נגד היהודים

"נגד היהודים" (ביוונית: Κατὰ Ἰουδαίων; בלטינית: Adversus Judaeos) היא סדרה של דרשות מהמאה ה-4 מאת אב הכנסייה יוחנן כריסוסטומוס, איש אנטיוכיה, המופנות לחברי כנסיית אנטיוכיה בתקופתו, אשר המשיכו לקיים חגים וצומות יהודיים. כריסוסטומוס מתח ביקורת על כך והציב את היהדות ואת בתי הכנסת בעירו באור ביקורתי ושלילי.
ישנם חוקרים מודרניים הטוענים כי שימוש לרעה בדרשותיו הזין את האנטישמיות הנוצרית המאוחרת יותר.

 מטרה והקשר 
במהלך השנתיים הראשונות שלו כפרסביטר  באנטיוכיה (386–387), כריסוסטומוס גינה יהודים ונוצרים מתייהדים בסדרה של שמונה דרשות שנשא בפני נוצרים בכנסיית אנטיוכיה, שהשתתפו בחגים יהודיים ובטקסים יהודיים אחרים. קיימת מחלוקת האם היעד העיקרי היה מתייהדים באופן ספציפי או יהודים בכלל.

העורך הבנדיקטיני המקורי של הדרשות נגד היהודים, ברנאר דה מונטפוקון  (1655–1741), מוסיף את הערת השוליים הבאה לכותרת שלהן: "נאום נגד היהודים; אך הוא נישא נגד אלו שהתייהדו ושמרו את הצומות יחד איתם [היהודים]". לפיכך, יש הטוענים כי הכותרת המקורית מציגה באופן שגוי את תוכן הנאומים, שמראה כי יעדיו העיקריים של כריסוסטומוס היו חברי קהילתו שלו, שהמשיכו לשמור את החגים והצומות היהודיים. סר הנרי סאביל , במהדורתו משנת 1612 של "דרשות" 27 בכרך 6 (שהן "נאום ראשון" ב"נגד היהודים" באוסף Patrologia Graeca , שיצא במאה ה-19), נותן את הכותרת: "נאום כריסוסטומוס נגד אלו המתייהדים ושומרים את צומותיהם [של היהודים]".

אחת המטרות של דרשות אלו הייתה למנוע מנוצרים להשתתף במנהגים יהודיים, ובכך למנוע את מה שנתפס כשחיקה של צאן מרעיתו של כריסוסטומוס. כריסוסטומוס מתח בדרשותיו ביקורת על אותם "נוצרים מתייהדים", שהשתתפו בחגים יהודיים ולקחו חלק במצוות יהודיות אחרות, כגון שמירת שבת, ברית מילה ועלייה לרגל למקומות קדושים יהודיים.

ביוונית, הדרשות נקראות "נגד היהודים". אולם התרגומים המדעיים האחרונים, הטוענים כי מטרותיו העיקריות של כריסוסטומוס היו חברי קהילתו שלו שהמשיכו לשמור את החגים והצומות היהודיים, מעניקים לדרשות את הכותרת "נגד נוצרים מתייהדים".

דרשותיו של כריסוסטומוס נאמרו באופן המקובל, תוך שימוש בצורה הרטורית הבלתי מתפשרת המכונה ביוונית "פסוגוס" (psogos, "האשמה"). על פי חוקרי הפאטריסטיקה, התנגדות לכל השקפה מסוימת בסוף המאה ה-4 באה לידי ביטוי בצורה רגילה של שימוש בצורה הרטורית הזו, שמוסכמותיה הספרותיות היו להשמיץ את המתנגדים באופן בלתי מתפשר; לפיכך, נטען כי כינוי כריסוסטומוס "אנטישמי" הוא שימוש בטרמינולוגיה אנכרוניסטית באופן שאינו תואם את ההקשר ההיסטורי.

מכיוון שהיו רק שני אנשים מוסמכים נוספים באנטיוכיה, שהוכרו באופן חוקי כבעלי יכולת להטיף לנצרות, הצליח כריסוסטומוס להגיע לרוב הנוצרים המקומיים, במיוחד בזכות כישוריו באומנות הנאום. הוא החזיק בכוח חברתי ופוליטי רב באנטיוכיה, ודיבר לעיתים קרובות על מעשי אלימות שהתרחשו באזורים יהודיים כדי להניא נוצרים מללכת לשם.

 תוכן 
כריסוסטומוס טען שבשבתות ובחגים יהודיים בתי הכנסת היו מלאים בנוצרים, במיוחד נשים, שאהבו את חגיגיות התפילה היהודית, נהנו להאזין לשופר בראש השנה, ומחאו כפיים למטיפים מפורסמים בהתאם למנהג בן זמנו. תאוריה אפולוגטית עדכנית יותר, היא שהוא ניסה לשכנע נוצרים יהודים, שבמשך מאות שנים שמרו על קשרים עם יהודים ויהדות, לבחור בין יהדות לנצרות.

כריסוסטומוס טען כי היהודים אחראים לצליבת ישו ולפיכך להריגת האל. הוא השווה את בית הכנסת למקדש פגני, והציג אותו כמקור כל החטאים והכפירות. הוא תיאר אותו כמקום גרוע יותר מבית בושת; מערת נבלים, מקדש של שדים, מקלט לשודדים ונוכלים, אספה פושעת של רוצחי ישו.
הוא כינה את בתי הכנסת "מאורה של חיות פרא" וכתב: "היהודים אינם טובים מן החזירים ומן העזים, בגסות אורחותיהם הפרוצה ובגרגרנותם שאינה יודעת שבעה".
פלאדיוס , הביוגרף בן זמנו של כריסוסטומוס, תיעד גם את טענתו כי בקרב היהודים ניתן לקנות ולמכור את הכהונה תמורת כסף.
בדרשה החמישית מתייחס כריסוסטומוס למרד בר כוכבא ולגורלה של ירושלים, וטוען כי היהודים "לא התבוננו שהם נלחמים נגד האל, אשר ציווה שהעיר תהיה חרבה לנצח".
לבסוף הצהיר, כי מכיוון שהאל שונא את היהודים, מחובתם של הנוצרים לשנוא אותם, ולכן הוא עצמו שונא אותם ואת בית הכנסת שלהם, באומרו ש"שדים שוכנים בבית הכנסת וגם בנשמות היהודים".

 מורשת אנטישמית 
הכומר האנגליקני ג'יימס פארקס  כינה את כתביו של כריסוסטומוס על יהודים "הגינוי הנורא והאלים ביותר של היהדות שניתן למצוא בכתביו של תאולוג נוצרי".
לדברי ההיסטוריון ויליאם ברושטיין , דרשותיו נגד היהודים העניקו תנופה נוספת לרעיון שהיהודים אחראים באופן קולקטיבי למותו של ישו .
ההיסטוריון הבריטי פול ג'ונסון קבע כי דרשותיו של כריסוסטומוס "הפכו לדפוס לנאומים אנטי-יהודיים, תוך ניצול מלא (ושימוש לרעה) של קטעים מרכזיים בבשורות על פי מתי ויוחנן מהברית החדשה. כך, אנטישמיות נוצרית ספציפית, המציגה את היהודים כרוצחי ישו, הורכבה על המסה התוססת של השמצות ושמועות פגניות, וקהילות יהודיות היו עתה בסכנה בכל עיר נוצרית".

ישנם מחברים האומרים כי הטפתו של יוחנן כריסוסטומוס היוותה השראה לאנטישמיות הנאצית ותוכניתה להשמדת העם היהודי. במהלך מלחמת העולם השנייה, המפלגה הנאצית בגרמניה ניצלה לרעה את דרשותיו, ציטטה והדפיסה אותן מחדש לעיתים קרובות בניסיון להעניק לגיטימציה לשואה בעיני נוצרים גרמנים ואוסטרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הכנסיות הנוצריות גינו את השימוש הנאצי ביצירותיו של כריסוסטומוס, והסבירו את דבריו בהתייחס להקשר ההיסטורי. לפי וולטר לקויר, נטען כי במאה ה-4, השיח הכללי היה ברוטאלי ותוקפני, וכי בתקופה שבה הכנסייה הנוצרית נלחמה על הישרדות והכרה, לא היה ביקוש לרחמים וסליחה.

 ספרות נוספת "נגד היהודים" 
מסמכים אחרים מהווים גם הם חלק מספרות "נגד היהודים". אלה כוללים את "נגד היהודים" (Adversus Iudaeos) של טרטוליאנוס או פסאודו-טרטוליאנוס , "עדויות נגד היהודים"  מאת פסאודו-גרגוריוס מניסה, והטקסטים של "נגד היהודים" (Adversus Iudaeos) בספרות של רוסיה בימי הביניים. שרנקנברג (Schreckenberg) רואה בהתייחסויות האנטישמיות הפופולריות, כגון שירה נגד מלווים בריבית מאת משורר הריינלנד מוסקטבלוט (Muskatblut), הרחבה של טקסטים של "נגד היהודים".

שמואל קרויס, ז'אן יוסטר (Jean Juster) ומאוחר יותר מרסל סימון  טענו כי ספרות "נגד היהודים" היא צורת המשך של היתקלויות קודמות בין יהודים לנוצרים, במיוחד עד שלטונו של הקיסר הביזנטי יוליאנוס הכופר בשנת 361, אם כי סופרים אחרים רואים במסמכים הללו יותר כעוסקים בחיזוק הזהות העצמית הנוצרית.

 לקריאה נוספת 
 Wilken, Robert L., John Chrysostom and the Jews: Rhetoric and reality in the late 4th century, Wipf and Stock Publishers, 2004

קישורים חיצוניים
 על שמונה הדרשות של יוחנן כריסוסטומוס נגד היהודים 

הערות שוליים

קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:אנטישמיות
קטגוריה:ספרות נוצרית
קטגוריה:חיבורים אנטישמיים
קטגוריה:ספרות בשפה היוונית