בתרבויות הודו-אירופיות למיניהן קיים אל מזג אוויר נפרד. אף על פי שבכל התרבויות הללו רווחת האמונה באל מסוים האחראי לשמיים, רק בחלק מאותן התרבויות אל השמיים אחראי גם על הסערות והברקים: עם האלים הללו נמנים זאוס היווני ויופיטר הרומי. ההשערה המקובלת במחקר היא שבשתי המיתולוגיות הללו תחילה התקיים אל הסער בנפרד מאל השמיים הראשי, ורק במרוצת הזמן התאחד איתו לכדי אל אחד. אל השמיים ביתר התרבויות מתקיים אפוא כאלוהות נפרדת. ראייה לכך היא שזאוס ויופיטר ירשו חלק מהתכונות האופייניות עם אלוהויות סער הודו-אירופיים למיניהם, כגון הקשר ההדוק בין זאוס לבין עץ האלון ובעלותו של זאוס על הגרזן. במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית שמו של אל הסער הוא פֶּרְקְוּנוּס (perkʷunos*), והיא נגזרת מתוך המילה לאלון, "פֶּרְקוּס" (pérkus*). הסיומת ההודו-אירופית נוֹ (nos*), המחברת בין שתי המילים, באה, כאמור, במשמעות של בעלות, כך שניתן לפרש את השם "פרקונוס" בתור "בעל האלון". הקשר בין אל הסער לאלון נעוץ ברעיון שלפיו האלון הוא העץ הטיפוסי שבו מכה הברק, ובאש הנוצרת ממכת הברק האדם יכול להשתמש ביתר קלות. השערה נוספת בדבר פשר שמו של האל פרקונוס היא ששמו מגיע מהשורש ההודו-אירופי "פֶּרְ" (per*), שמשמעו "תקיפה". אם מקבלים השערה זו כנכונה, הרי שמשמעות השם "פרקונוס" היא אפוא "התוקף". עם זאת, רוב החוקרים נוטים לשלול טענה זו, כיוון שעדויות לאותו השורש במשמעות הנתונה באות בעיקר משפות סלאביות, והוא נעדר את אותה המשמעות בשפות הודו-אירופיות אחרות.

כתוצאה ממעתק הגאים החל בשפות קלטיות, העיצור של האות פ"א דגושה (/p/) הופך לזה של ה"א (/h/). לנוכח מעתק זה, מומחים נוטים לחשוב כי היער ההרקיני, יער מיתולוגי עתיק שנמצא לכאורה בלב אירופה ומופיע למכביר במיתולוגיה הקלטית, מקורו בשמו של פרקונוס, וניתן אפוא לפרש את שמו כ"ביתו של פרקונוס". לפי חוק גרים, המסביר את מעתקי ההגאים בין שפות גרמאניות ליתר השפות ההודו-אירופיות, העיצור של האות פ"א דגושה (/p/) הופך לזה של פ"א רפה (/f/). לנוכח אותו המעתק, בגותית, שפה גרמנית עתיקה, המילה פָאִירְגוּנִי (Fairguni) משמעה "הר", ככל הנראה עקב אותו קשר שיצקו דוברי השפה בין האתר הטבעי לבין האל פרקונוס. היות שהשפות הנורדיות נמנות אף הן עם משפחת השפות הגרמאניות, האל הנורדי פיורגין (Fjörgyn), שמקור שמו בזה של פרקונוס, הושפע גם הוא בשמו מחוק גרים, והפ"א הדגושה הפכה רפה. לפי המיתולוגיה הנורדית, הגם שפיורגין לא הייתה אלוהות הסער בעצמה, והיא זוהתה יותר עם הארץ מאשר עם הסערות והברקים, היא הייתה אמו של תור, שהפך לבסוף לאל הסער הנורדי במקומה.

בהתבסס על האלוהויות השונות שהתפתחו מדמותו, פרקונוס ההודו-אירופי משוער לרוב כאל הנושא גרזן או מקבת: גם פרון, גלגולו הסלאבי של פרקונוס, גם פרקונס, גלגולו הבלטי, גם תַרְחוּנָּה, אל הסער החתי, גם אינדרה, אל הסערות והברקים ההינודאי, גם זאוס, אבי האלים היווני, וגם תור, בנה של גלגולו הנורדי, מתוארים כולם כבעלי גרזן או מקבת. במיתולוגיות ההודו-אירופיות השונות גרזנו של אל הסער מתואר לרוב כבהיר, מתכתי, חד ומפויח. שמה של המיולניר, המקבת שהייתה ברשותו של תור, שאול מאותו שורש של המילה האנגלית Mallet, שמשמעה "פטיש עץ", ויש לה מקבילות נוספות בשפות הודו-אירופיות אחרות. גם פרקונס, אל הסער הבלטי, מתואר לעיתים ככזה המשתמש במקבת המיולניר. אל הסער הנורדי, פרון, אל הסער הסלאבי, אף מתואר ככזה התוקף עם הגרזן שלו במיוחד את עצי האלון, מה שעולה בקנה אחד עם הקשר האטימולוגי בין אלוהות הסער ההודו-אירופית לבין אותו העץ. אלוהויות הסער ההודו-אירופיים בדרך כלל נוהגים להשתמש במקבת שלהם נגד שדים ורוחות רפאים, כשמוטיב הודו-אירופי חוזר הוא השימוש של האל בגרזן כדי להרוג יצור דמוי דרקון. במיתולוגיה יוונית זאוס מביס באמצעות הגרזן את טיפון, ובמיתולוגיה ההינדואית האל אינדרה מסייע להביס את הנחש וישורופה. בשפות הבלטיות ליטאית ולטבית, המילים שתיארו בהתחלה את האל פרקונוס התגלגלו בהדרגה למילים עבור ברק באותן השפות. באתרים אחרים דוברי שפות הודו-אירופיות נמצאו עדויות נוספות לגלגוליו של פרקונוס. באלבנית המילה "פֵּרֶנְדִי" (Perëndi) היא הכינוי הכללי לאל ובמיתולוגיה ההינדואית מופיע האל פרג'ניה. הגם שאל הסערות והברקים המרכזי בקרב ההינודאים הוא אינדרה, ולא פרג'ניה, גם האחרון נושא תפקיד חשוב בכל הקשור למזג האוויר. פרג'ניה מתואר כאחראי על המטרת הגשם על הארץ ועל הופעת הברקים. תפקידיהם של אינדרה ושל פרג'ניה חופפים לעיתים, כך שנראה כי התפתחותם התאולוגית התקיימה בצוותא.

אלוהות אש
150px|ממוזער|שמאל|פסלו של אלוהות האש ההינדואית, אגני, מוצג במוזיאון באוטר פרדש
במיתולוגיות ההודו-אירופיות נפוצו שמות שונים לאלוהויות האש. במיתולוגיה ההינודאית מדובר באגני, שמשמעות שמו בסנסרקיט היא בפשטות "אש". אגני בעל תפקיד חשוב בהינדואיזם, וראייה לכך היא שהוא מוזכר בלמעלה מעשרים מזמורים המופיעים בריג ודה. אגני היה אף אחראי על אש הקמין. ההיסטוריון היווני הרודוטוס מציין כי הפרסים סגדו לאלוהות קרובה בשם "אטאר". בדומה לכך שההינודאים החשיבו את אגני לבנם של דיאוס פיטה ושל פריטהיבי מאטה, אבי האלים והאלה האם במיתולוגיה ההינודאית בהתאמה, כך הוחשב אטאר בדת זרטוסתרא הפרסית לבנו של אהורא מזדא, האל המרכזי באותה הדת. בנוסף, משוער שהמקור האטימולוגי של אטאר קרוב לזה של אגני, וכן אטאר היה אחראי אף הוא לאש הקמין. הגם שהוא אינו האל המקביל בתפקידו לאגני, האל הפייסטוס המופיע במיתולוגיה היוונית ותפקידיו קשורים בנפחות באש, עשוי להקביל לאגני ולאטאר מבחינת היוחסין שלו. בדומה להם, הפייסטוס הוא בנו של זאוס, אבי האלים במיתולוגיה היוונית. אצל הליטאים והלטבים קיים אל בשם "אוּגְנוּס מַאטֵה", כלומר, "אם האש", ששמה מגיע מאותו מקור של "אגני". אלוהות אש אחרת הנפוצה אצלם מכונה בשם "גַבְּיֵה דֵוַּיְטֵה", שמשמעות שמה היא "האש, בתו של אלוהים", בדומה לקשריהם של אגני, אטאר והפייסטוס.

במיתולוגיות הרומית והיוונית קיימות שתי אלוהויות מקבילות לאש הקמין, וסטה והסטיה בהתאמה, שהן דווקא עשויות להקביל לאגני מבחינת תפקדיהן, לרבות אש הקמין. משמעות שמותיהן נבעו מתוך המילים המקבילות באותן השפות לבעירה. הגם שלשמותיהן אין קשר אטימולוגי ישיר לאגני, ייתכן שהן מילאו תפקיד דומה לזה שהוא מילא. הפולחן הנהוג לווסטה התבצע במקדשים עגולים שם הובערה לכבודה אש. באופן דומה, בהודו הועברה אש לכבוד אגני במזבחות עגולות. אם כבתה האש שנועדה. לדברי הרודוטוס, הסקיתים, בני העם ההודו-אירופי הקדום שהיה נפוץ בערבות אירואסיה האמינו אף הם באלוהות אש בשם "טביטי". הגם שהשם טביטי אינו קשור לשמות של אלוהויות אש אחרות במיתולוגיות הודו-אירופיות, האטימולוגיה שלה נעוצה בשורש ההודו-אירופי tep* שמשמעותו "לבעור", וזאת בדומה לווסטה ולהסטיה. עובדה זו עשויה לרמוז כי טביטי מילאה אף היא תפקיד דומה. אחת אלוהויות האש המשניות במיתולוגיה ההינודאית היא טפטי, וייתכן אפוא ששתיהן נבטו ממקור דומה. פרוטו-הודו-אירופית נפוצו שתי מילים מרכזיות ל"אש", אחת, כאמור, בצורתה החיה, והשנייה דוממת. הגרסה החיה של מושג האש קרויה בשם אַנְגוֹנִיס (h₁n̥gʷnís*), ואילו גרסתה הדוממת קרויה בשם פֶּחוּר (péh₂wr̥*). משתי המילים הללו צמחו המילים ל"אש" בשפות הודו-אירופיות שונות. כך, למשל, המילה האיטלקית Igne צמחה מ"אַנְגוֹנִיס", בעוד שהמילה האנגלית Fire צמחה מ"פֶּחוּר". ההשערה המקובלת היא שהשם של אלוהות האש הפרוטו-הודו-אירופית היה "אַנְגוֹנִיס", שכן, כאמור, מהגרסה החיה של מושג מסוים צמחו שמות האלים ההודו-אירופיים הקשורים לאותו המושג. המנהגים הקשורים בפולחנה משוחזרים על סמך אלה של האלוהויות ההודו-אירופיות המאוחרות. אנשים שהצטרפו למשק בית חדש, ובכלל אלה תינוקות שאך נולדו, צריכים היו להיחשף לאש הקמין המיוחס לאנגוניס כמעין מנהג של טהרה. מכאן התגלגל אותו המנהג לתרבויות הודו-אירופיות מאוחרות, ובכלל אלו ההודית, הסלאבית, הבלטית והגרמאנית.

אלוהות מים
שמאל|ממוזער|150px|פסל אבן חול מהמאה ה-12 של אפסארה ממאדהיה פרדש, הודו
במיתולגיות הודו-אירופיות שונות רווחו דמויות נשיות שנפוצו באזורים שוממים בטבע. במיתולוגיה היוונית והרומית מדובר היה בנימפות, הנפוצות ביערות, באגמים, בנהרות ובהרים, אינן בנות תמותה כמו האלים אך חזקות יותר מהאדם, ונהנות לשחק ולרקוד. במיתולוגיה ההינדואית מדובר באפסארות, שתחום תפוצתן ותחביביהן זהים לאלו של הנימפות. הרודוטוס כותב כי בקרב הסקיתים רווחה האמונה כי הם צאצאי הזדווגותו של זאוס עם "בת נהר הדנייפר", כלשונו. במיתולוגיה של האוסטים המים נשלטים על ידי דמות בשם אל בשם דונבטיר. בתו של דונבטיר הייתה, לפי מיתולוגיה זו, בעלת יכולות כישוף תת-מימיות. קשריהן של כל הדמויות הללו לטבע בכלל ולמים בפרט הוביל למסקנה כי הן חולקות מקור משותף עם אלוהיות מים אחרות הנפוצות במיתולוגיות הודו-אירופיות.

במיתולוגיה הפרסית רווחה אלוהות מים בשם "אפאם נפאט" שמשמעות שמה היא "צאצא המים". אותה האלוהות מקבילה לפוסידון היווני, לנפטון הרומי ולווארונה ההינודאי. לפי מזמורי האווסטה, כינוי כולל לכתבי הקודש של דת הזורואסטריות הפרסית, אפאם נפאט מוקף במים שעוברים האנשה לדמות ממין נקבה שמקיפה אותו, מטפחת אותו ושומרת עליו. לא זו בלבד ש"אפאם נפאט" מופיע באווסטה, הוא מופיע אף בריג ודה, כתבי הקודש ההינודאיסטים שנכתבו בסנסקריט. בריד ודה מתואר אפאם נפאט כמי שמסוגל להחזיק אש בתוך מים. במיתולוגיה של הארמנים מופיעה האלוהות והאגן, שנוצרה מקנה אדום שנפל למים, הפך ללהבה וממנה יצאה אותה האלוהות. זאת, בדומה לקשר של אפאם נפאט לאש לפי הריג ודה. קשר נוסף בין אלוהות המים לאש ניתן לראות בדבריו של תיודולף מחווינה, המשורר הנורווגי בן המאה ה-9, שמשתמש בכינוי "סֵוָאר נִיתֵר" (sǣvar niþr), שמשמעו, בדומה למשמעות המקבילה בשפות הודו-איראניות, "צאצא המים", כמילה נרדפת לאש. במיתולוגיה הקלטית רווחת דמותו של נכטאן, שהאטימולוגיה שלו מזוהה עם זו של המילה "נפאט" אצל האל אפאם נפאט, דהיינו, "צאצא". על נכטאן מסופר כי הוא היה בעליה של באר מים שהכה בעיוורון את כל מי שהסתכל לכיוון הבאר שלו. כשאשתו של נכטאן הגיעה אל הבאר מתוך מחשבה שנישואיה לנכטאן לא יגרמו לו לפגוע בה, הכו בה שלושה נחשולי מים כבירים שהובילו ליצירתו של נהר הבויין באירלנד. כינוי דומה לאפאם נפאט ניתן למצוא גם באודיסיאה היוונית, בשם "נֵפּוֹטֵס קַלֶס אֲלוֹסִידְנֵס" (νέποδες καλῆς Ἁλοσύδνης), שמשמעו "ה"נפודס" של הלוסידנה היפה", כש"הלוסידנה" הוא כינוי נרדף לתטיס, אחת הנראידות, נימפות הים במיתולוגיה היוונית. סברה נפוצה היא שהאטימולוגיה של האל נפטון זהה לזו של "נפאט" במשמעות "צאצא", אך טענה זו אינה מוסכמת לחלוטין בקרב החוקרים, שכן חוקרים אחרים גוזרים את השם "נפטון" דווקא מהמילה הפרוטו-הודו-אירופית "נֵבְּהוֹס" (nébʰos*) שמשמעה "ענן". ממילה זו גזורות מילים לענן בשפות הודו-אירופיות רבות, כגון Nuvola באיטלקית ו-Nube בספרדית.

לפיכך משוער כי במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית רווחה דמות בשם חֶפּוֹם נֵפּוֹטְס (h₂epom népōts*) בפרוטו-הודו-אירופית רווחה תחילית כללית בשם "חֶפּ" (h₂ep*) שהייתה קשורה במים ונעשה בה שימוש בדרך כלל במין דקדוקי של נקבה. הגם שמילה זו חלחלה בעיקר לשפות איראניות, השמות למים ולגופי מים ברוב השפות הודו-אירופיות נותרו במין נקבה. באותה השפה, המילה נֵפּוֹטְס (népōts*) משמשת לציון כל צאצא זכר של אדם שאינו בנו. אותה המילה התגלגלה לשפות הודו-אירופיות שונת במשמעות דומה או קרובה, כגון "נכד", "אחיין" או "קרוב משפחה". לפיכך, משמעות השם ""חֶפּוֹם נֵפּוֹטְס" תהיה "צאצא המים". הגם שבראשיתו לא היה לאלוהות המים ההודו-אירופית קשר ישיר לאש, ייתכן שקשר כזה נוצר במרוצת הזמן עקב זיהויו מעת לעת של עם אלוהות האש ההודו-אירופית. ואכן, קשר בין אפאם נפאט לאגני, אלוהות האש במיתולוגיה ההינודאית, בא לידי ביטוי בריג ודה לעיתים קרובות. עם זאת, הקשר ביניהם אינו מחייב, ולעיתים הם מופרדים האחד מהשני בבירור.

אלוהות רוח
מהשורש הפרוטו-הודו-אירופי חְוֵּה (h₂weh₁*) נגזרו שתי המילים הנפוצות לרוח בשפה זו: האחת חְוֵּיוּס (h₂weh₁yús*) והשנייה חְוֵּנְטְס (h₂wéh₁n̥ts*), הנגזרת מצורת הבינוני של שורש זה. צורות אלה שימשה גם, ככל הנראה, כשמן של אלוהות הרוח הפרוטו-הודו-אירופית, שאת שרידיה ניתן לראות בתרבויות שהתפתחו ממנה. כך, למשל, במיתולוגיה החתית הרוח, הקרויה בשם "חוָּאנְטוּס", מופיעה כאחת מכוחות הטבע, אך אין היא באה כאלוהות בפני עצמה, שכן היא חסרה את תווית היידוע המקובלת בכתב היתדות החתי המשמשת לציון אלוהות. בריג ודה ההינודאי מופיעה דמותו של "ואיו", אלוהי הרוח, המכונה גם בשם "ואטה", ומזוהה באופן הדוק עם אינדרה, אלוהי מזג האוויר ההינדואי. במיתולוגיה הנורדית הרוח, הקרויה בשם "וִינְדֵר", מוזכרת גם כשמו של אחד הענקים. במיתולוגיה הסלאבית הרוח, הקרויה בשם "וֶטְרִי", מתוארת כבתו של האל סטריבוג. אחד האלים או הכחות שנסגדו במיתולוגיה הבלטית מכונה בשם "וֵיוֹפָּאטִיס", ומשמעו "אדון הרוח". ויופאטיס מתואר במיתולוגיה זו יצור בעל כנפיים ופנים משני צידי ראשו.

אלוהות גורל
ממוזער|שמאל|250px|פסל בדמותן של שלוש המוירות בגלריה הלאומית הישנה בברלין
חרף הדמיון הרב בכל הקשור לנושא הגורל הבא לידי ביטוי בתרבויות ההודו-אירופיות שונות, המילים לאותו הנושא משתנות מתרבות אחד למשנה, ככל הנראה עקב טאבו שחל על עיסוק בנושאים רגישים כמו זה. עם זאת, בכל אותן התרבויות, ולפיכך גם במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית הגורל מובע באמצעות טווייה, לרוב בידי האלוהויות הייעודיות לכך. המיתולוגיה הקדומה ביותר שבה באה לידי ביטוי תפיסה זו היא זו החתית. במיתולוגיה זו רווחה האמונה באלוהויות שכונו בשם "גוֹלְסות", ששמם נגזר מהמילה החתית לכתיבה. הגולסות מתוארות ככאלה השולטות בגורלו של האדם. בכתבים פולחניים של החתים נכתב כי כשמלך מגיע לחנוכתו של מקדש חדש, הוא קורא לגולסות כך שיאחזו בפלך ויתוו את מסלול חייו העתידי של המלך, המשול לגורלו. הגם שבמיתולוגיה ההינדואית לא קיימת אלוהות נפרדת לגורל, הוא מושווה באחד ממזמורי האתהרוה ודה לאריגי שתי וערב, בדומה לאופן שבו מתוארות הגולסות בקרב החתים.

ההשערה המקובלת היא שבמיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית הגורל בא לידי ביטוי בדמותן שלוש אלוהויות ממין נקבה. לראייה, באיליאדה ובאודיסאה היווניות מופיעות דמויותיהן של ה"מוירות", שלוש אלוהויות הגורל. כינויה של אחת מהן הוא "קְלוֹתֵס" (Κλῶθες), שמשמעו ביוונית עתיקה הוא "המסובבת". המוירות, שבמיתולוגיה הרומית מכונות כ"פרסאות", מתוארות גם בקרב משוררים רומים ככאלה העוסקות בטוויית חוטים. במיתולוגיה הנורדית מופיעות דמויותיהן של ה"נורנות", שגם הן, בדומה למוירות, שלוש אלוהויות גורל. תפקידן של אלוהויות המזל בתרבויות ההודו-אירופיות עשוי להתבטא ביתר שאת בשדה הקרב: משוררים יווניים מתארים את המוירות ככאלה המסתננות לשדה הקרב ותופסות לוחמים בכוח, כדי להביאם אל מותם. במיתולוגיה הנורדית מתוארות הנורנות ככאלה הבוחרות בראש מי מבין הלוחמים ייהרג בקרב ויישלח לוולהאלה, מעין "עולם הבא" שיועד ללוחמים. הנורנות מכונות בנורדית עתיקה בשם "אורד'" (Urðr), ורדנדי (Verðandi) וסקולד (Skuld), שמשמען בנורדית עתיקה הן "זה אשר קרה", "זה אשר קורה" ו"זה אשר יקרה", בהתאמה. באופן דומה, אפלטון מזהה כל אחד משלושת הזמנים: עבר, הווה ועתיד. עובדה זו עשויה להצביע על כך שגם אם הקישור של כל אחת מאלוהויות הזמן לשלושת הזמנים, גם אם מקורו אינו מגיע מלכתחילה מהמיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית, הרי שהוא משותף לכל הענפים האירופיים והמערבים של מיתולוגיות אלה. לשמה של אחת מהנורנות, אורד', קיימות מקבילות רבות בשפות הודו-אירופיות שונות: המילה האנגלית העתיקה השאולה ממקור זהה, Wyrd, באה לרוב במשמעות של כוח המסוגל לחרוץ גורלות; בגרמנית השורש Werden משמעו "להיהפך ל-"; ובסנסקריט הפועל וָארְטַטֵה משמעו "התברר לבסוף". בשפות נוספות מילים מאותו השורש עשויות לבוא במשמעות של כישור או פלך: הוא הדין עם המילה וַרְטַנָה בסנסקריט, המילה וְרֵטֶנוֹ בסלאבית כנסייתית עתיקה, המילה Wirtel בגרמנית תיכונה והמילה Gwerthyd בוולשית. הפילוסוף היווני פלוטרכוס כותב כי נשים גרמאניות נהגו להנתבא התבוננות במערבולות הנהר וקבלת רמזים מזרמים מעגליים. זאת, בדומה למוירות ולנורנות, אף על פי שאותן הנשים לא היו אלוהויות כאמור.

בגרמניה נמצאה צלחת מעוטרות עשוית מתכת שעליה מופיעה דמות, ככל הנראה אלוהות, בעודה אורגת. שירים גרמניים אחדים שחוברו ב מספרים על דמויותיהן של שלוש אחיות הקובעות את מסלול חייו של אדם כבר בעת לידתו. במיתולוגיה הקלטית מסופר על "שבע בנות הים האורגות את החוטים של האנשים החיים באריכות ימים". במיתולוגיה הבלטית מסופר, בדומה למיתולוגיה הקלטית, על שבע אלוהויות טווייה ולא שלוש. לפי אותה המיתולוגיה, כל אחת משבע האלוהויות נוטלת על עצמה תפקיד אחר במלאכת האריגה, ולבסוף הן יוצרות את התכריכים, בגדי הקבורה של כל אדם. במיתולוגיות סלאביות שונות מסופר על דמויות מספר של נשים מבוגרות, ששמן, שמשתנה ממקום למקום, שאול מהמילה המקומית למזל. אותן הדמויות, שמספרן עומד בדרך כלל על שלוש, נוהגות להגיע לעריסה של תינוקות שאך זה עתה נולדו ולקבוע את נתיב חייהם, באמצעות סיבוב הגורל שלו על כישור מוזהב. עובדות אלה עשוית להעיד על התפשטות המיתוס של אלוהויות הגורל גם לאזורים אלו.

מיתוסים
בריאת העולם

250px|ממוזער|שמאל|יימיר, מושא סיפור בריאת העולם הנורדי, יונק מפרה בינקותו
במיתולוגיות הודו-אירופיות שונות רווחת האמונה שהעולם נברא יש מאין. רוב המיתולוגיות הללו משתמשות בפועל אחד המתאר את הבריאה, ששאול מהפועל הפרוטו-הודו-אירופי דֶה (dʰeh₁*), המגיע מלשון "להציב" או "לעשות". כך, למשל, בטקסטים החתיים נאמר על האלים "נֶבִּיס דֶגַן דָאִיר", כלומר, שהם "את השמיים ואת הארץ עשו". בדת זרתוסטרא, האל המרכזי אהורא מזדא מתואר כ"יַא אִימָאם בּומִים אָדַה", כלומר, "זה שאת הארץ עשה". האל ההינדואי דהאטה, שפירוש שמו הוא "העושה", שואב את שמו גם כן מאותה המילה. כתבים הודו-אירופיים עתיקים מציינים במילים דומות את העולם כפי שהוא היה נראה טרם היבראו, כמקום שומם שלא היה בו דבר, זולת יסודות בודדים טרום-בריאתיים המופיעים בחלק מהקטעים:

לפי האגדה ההודו-אירופית, שני בני האדם הראשונים שנוצרו נקראו בשמות מָאנוּ (manu*) ויֵמוֹ (yemo*). השם "מאנו" משמעו "אדם", ומאותו השורש שאולות המילים לאדם באנגלית, Man ו-Human. השם "ימו" משמעו "תאום", ומכינוי זה שאול השם הלועזי Gemini, המשמש לתיאור קבוצת הכוכבים תאומים. לפי סיפור הבריאה הפרוטו-הודו-אירופי, בראשית מאנו וימו חצו את היקום זה לצד זה, וכדי ליצור את העולם המוכר לאדם, הרג מאנו את אחיו ימו. מגופתו של ימו נוצרו יתר בני האדם ותופעות הטבע. לאחר מכן הפך מאנו לכוהן או מנהיג של העולם הקדום, ואילו ימו הפך למלך או מנהיג בעולם המתים. דמויותיהם של מאנו וימו מוצאות הד בתרבויות ההודו-אירופיות השונות: במיתולוגיה הנורדית ימו מופיע כיימיר, שגופתו בותרה על ידי האלים כדי לברוא את בני האדם ותופעות הטבע, בדומה לגורלו של ימו הפרוטו-הודו-אירופי; במיתולוגיה ההינדואית מאנו ימו מופיעים כ"מאנו", מייסדו של החוק הדתי, וכיאמה, והוא האל הראשון שוויתר על האלמוות כדי להביא צאצאים, ובנוסף מופיעה דמותו של פורושה, שמשיערו נוצר הדשא, מדמו נוצרו המים, וכן הלאה; בדת זרתוסטרא ימו מופיע כיימה, האדם הראשון שאליו נגלה אבי האלים אהורא מזדא; במיתולוגיה הגרמאנית מאנו מופיע כ"מָאנוּס" ו"טְוִּיסְטוֹ", שהם, לפי מיתולוגיה זו, אבותיהם של בני העם הגרמאני, כשהשם "טויסטו" קשורה למילה האנגלית Twin; במיתולוגיה הרומית מאנו וימו מופיעים כרומולוס ורמוס, מייסדיה של העיר רומא, וגם כאן מופיע סיפור הריגתו של רמוס בידי אחיו רומולוס. בסיפורי הבריאה הללו מופיעה דמות של בעל חיים המניקה את מאנו ואת ימו בינקותם: אצל הנורדים פרה מניקה את יימיר, ואילו אצל הרומים זאבה מניקה את רומולוס ואת רמוס. בתרבויות ההודו-אירופיות השונות, הדמויות שהתפתחו מזו של ימו ממלאות שני תפקידים עיקריים: האחד של הרמאפרודיט המוליד את בני האדם, והשנייה של ענק שבני האדם נוצרים מגופתו. ניתן ליישב את ההבדל הזה באמצעות ההנחה שלפיה במקור ימו היה מורכב מחלק אחד זכרי ואחד נקבי שמת לבסוף, כך שהוא מילא בחייו ובמותו את שני התפקידים הללו.

הריגת הנחש
250px|ממוזער|שמאל|כד יווני עתיק המתאר את מאבקו של הגיבור הרקולס בנחש הידרה
במיתולוגיה ההודו-אירופית היה נפוץ סיפור שחדר למיתולוגיות ההודו-אירופיות השונות, שבו סופר על נחש בעל שלושה ראשים שגנב פרות מאחד האלים. כדי להשיב לעצמו את הפרות השדודות, שלח האל שנגנבו לו הפרות גיבור כדי להילחם בנחש, ואף סייע לו במלאכתו. במיתולוגיה ההינודאית מדובר היה בדרקון "וִישְׁוַרוּפָּה", שאליו נשלח הגיבור טְרִיטָה אָפְּטִיַה. במיתולוגיה ההינודאית מופיעה סיפור נוסף על נחש אחר בשם וְרִיטְרָה, המוצא את מותו על ידי אלוהי הברקים והסערות אינדרה, שממנו נגנבו הפרות. שמו הנוסף של וריטרה בקרב ההינדואים הוא "אָהִי", שמשמעו בסנסקריט "נחש". במיתולוגיה הנורדית מסופר כי אל הסער תור הצליח להביס את הנחש יורמונגנדר, ולכן תור מכונה בטקסטים נורדיים עתיקים בשם "שוחט הנחש". במיתולוגיה היוונית מסופר שהגיבור הרקולס הביס את הענק בעל שלושת הראשים גריאון באמצעות אלוהי השמש הליוס. על הרקולס מסופר כי במסגרת שתים עשרה המשימות שהוטלו עליו בידי האלים, הוא נאבק ביצורים נוספים. כך, למשל, הוא נאבק בלאדון, דרקון דמוי נחש ששמר על עץ התפוחים המוזהבים שבגן ההספרידות. הוא אף נאבק בהידרה, מעין זוחל תת-מימי מרובה ראשים דמוי נחש. בדת זרתוסטרא הפרסית רווחת אגדה על תחרות שנערכה לצורכי כבוד בין שתי ישויות אלוהיות, האחת ספנטה מניו שמשמעות שמה "רוח מקודשת", והשנייה אהרימן, שמשמעות שמה "רוח רעה". כל אחת מהישויות השתמשה בדמות שתילחם בשבילה: ספנטה מניו השתמש באטאר, שהיה, כאמור, אלוהי האש, ואילו אהרימן השתמש בדרקון בעל שלושה ראשים בשם זהאכ, שיבוש של השם המקורי "אָזִי דַהָאכָּה". באווסטית, השפה הפרסית העתיקה, המילה "אָזִי" משמעה "נחש", והיא שאולה מאותו שורש של המילה בסנסקריט בעלת המשמעות הזהה "אָהִי", המשמשת לתיאורו של הנחש וריטרה. לפי האגדה הזורואסטרית, זהאכ מאיים לחסל את אטאר, אך הלה מתקיף אותו ומאיים לשורפו באש, מה שמוביל אותו להיכנע. אף על פי שדת זרתוסטרא התנתקה מעט מהמיתולוגיה הפרסית הקדם-זורואסטרית, ניתן לראות בסיפור זה שריד לאותה מיתולוגיה, ובפרט לסיפור של המאבק ביצור בעל שלושת הראשים הנפוץ במיתולוגיות ההודו-אירופיות. סיפור דומה המופיע באווסטה מספר על מלחמתו של זהאכ בטריטה אפטיה, שקרויה כאן בשם זהה. במיתולוגיה החתית מופיעה דמותו של אִילּוּיָנְכַה. ההשערה המקובלת היא שהשם החתי שאול אף הוא ממילה שמשמעותה במקור היא "נחש". במיתולוגיה החתית מסופר על מאבקו של אילוינכה בתרחונת, אל הסער האנטולי.

לדברי החוקר הבריטי קלוורט ווטקינס, ניתן לשחר בפרוטו-הודו-אירופית את הביטוי "אֶגְוֵּנְט אוֹגְוִּים" (h₁egʷhént h₁ógʷhim*) שמשמעו "הרג את הנחש", וזאת בהתבסס על הימצאותם של ביטויים שמוצאם מאותם שני השורשים בדיוק, עבור "הריגה" ו"נחש", המופיעים בכל אחד מהסיפורים המיתולוגיים הקשורים בהריגת הנחש. בשחזור המקובל של הסיפור הזה שמו המשוער של של הגיבור הוא טְרִיטוֹ (trito*). שמו של "טריטו" מבוסס על שמו של טריטה ההינדואי, והוא מגיע מהשורש ההודו-אירופי למספר שלוש, שממנו שאולה למשל המילה האנגלית Three. שמו המשוחזר של הנחש הוא אוּגְהִיס (h₁ógʷʰis*) או חְנְגוּהִיס (h₂n̥gʷʰis*), והוא מתבסס על המילה הפרוטו-הודו-אירופית לנחש. ההבדל בין השמות "אוגהיס" ל"חנגוהיס" נעוץ בשאלה האם נתווספה לאותו השם התחילית n̥*, שתכליתה היא לציין שלילה. המילה ל"נחש" בשפות הודו-אירופיות אחדות שאול במקורו מהשם "אוגהיס", ואילו באחרות מהשם "חנגוהיס". שרידים לשם "אוגהיס" ניתן לראות בדמויות נחש הודו-אירופיות רבות: עם דמויות אלה נמנות וריטרה ההינודאי, ששמו הנוסף הוא, כאמור, "אָהִי", כלומר, נחש; זהאכ הזורואסטרי, ששמו הנוסף הוא, כאמור, "אָזִי דַהָאקַה", כשהמילה "אָזִי" משמעה נחש; ואילוינכה החתי, ששמו המשוער מורכב מהלחם בסיסים של המילים הפרוטו-הודו-אירופיות לצלופח, "אִילּוּ" (h₁illu*), ול"נחש", "חנגוהיס" כאמור. כיוון שברוב המיתולגיות האל שסייע לגיבור להביס את הנחש היה אל הסער, הרי שבמיתוס ההודו-אירופי המקורי זהותו המשוערת של אותו האל היא זו של פרקונוס, אל הסער.

חיים לאחר המוות

250px|ממוזער|שמאל|תחריט של נהר הסטיקס, המפריד בין עולם החיים לעולם המתים לפי המיתולוגיה היוונית
בתרבויות הודו-אירופיות שונות ניכרות כמה התייחסויות למוות. חלק מהטקסטים ההודו-אירופיים הקדומים מתארים את המוות באופן מטאפורי כשינה או כמנוחה נצחית, בדומה לכינויו של המוות בשפה העברית כ"מנוחת עולמים". עם טקסטים אלו נמנים אלה ההינדואים שנכתבו בסנסקריט, היווניים, הנורדיים ואלה שנכתבו באנגלית עתיקה. טקסטים אחרים מתארים את המת כמי שסיים את מסע חייו בעולם הזה, כשמצבת הקבורה שלו משמשת עבורו כמעין בית המקשר בין מסע חייו הקודם לבין מסע חייו החדש בבטן האדמה. ביטוי נפוץ נוסף למת בשפות הודו-אירופיות שונות הוא "הצטרף אל האבות", והוא דומה לביטוי בעברית "נאסף אל אבותיו". עדויות לפרשנויות אלה ניתן למצוא באחדות מהוודות, וכן במזמורים יווניים ורומיים. בכל המזמורים הללו מכונה העולם הבא, שאליו מגיע המת, בשם "החושך התחתון". באותן התרבויות העולם הבא מתואר לרוב כביתו של לאחד האלים. במיתולוגיה היוונית הוא מתואר כביתו של זאוס, במיתולוגיה קלטית הוא מתואר כביתו של דון ובמיתולוגיה ההינדואית כזה של יאמה. הוא אף מתואר במרבית אותן התרבויות כמקום שאין ממנו דרך חזרה.

בתרבויות אלה העולם הבא מופרד מהעולם הזה באמצעות נהר. במיתולוגיה היוונית מדובר בנהר הסטיקס, ואילו במיתולוגיה ההינדואית מדובר בנהר הוואיטארנה. באופן דומה, הגיבור היווני המיתולוגי אודיסאוס צריך לעבור אוקיינוס כדי להגיע לאל השאול האדס. לדברי ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס, השבטים הקלטים האמינו כי נשמותיהם של המתים עוברות הלאה דרך הים. בקרב השבטים הגרמניים מדובר היה בגופות, ולא בנשמות. ואכן, מסופר על האל הנורדי בלדר שגופתו הועברה באופן זה. מסיבה זו, המקור האטימולוגי של המילה למצבת קבורה בשפות הודו-אירופיות שאול מהמונח "מקום מעבר", כלומר, מעבר על פני הנהר או הים אל עבר העולם הבא. בתרבויות אחרות קיים גשר, העובר על פני הנהר המפריד בין עולם החיים לבין עולם המתים. כך, למשל, בדת זרטוסתרא מדובר בגשר צ'ינוואט, ובמיתולוגיה הנורדית הגיבור הרמולד עובר גשר כדי להגיע להל, שליטת עולם המתים. במיתולוגיות נוספות במקום גשר מופיע שער המפריד בין שני העולמות. כך, למשל, במיתולוגיה ההינודאית טקס הקבורה מכונה כ"פתיחת שעריו של האל יאמה". במיתולוגיות היוונית והנורדית הכניסה לעולם הבא מזוהה כשער השייך לאל הקשור למוות באותה המיתולוגיה, האדס והל בהתאמה. השער המפריד בין שני העולמות מתואר לרוב כשער חזק ונעול, שיש קושי בפתיחתו. במיתולוגיות אלה מופיעה בדרך כלל דמות של כלב המוצגת כשומרו של עולם המתים, ומוצב לרוב על הנהר המפריד בינו לבין עולם החיים. במיתולוגיה היוונית מדובר בקרברוס, כלבו של האדס, ואילו בזו ההינדואית מדובר בשרווארה, כלבו של יאמה. ההבדל בין השם היווני לשם ההינדואי נעוץ בכך שבפרוטו-הודו-אירופית, האות כ"ף בצורתה המחונככת, כלומר, כ"ף שמייד אחריה באה האות יו"ד (/kʲ/), הופכת לכ"ף רגילה (/k/) ביוונית אך לש"ין (/ʃ/) בשפות ההודיות. לפיכך סבורים החוקרים כי שמו של אותו הכלב במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית היה, אפוא, קְיֵרְבֵּרוֹס (ḱérberos*), ומשמעות שמו באותה השפה היא "המנוקד". גם במיתולוגיה הנורדית מסופר על כלב השומר על הדרך בין העולם הזה לעולם הבא, ובאווסטה לא מדובר בכלב אחד אם כי בשניים.

הנפח והשטן
לפי טענות שהועלו על ידי אנתרופולוגים אחדים, אחד מסיפורי העם הקדומים ביותר הנפוצים באירופה, "הנפח והשטן" מתוארך לתרבויות הודו-אירופיות מתקופת הברונזה, כך שהוא עשוי להתאים בזמן מוצאו ובתקופת מוצאו למיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית. הסיפור עוסק בנפח המוכר את נשמתו לדמות על-טבעית מרושעת. התמורה שהנפח מקבל מהעסקה משתנה בגרסאות שונות, אם כי לרוב הוא משיג כלי עבודה מסוים. לבסוף הנפח מצליח לחזור בו מהעסקה שכרת עם הדמות העל-טבעית, כשהגרסה הנפוצה לכך היא בכך שהנפח מדביק אותו לאחד מכלי העבודה שהשיג. זהותה אותה הדמות העל-טבעית עשויה להשתנות בתרבויות המאוחרות: היא עשויה להיות מזוהה כשטן, כג'יני או כהאנשה של המוות. עם זאת, אין מוסכמה בקרב החוקרים בדבר תיארוכו של סיפור עם זה לתקופה הפרוטו-הודו-אירופית. המתנגדים לטענה זו טוענים כי מילים אחדות המופיעות בסיפור בגרסאותיו השונות, לרבות המילה ל"נפח", אינן ניתנות לשחזר במדויק בפרוטו-הודו-אירופית, ולפיכך אין בהכרח להניח כי הסיפור מקורו הודו-אירופי.

לקריאה נוספת






הערות שוליים

קטגוריה:אנתרופולוגיה של הדת
קטגוריה:דת פרהיסטורית
קטגוריה:פגניות
קטגוריה:מדע הדתות