אינופיאט

אינו- / נונה "אדם" / "ארץ" אָדָם אינופיאק דואלי : אינופיאק אֲנָשִׁים אינופיאט שָׂפָה אינופיאטון אוראראק מְדִינָה אינואיטים נונאט
האינופיאט (ביחיד: איניופיאק), הם קבוצה אחת בתוך העמים האינואיטים החיים בצפון ומערב אלסקה. הם ידועים גם כ'אינואיט מאלסקה'. האינופיאט חיים בשטח שמשתרע בין נורטון סאונד שבים ברינג ועד לחלק הצפוני ביותר של גבול קנדה-ארצות הברית. קהילותיהם הנוכחיות כוללות 34 כפרים ברחבי איניופיאט נונאאט (אדמות איניופיאק), כולל שבעה כפרים אלסקניים ברובע המדרון הצפוני , המסונף לתאגיד האזורי המדרון הארקטי ; אחד עשר כפרים ברובע הארקטי הצפון-מערבי ; ושישה עשר כפרים המסונפים לתאגיד האזורי של מצר ברינג .
ממוזער|בית קהילתי חצי-תת-קרקעי לגברים (קארגי) עם עצמות לוויתן ראש-קשת, פוינט הופ, אלסקה, 1885
השם אינופיאט ([iɲupiɐt]) היא צורת הרבים של שם העם (למשל, האינופיאט חיים בכמה קהילות). צורת היחיד היא אינופיאק ([iɲupiɑq]) (למשל, האישה הזו היא איניופיאק), שלעיתים מתייחס גם לשפה (למשל, היא מדברת איניופיאק). באנגלית משתמשים בשתי האפשרויות, גם אינופיאץ' וגם איניופיאק (למשל, המורה איניופיאטית/אינופיאקית, שירים איניופיאטית/אינופיאקית).

משמעות השם iñuk היא "אדם" ו-- piaq שמשמעותו "אמיתי", כלומר, שם אנדונימי  (שם ייחודי לקבוצת אנשים, מקום, שפה) שמשמעותו "אנשים אמיתיים".

שפת הילידים נקראת אינופיאטון  גם בשפתם וגם באנגלית, והיא נמנית עם השפות האינואיטיות הקרובה לשפות האמריקאיות הילידיות.
 קבוצות אתניות 
האינופיאט מורכבים מכמה קהילות:
 Bering Strait האינופיאט של מצר ברינג
 South Seward Peninsula  האינופיאט בדרום חצי האי סיוארד
 Nunamiut  or Nunatamiut הנונאמיוט הממוקמים בצפון ובצפון-מערב אלסקה, בעיקר סביב מעבר אנקטובוק שבאלסקה.
 Northwest Arctic  Inupiat האינופיאט החיים בחלק הארקטי הצפון-מערבי של אלסקה.
 North Alaska Coa st Iñupiat האינופיאט החיים במדרון הצפוני של אלסקה, ברכס ברוקס .

 ממשל עצמי ותאגידים אזוריים 
ממוזער|כדור קיק גבוה של איניופיאק, בערך 1910, אוטקיאגוויק, אלסקה, אוסף ה־NMAI
לפני הקולוניזציה האירופית באלסקה נוהל האזור על ידי עמים ילידיים כשכל קבוצה אתנית נוהלה באופן עצמאי, בהתאם למבנים החברתיים, התרבותיים והדתיים שלה. כך נוהלו קהילות האינופיאטים גם אחרי רכישת אלסקה והעברת אדמות מרוסיה לארצות הברית. בהמשך נחקק חוק - החוק הפדרלי של הילידים , המסדיר את הקשר בין הממשל הפדרלי לילידים האמריקאים. החוק הזה הכיר בממשלות השבטיות כבעלות הגדרה עצמית מוגבלת.

בדצמבר 1971 נחתם חוק יישוב תביעות הילידים של אלסקה  (ANCSA) שנועד לפתור את תביעת הקרקעות של האינואטים על אדמתם. במסגרת ההסדר העבירו את הבעלות על הקרקעות ל-13 תאגידים אזוריים של ילידי אלסקה  ולמעלה מ-200 תאגידים כפריים מקומיים. מטרת התאגידים האזוריים הייתה לעודד פיתוח כלכלי ברחבי אלסקה ולהקים ארגונים שאמורים לספק שירותים לחברי הקהילות המקומיות. התאגידים ינוהלו בידי הילידים וכל אנשי המקום יצורפו לתאגידים כבעלי מניות.

בשנת 1993, הרחיב הממשל הפדרלי את ההכרה הפדרלית לשבטים ילידים באלסקה. הממשל השבטי יחד עם הממשל הפדרלי לניהול הקימו תוכניות המועילות ישירות לעמים הילידים. ברחבי אדמות האינופיאטים וממשלות שבטיות אזוריות וכפריות עוסקות ברווחה חברתית, חינוך, דיור, שירותים שבטיים, ומיכה במשפחות וקשר תרבותי למקום ולקהילה,

שלושה תאגידים אזוריים ממוקמים באדמות האינופיאט:
 תאגיד אזורי ארקטי סלופ Arctic Slope Regional Corporation 
 תאגיד הילידים של מצר ברינג Bering Straits Native Corporation 
 תאגיד NANA האזורי. NANA Regional Corporation .
 שפות 
אינופיאק (באנגלית Iñupiaq or Inupiaq) ידועה גם בשם אינופיאט Iñupiat, Inupiat וכן בשם אינופיאטון (Iñupiatun or Alaskan Inuit).

אינופיאק היא אחת השפות הרשמיות באלסקה, יחד עם אנגלית ושפות ילידיות אחרות. השפה מדוברת על ידי בני האינופיאט בצפון ובצפון-מערב אלסקה, וכן בחלק קטן של הטריטוריות הצפון-מערביות  של קנדה. שפת האינופיאט היא חלק ממשפחת השפות האינואי-יופיק-אוננגן , והיא קרובה מאוד ומובנת על ידי דוברי שפות אינואיטיות  אחרות בקנדה וגרינלנד. מאז רכישת אלסקה והמגע עם השפה האנגלית נותר מיעוט קטן בלבד של אינופאט הדוברים את שפת האיניופיאק. הערכה היא שישנם כ-2,000 דוברי אינופיאק מתוך 24,500 אינופיאטים, אבל רוב הדוברים הם בני 40 ומעלה. לפיכך נמצאת השפה בסכנת היכחדות.

מהמאה ה-20 מנסים לשמר את השפה בכמה קהילות. מאמצי החייאה התמקדו בשפות הילידיות של אלסקה ובאורחות החיים שלה. קיים immersion school (הכוונה לבית ספר דו-לשוני, המשמש להטמיע את שפות המקור), בשפה האינופיאקית בשם Nikaitchuat Iḷisaġviat, הממוקם בקוצבואה, אלסקה, נוסד בשנת 1998. משימתו של בית הספר היא להנחיל את הידע של הזהות האינופיאקית, כבוד לתרבות הילידית ולימוד השפה. בית הספר היסודי ג'ון נלסון הוא בית ספר נוסף בקוצבואה שפועל לכלול תכנים נוספים בתוכנית הלימודים שלו בנוגע לשפה ותרבות האינופיאקית. בית הספר היסודי בנום, אלסקה, גם יישם תוכניות לשלב תוכנית לימודים בשפה האינופיאקית. ישנם קורסים רבים המוצעים בקמפוסים השונים כחלק ממערכת אוניברסיטת אלסקה . אוניברסיטת אלסקה פיירבנקס  מציעה מספר קורסים בשפת האינופיאקית. אוניברסיטת אלסקה אנקורג'  מציעה רמות מרובות של שפת האינופיאקית היסודית וקורסים אינטנסיביים ללימודי שטף בשפה הילידית של אלסקה.

מאז 2017, ארגנה קבוצה עממית של לומדי שפת איניופיאק סדנה אינטנסיבית בת שבועיים בשם "איכסקאטיווט", בה לומדים את שפת איניופיאק. הסדנה מתקיימת ברחבי קהילות באזור אינופיאק, קוורק, ארגון ללא מטרות רווח מאזור מצר ברינג, יצר מילון מונחים הכולל מונחים מאינופיאק, כמו גם מונחים מאנגלית, יופיק  ויופיק של האי סנט לורנס ובתחילת המאה ה-20 פיתחו מספר אינופיאטים שיטות כתיבה פיקטוגרפיות  הידועות ככתיבה ציורית של אלסקה.

 היסטוריה 
מקורם של בני האינופיק, כמו גם קבוצות אינואיטים אחרות, היא באנשי התולה , שתפסו את מקומם של תרבות דורסט  המוקדמת יותר. בני התולה היו קהילות שחיו, בין השנים 200 לפנה"ס עד כ-1600 לספירה, לאורך מצר ברינג, לפני שהתרחבו למזרח הארקטי. תרבותם אופיינה בפיתוח כלים וטכנולוגיות ונראה שפגשו וסחרו עם הוויקינגים שהגיעו לחופי קנדה במאה ה-11. הם נקראים על שם אתר ארכאולוגי שהתגלה בגרינלנד, האזור המרוחק ביותר של התולה.

בסביבות שנת 300 לפנה"ס, היגרו בני התולה מהאיים בים ברינג למה שהוא בימינו אלסקה. עם הזמן התפחתה התרבות הת'ולאית והסתגלה לתנאים המשתנים של אזורם וצאצאיהם התפתחו למה שמכונה היום - אינואטים, שהאינופט הוא חלק מהם.

החל מהמאה ה-11 לערך, הם החלו האינופט לנוע מזרחה לקנדה הארקטית. נראה שהנדידה החלה בשל שטחי ציד הלווייתנים העשירים שהיה לאזור להציע, שכן אנשי האינופיאט היו תלויים מאוד בלווייתנים למחייתם. ציד של ליוויתן אחד היה יכול להאכיל בבשרו כפר שלם במשך ימים. בסביבות מאה 14–16 ירדו הטמפרטורות של האזור ואנשים רבים החלו נודדים גם דרומה.

במאה ה-18 החלו סוחרי פרוות ומגלי ארצות רוסיים להגיע לאיי דיומיד, לאלסקה ולחוף הארקטי של אמריקה. בעקבותיהם הגיעו גם אירופאים ואמריקאים שחיפשו את 'המעבר הצפון-מערבי'.האירופאים הביאו איתם ברזל, שאיפשר לאינופיאט לייצר סכינים וכלי מתכת ופתח אותם אל העולם החיצון. אלא שהמפגש הזה הביא איתו גם ניצול מצד הזרים שהחלו לפתח פעילות באזור הארקטי ובעיקר בתעשיית ציד הלווייתנים, כשהאינופיאט נשכרו לעבוד על סירותיהם.

בתחילת המאה ה-20 החלה תעשיית ציד הלווייתנים לגווע. אינואיטים רבים הפכו, באותן שנים, לנתינים או לאזרחים של המדינה הקנדית או האמריקאית, ללא שליטה על חייהם ורבים מהם הידרדרו לעוני.

כאמור, בדצמבר 1971 נחתם חוק יישוב תביעות הילידים של אלסקה  (ANCSA) במסגרתו הועברו הקרקעות במערב אלסקה ל-13 תאגידים אזוריים של ילידי אלסקה וכ-200 תאגידים כפריים מקומיים, במטרה לפתור את תביעתם של האינופיאט לקרקעות בהם הם חיו מאות שנים. ובשנת 1993, הרחיב הממשל הפדרלי את ההכרה בשבטים והעניק להם ממשל עצמי.

האינופיאט החיים בקנדה, יחד עם כל קהילת האינואיטים, זכו בטריטריה חדשה משלהם - נונאווט.  נונאווט הופרדה רשמית מהטריטוריות הצפון-מערביות ב-1 באפריל 1999, באמצעות חוק נונאווט וחוק הסכם תביעות הקרקע של נונאווט, שסיפקו את הטריטוריה הזו לאינואיטים לממשל עצמי. הגבולות שורטטו ב-1993.

במאה ה-21 יש לאינופיאט ממשל עצמי והם הבעלים של חלק גדול מהאוקיינוס הארקטי. עם זאת, האוקיינוס הארקטי עדיין לא מפותח ברובו והזדמנויות התעסוקה מוגבלות. האוכלוסייה במקום פעילה ותוססת והיא נלחמת על שימור המסורות האינואיטיות, חידוש השפה והתרבות, רווחה כלכלית ואישית ותעסוקה, בתקווה שהמאבק שלהם יעזור לשיפור ושגשוג באזורם.
 קִיוּם 
ממוזער|משפחת אינופיאט מנואטק, אלסקה, 1929, צילום: אדוארד ס. קרטיס
ממוזער|אחות בריאות הציבור עם צוות אסקימוסים וכלבים מתכוננת לבקר תושבים מקומיים, 1956
עד לפני כ-30 שנה, היו האינופיטים, הם ציידים-לקטים, כמו רוב העמים הארקטיים . הצייד שימש לא רק כמזון אלא גם לחומרים לייצור כלים, בניית מקלטים וייצור בגדים. אורח החיים שלהם אורח החיים שלהם היה טבעי ככל הניתן והם השיגו את רוב צורכיהם מהסביבה הטבעית השברירית שלהם, מבלי להפר את האיזון שלה. בחורף, הם צדו יונקים ימיים ויבשתיים, כמו (ניבתנים, כלבי ים, לווייתנים דובי קוטב, ו דגים) ובקיץ הם עברו לפנים הארץ כדי לצוד איילים, ברווזים, אווזים וארנבות, לדוג בנהרות ובאגמים, ללכוד ציפורים וללקט ביצים, פירות יער ועשבי תיבול. הגברים צדו, הכינו כלים ובנו קיאקים ואילו הנשים הכינו פרוות של בעלי חיים, תפרו בגדים, ייבשו בשר, טיפלו בילדים, דגו וליקטו חזזיות, אצות וכו'. תוך כדי כך הם גם השאירו הרבה זמן למשחקים שונים, לסיפור סיפורים ולריקוד.

השבטים החיים בפנים הארץ צדים גם קאריבו, כבשי דאל, דובי גריזלי ואיילים. השבטים שחיים על החוף צדים סוסי ים, כלבי ים, לווייתני בלוגה ולווייתני ראש-קשת ולעיתים גם דובי קוטב. הם השתמשו בכל חלק של הקריבו שהרגו. את הבשר הם אכלו, והעור שימש לייצור בגדים, שמיכות, אוהלים ועורות קיאקים. העור הקשוח ממצחו של בעל החיים שימש לסוליות נעליים והעור הרך יותר מבטנו לייצור חותלות. מעיל הפארקה , (שהוא מעיל ארוך עם ברדס, עמיד לרוח ומים ומצויד בשכבת בידוד) וה-mukluks , המגפיים החמים והמבודדים. להכנת הפארקה נדרשו ארבעה עורות קאריבו וזוג מכנסיים דרש שניים נוספים. הקרניים שימשו לייצור כלים, הגידים יצרו חוטי תפירה, והשומן הפך לייצור שמן מנורה.

ציד יונקים ימיים כמו כלבי ים דרש עבודת צוות אמיתית. בחורף הם השתמשו בכלבים שהיו מרחרחים את חורי הנשימה של היונקים בחורי הקרח ואז היו הציידים אורבים להם, וברגע שכלב ים עלה לאוויר היו לוכדים אותו. באביב ניתן היה להרוג יונקים בזמן שהם השתזפו על הסלעים או הקרח. בקיץ הם דגו בים באמצעות קיאקים.

כלבי ים הם טרף מועדף מכיוון שבשרם מזין מאוד ועורם, שמשמש למוצרים שונים, עמיד למים. כך גם צייד לווייתנים, שהעור והשומן שלהם עשיר בוויטמינים A ו־C. כיון שבשר הלווייתנים נאכל כשהוא נא, נשמרת תכולת ויטמין C והמזונות עשירים בוויטמינים ותורמים לבריאותם הטובה של בני השבטים, שהגישה שלהם לפירות וירקות מוגבלת. גם שומן הלוויתן שימש את האינואטים כשמן לחימום והארת בתיהם ומעצמותיו עשו קשתות לציד וגם לייצור מזחלות.

כשאחת הקהילות לכדה לוויתן, זכה כל אחד מאנשי הקהילה בנתח מבשרו. הבשר בותר ויחד עם השומן  הוא חולק, לפי נוסחה מסורתית, לכל אחד מבני המשפחה, אפילו כאלו שחיים במרחק רב משם. גם קרובים המתגוררים בערים, אלפי קילומטרים משם, זכאים לחלק מכל לוויתן שנהרג על ידי ציידים בכפר אבותיהם.

חלקים נוספים של בעלי החיים שימשו את הילידים. מעי סוס הים שימש להכנת תופי ריקוד ושימש בבניית סירות העור המסורתיות - הקיאק והצלצל, האומיאק. חטי סוס הים  העשויים שנהב והמזיפות של לווייתני ראש-הקשת משמשים בכלים שימושיים ובאמנות מקומית. מאמצע המאה ה-20 ישנה מדיניות של הגנה על ציד סוסי ים ולווייתנים וציד סוסי ים עבור השנהב בלבד אסור על פי חוק פדרלי ונושא אחריו עונשים כבדים.

מאז שנות ה-70, נפט ומשאבים אחרים היוו מקור הכנסה חשוב עבור שבט האינופיאט. צינור אלסקה מחבר את בארות מפרץ פרודו עם נמל ולדז בדרום-מרכז אלסקה. עם זאת, בגלל קידוחי הנפט בצפון הצחיח של אלסקה, דרך ציד הלווייתנים המסורתית מתנגשת עם אחת הדרישות הדוחקות ביותר של העולם המודרני: מציאת נפט נוסף.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:ים צ'וקצ'י