השיכור, סראוץ

השיכור, זאראוץ (בספרדית: El Borracho, Zarauz), הוא ציור שמן על בד משנת 1910 מאת האמן הספרדי חואקין סורויה. הציור מתאר סצנה מחיי היום־יום בטברנה בעיר סראוץ שבחבל הבסקים. היצירה מוצגת באוסף הגלריה הלאומית בלונדון.

תיאור היצירה
הציור מציג חמישה גברים היושבים בטברנה חשוכה בעיר החוף סראוץ שבחבל הבסקים, שם שהה חואקין סורויה במהלך קיץ 1910. במרכז הסצנה נראה גבר שיכור, המתבונן לעבר הצייר במבט מזוגג. סורויה הבין ששמו של האיש הוא "מוסקורה", אך ייתכן כי מדובר בטעות, שכן משמעות המילה היא "שיכור" בשפה הבאסקית. לימינו של מוסקורה, גבר אחר מושיט לעברו כוס סיידר, כמעודד אותו להמשיך בשתייה. גבר שלישי, צעיר יותר, יושב מימין ומשליך מבט מאיים לעבר הצייר – תוספת שמעוררת תחושת איום ותוקפנות בסצנה.

שני גברים נוספים מופיעים בקצות התמונה, אך פניהם חתוכות בשולי הקנבס באופן שנראה מקרי, ומזכיר צילום חובבני. סורויה, שהכיר את עולם הצילום מגיל צעיר, משתמש כאן במכוון בקומפוזיציה לא פורמלית, המדגישה את האופי הספונטני של הסצנה. זוהי סקיצה בקנה מידה גדול, שצוירה באופן חופשי ומהיר, תוך שימוש בשכבות צבע דקות ומשיחות מכחול רחבות. האור והצל מתוארים בדיוק רב, וצבעי הציור – בעיקר שחור, אפור וחום – מחזירים את סורויה לפלטת הצבעים האופיינית לדייגו ולאסקס ולגויה, לאחר עשור שבו השתמש בצבעים בהירים.

מרחב הטברנה תחום, צפוף ומעושן, והדמויות יושבות זו בצד זו אך אינן מתקשרות, כל אחת שרויה בעולם פנימי שונה – עצבות, לעג, אגרסיביות או אדישות. מוסקורה, דמותו המרכזית של הציור, משמשת נקודת מפגש בין המציאות החברתית שתיאר סורויה לבין עולמו הפנימי כצייר, המתבונן מקרוב ובחמלה בסבל האנושי.

פרשנות והשוואות
היצירה מציגה לא רק תיאור ריאליסטי של סצנה בטברנה, אלא גם עומק סמלי הנוגע למצב האנושי בשוליים החברתיים. הדמות המרכזית, מוסקורה, עשויה לייצג את דמות השיכור כשם גנרי בשפה הבסקית, ולא כאדם פרטי, מה שמרמז על אובדן זהות אישי בתוך מציאות של התמכרות והשפלה. מבטו הישיר של מוסקורה לעבר הצייר, והמבט החוזר של סורויה לעברו, יוצרים רגע טעון של הזדהות או עימות – מבט כפול בין האמן לדמות המיוצגת, בין המתעד למתועד. הקומפוזיציה הלא סימטרית, המושפעת מצילום חובבני, תורמת לתחושת האקראיות והכאוס, ומדגישה את היעדר השליטה במרחב החברתי של הדמויות. הבחירה הצבעונית בגוני שחור, אפור וחום – המזוהים עם ולסקס וגויה – מבטאת חזרה למוטיבים של עוני, קדרות ודקדנס, ומסמנת את מעברו של סורויה מנושאים קלילים למבט חברתי חודר.

נוסף על כך, האופן שבו הדמויות פונות למתבונן – ובעיקר המבט הישיר של מוסקורה – יוצר תחושת חדירה של הצופה אל תוך הסצנה, עדות חיה שאינה מאפשרת התבוננות נייטרלית. סורויה מזמין את הצופה להפוך למעין שותף לאירוע – האם לצחוק עם הלועגים, לחוש חמלה, או אולי להרגיש אשם? כך הופכת היצירה למראה חברתית, החושפת מנגנונים של דחיקה לשוליים ושל אטימות מוסרית. דחיפת הסיידר לעבר מוסקורה אינה רק מחווה רגעית, אלא מעשה סמל של חברה המעודדת הרס עצמי מתוך עליונות ובידור. כל אלה הופכים את היצירה לא רק לתיעוד של רגע, אלא להצהרה רגשית וחברתית על מציאות של ניכור, אלימות פסיבית, והתמוטטות אנושית.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורי ז'אנר
קטגוריה:ציורי מזון ומשקאות
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19