ברכת שלום תאילנדית

שמאל|ממוזער|קבוצת סטודנטים ממברכים בברכת שלום
ממוזער|בובת הקמע רונלד מקדונלד בתאילנד מבצע "וואי"
וואי (באנגלית:wai ;בתאית: ไหว้) היא ברכה (בדרך כלל, ברכת שלום) מקובלת בתאילנד, הכוללת קידה קלה תוך הצמדת כפות הידיים זו לזו בתנוחה המזכירה תפילה. מקורו במחווה ההודית אנג'לי מודרה (Añjali Mudrā), בדומה ל"נמסטה" ההודית ול"מינגלבה" הבורמזית. ככל שכפות הידיים מוחזקות גבוה יותר ביחס לפנים וככל שהקידה עמוקה יותר – כך מביע/נותן הברכה כבוד או הערכה רבה יותר. באופן מסורתי נהוג לבצע את ה"וואי" בעת כניסה רשמית לבית; בסיום הביקור מבקש המבקר רשות לעזוב וחוזר על הברכה שביצע בכניסה. ה"וואי" מקובל גם כאמצעי להבעת תודה או כהתנצלות.

 מקורות 
מקורו של מחוות ה"וואי" בבודהיזם, והוא בעל מקורות דומים למחווה ההינדית "נמסטה". במקור מדובר היה בתנוחה יוגית של כפות הידיים, המסמלת את המפגש השוויוני בין שתי כפות הידיים, ומשמעותה היא שהצד השני נתפס כאדם שווה ערך.Buswell, Robert E.; Lopez, Donald S. The Princeton Dictionary of Buddhism. Princeton University Press, 2013.

המילה הנאמרת לעיתים קרובות יחד עם מחוות ה"וואי" כברכת שלום או פרידה היא "סוואטדי" (בתאית: สวัสดี; בתעתיק RTGS: sawatdi; בהגייה: [sā.wàt.dīː]; ובכתיב לועזי: sawasdee). לברכה מילולית זו מתווספת לרוב המילה "קְהָה kha" (כאשר מדובר באישה) או "קְרַפ khrap" (כאשר מדובר בגבר), בהתאם לכללי הנימוס התאית.

המילה "סוואטדי" נטבעה באמצע שנות ה־30 של המאה ה־20 בידי פריה אופקיט סילפסן מאוניברסיטת צ'ולונגונגקורן. מקורה במונח בסנסקריטי "סוַואסטי" (स्वस्ति) שפירושו "רווחה" או "שלום", ובטרם נטבעה שימשה בתאית בעיקר כפתיחה נוסחתית לכתובות. בשנות ה־40 המוקדמות עודדה ממשלתו הלאומנית של פלק פיבונסונגרם את השימוש במילה במערכת הממשלתית ובציבור הרחב, כחלק מסדרת צווים תרבותיים שנועדו לחדש ולמודרניזציה של תאילנד.Wyatt, David K. Thailand: A Short History. Yale University Press, 2003.Reynolds, Craig J. Thai Radical Discourse: The Real Face of Thai Feudalism Today. Cornell University, 1987.

 נוהג 
עד היום נותרת מחוות ה-wai חלק חשוב ביותר מההתנהגות החברתית בתאילנד, וזאת בחברה הרגישה מאוד למעמדם החברתי הנתפס של הפרטים בה. ה"וואי" משמשת לעיתים קרובות גם כתוספת להתנצלות, ולעיתים אף כמעין "כרטיס יציאה חופשי מהכלא".Keyes, Charles F. Cultural Diversity and National Identity in Thailand. University of Washington Press, 1997.

מבקרים זרים ותיירים, שאינם רגילים לדקויות השפה והתרבות התאיות, מתבקשים שלא לבצע "וואי" כלפי אדם הצעיר מהם, אלא רק כהחזרה למחווה שכזו. עם זאת, תמיד יש להשיב "וואי" המוצע כסימן של כבוד.

במסגרת ממוסדת, כגון ברכות "וואי" שמתבצעות על ידי קופאיות או קופאים בחנויות נוחות, מקובל להשיב במחווה פשוטה של חיוך או הנהון.Diller, Anthony. Thai Sociolinguistics. Chulalongkorn University Press, 2002.אם אדם מקבל "וואי" בעודו נושא חפצים, או מכל סיבה אחרת שמקשה על החזרת המחווה, עליו עדיין להביע את כבודו באמצעות מאמץ פיזי כלשהו להשיב אותה, ככל שהנסיבות מאפשרות.

 מחוות דומות במדינות אחרות 

 פרנמה (Pranāma) או נמסטה (Namaste), שהיו חלק מהתרבות ההודית הקדומה, נפוצו בדרום־מזרח אסיה – שהייתה חלק מ"אינדוספירה" של הודו הגדולה – באמצעות התפשטות ההינדואיזם והבודהיזם מהודו. מנהגים אלו השפיעו על אומות שונות באזור.
 בסין קיימות ברכות דומות – הנקראות סוק סביידי בקרב בני הטאי לוה (באזור שיסואנגבנה), וביטוי דומה בשפת בני הטאי נואה (באזור דהונג דאי).
 בקמבודיה, לאוס ומיאנמר, קיימות ברכות דומות: "סמפיאה" (בקמבודיה), "סביידי" (בלאוס), "מינגלבה" (במיאנמר) ו"מאור סונג חה" בקרב בני השאן.
 באינדונזיה קיימות מחוות דומות ל-wai במקומות שונים ברחבי המדינה. בחצרות המלוכה של ג'אווה היא נקראת "סמבאה" (בג'אווה: ꦱꦼꦩ꧀ꦧꦃ), ונפוצה גם בלומבוק ובבאלי, שם ההינדואיזם והבודהיזם נלמדו או נעשה בהם שימוש באופן נרחב. בבאלי המילה הנאמרת בעת הסמבאה היא "ום סוואסטיאסטו" (Om Swastiastu), המקבילה ל"סוואטדי" בתאית. שתיהן מקורן במונח הסנסקריטי "סוַאסטי" (svasti). בסנסקריט, "סוַאסטי" פירושו "בטוח, שמח ומשגשג", ו"אסטו" (astu) פירושו "יהי כן". לפיכך, "ום סוואסטיאסטו" משמעו: "אלוהים, אני מקווה שכל הטוב (בטיחות, שמחה ושגשוג) יגיע מכל הכיוונים".Bowring, L. "Bali: Culture and Society". Oxford University Press, 1994.
 במלזיה ובברוניי, באופן היסטורי, היא שימשה לביטוי תודה או לברכה כלפי פטרון או אדם בכיר, כאשר כפות הידיים הונחו בגובה המתאים למעמדו או למעמד הקסטה של האדם אליו הופנתה המחווה. היא עדיין בשימוש בנוכחות בני משפחות המלוכה המלזית או הברונאית.Hooker, M. B. "A Short History of Malaysia". Singapore University Press, 2003.
 בפיליפינים, אף שלא משמשת כמחוות ברכה, קיימות מחוות דומות ל"וואי" (הצמדת שתי הידיים בגובה הבטן, החזה או הסנטר) כדי להביע תודה כנה כלפי מסייע או תורם, במיוחד אם מעמדו החברתי של התורם גבוה ממעמדו של המסייע. מקורן באמונות ובמנהגים הינדואיסטיים-בודהיסטיים קדומים של הארכיפלג, עוד לפני התקופה הספרדית והאסלאמית. מחוות אלו עדיין משמשות כברכה לפני ואחרי ריקוד הפאנגליי של עמי הטאוסוג והבג'או בארכיפלג סולו.Jocano, F. L. "Philippine Folk Literature: The Epics". University of the Philippines Press, 1968.
 בדרום הודו ובסרי לנקה, קיימת מחווה דומה המשמשת לברכה. בטמילית, למשל, הביטוי לברכה הוא "ונקאם" (வணக்கம்), שפירושו "ברכה", והוא נגזר מהמילה "וואננגו" (வணங்கு), שפירושה "להשתחוות" או "לברך". "ונקאם" גם משמעותו "שהכבוד יוענק לך". בסינהלית משתמשים בביטוי "איובואן" (*Ayubowan*), שפירושו "יהי לך חיים ארוכים". המחווה משמשת באופן נפוץ לברכת אנשים בהודו.Fuller, C. J. "The Camphor Flame: Popular Hinduism and Society in India". Princeton University Press, 1992.

 שימושים נוספים 
 שימושים נוספים כאות כבוד, אדם צעיר מחזיק את כפות ידיו צמודות בגובה החזה בזמן שהוא יושב ומאזין לאדם מבוגר ממנו, כגון נזיר. כדי להביע הבנה של הסבר, האדם הצעיר מרים לרגע את ידיו.
 מחוות התודה נפוצה במצבים רבים בחיי היומיום. ה-wai משמש גם כאמצעי מקובל להתנצלות.
 "וואי" שבו הידיים מוחזקות גבוה מעל המצח אינו נפוץ. הוא מבוצע רק על ידי קבצנים או אסירים המבקשים רחמים.
 ה"וואי" מוכר בקרב כל עמי אסיה. ההבדלים נקבעים על פי גורמים תרבותיים רבים. בעוד להינדים ולסינים יש צורות משלהם של "וואי", הם מכירים גם במחוות כבוד אחרות. ה-wai הוא מחווה עתיק; ככל הנראה היה במקור סימן של כניעה, שבו החלש הדגים לחזק כי אין בידיו נשק.

 דרגות 
ממוזער|שמאל|תלמידים צעירים מברכים את חבריהם לכיתה המבוגרים יותר
משרד התרבות התאילנדי קבע שלוש רמות של מחוות "וואי", כדלקמן:
 הרמה הראשונה, של ההוקרה נועדה להבעת כבוד ל"שלוש אבני היסוד של האמונה" – הבודהה, הדהמה והסנגהה – וכן לאתרים עתיקים או לאתרים דתיים הקשורים לבודהיזם. במקרים שבהם לא ניתן לחלוק כבוד ישירות, מצמידים את כפות הידיים יחד, כאשר האגודלים נוגעים בנקודה שבין הגבות והאצבעות מצביעות מעל המצח. הראש מוטה מעט קדימה, במקביל לקרקע. שלוש אבני היסוד נתפסות כבעלות הערך הגבוה ביותר, הראויות ביותר לכבוד.
 הרמה השנייה של הכבוד נועדה להבעת כבוד למיטיבים או לבני משפחה מבוגרים, כגון אב, אם, סב, סבתא, קרובים מבוגרים, מורים או אנשים שאנו רוחשים להם הערכה רבה. במקרה זה מצמידים את כפות הידיים יחד, כאשר האגודלים נוגעים בקצה האף והאצבעות בין הגבות. זוהי מחווה לאדם שמעמדו שני בחשיבותו רק לשלוש אבני היסוד של האמונה – האדם שנותן לך חיים ואפשרות להתקיים בחברה.
 הרמה השלישית של הכבוד נועדה להבעת כבוד כלפי אנשים בכלל ובני גיל דומה, שאינם מבוגרים ממך. במקרה זה מצמידים את כפות הידיים יחד, כאשר האגודלים נוגעים בקצה הסנטר, האצבעות נוגעות באף, והראש מוטה מעט קדימה. משמעות הדבר היא שעליך לחלוק כבוד לאנשים אלה, כמעט באותה מידה שאתה מכבד את הוריך או את אלה שאתה משוחח עימם בקביעות. יש להקפיד במיוחד על מילותיך.
 באשר ל"וואי" (כמחווה של קבלת ברכה), זוהי תשובה לברכה מאדם צעיר ממך, כדי להראות שאתה מתעניין בו. במקרה זה, מקבל ה"וואי" מצמיד את כפות ידיו יחד מול חזהו, כאשר קצות אצבעותיו מונחות על גשר האף ואגודליו על הסנטר. מבטו מופנה אל האדם שמולו, בכוונה טובה. כפות הידיים הצמודות במרכז החזה מבטאות תגובה הנובעת מן הלב.

 ראו גם 
 רונלד מקדונלד
 נמסטה
 קידה

 לקריאה נוספת 
 Diller, Anthony (1991). National Identity and Its Defenders. Chapter 4: "What Makes Thai Central Language". .
 Phya Anuman Rajadhon: Thai Traditional Salutation . 4th ed. The Fine Arts Department, Bangkok 1990 (Thai culture ; Volume 14)

 קישורים חיצוניים 



 תרבות, מנהגים ונימוסים בתאילנד – כל מה שתייר צריך לדעת



 הערות שוליים 

קטגוריה:מחוות של כבוד
קטגוריה:תאילנד: תרבות
קטגוריה:ברכות ואיחולים
קטגוריה:מחוות גופניות
קטגוריה:ביטויים
קטגוריה:נימוסים