המשבר ההנדסי במרכז סיטיקורפ

ביולי 1978 התגלה פגם מבני במרכז סיטיקורפ (כיום מרכז סיטיגרופ) שבניו יורק, גורד שחקים שבנייתו הושלמה כשנה לפני כן. הבניין, שנבנה על פי עקרונות תכן לא קונבנציונליים עקב הסכם רכישת קרקע עם כנסייה סמוכה, נמצא לאחר בדיקות של מספר צדדים שלישיים בסכנת התמוטטות אפשרית. עבודות חיזוק בוצעו בחשאי במהלך החודשים העוקבים ולכאורה, מנעו אסון.

הבניין, המכונה כיום מרכז סיטיגרופ, משתרע על פני מבנן שלם ונועד לשמש כמטה משרדים של סיטיבנק. לקונסטרוקציה של הבניין, שתוכננה על ידי מהנדס המבנים ויליאם לה-מסורייר, יש מספר מאפייני תכן יוצאי דופן, כולל בסיס מוגבה הנתמך על ידי ארבעה עמודי ענק (עמוד במרכז כל חזית) ועמוד חמישי במרכז, תמיכות אלכסוניות בקומות העליונות המחזקות את הבניין כולו לעומסי רוח ומרסן מסה מתכווננת בדמות משקולת בטון במשקל 400 טון שצפה על שמן כדי לרסן תנודות אופקיות. מרכז סיטיקורפ היה אחד הבניינים הראשונים בעולם שהוכנסו אליהם אלמנטים מכניים פעילים (מרסן מסה מתכווננת) לייצוב. סטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון, דיאן הרטלי, שחקרה את ההתנהגות המבנית של הבניין תחת השפעת רוחות אלכסוניות (Quartering winds) שכיוונן ניצב לפינות הבניין, מצאה את עמידותו לוקה בחסר. עם זאת, לא ברור האם מחקרה הגיע אי פעם לידיעתו של מהנדס המבנים הראשי של הבניין, לה-מסורייר.

בערך באותו זמן שבו הרטלי חקרה את עמידות הבניין, סטודנט לאדריכלות ב, לי דה-קרוליס, בחר בבניין כנושא למטלת כתיבת דו"ח בשיעור הראשון שלו על מושגי היסוד של הנדסת מבנים. ג'ון זולדוס מהמכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי הביע הסתייגויות בפני דה-קרוליס לגבי הצורה המבנית של הבניין, ודה-קרוליס יצר קשר עם לה-מסורייר ומסר את דבריו לפרופסור שלו. ללה-מסורייר נודע גם שבמהלך בניית הבניין בוצעו שינויים בתכנון שלו ללא אישורו, והוא סקר את חישובי פרמטרי המאמץ של הבניין ואת תוצאות ניסויי מנהרת הרוח. הוא הגיע למסקנה שיש בעיה. לה-מסורייר הורה לחזק את הבניין מחשש שרוחות חזקות עלולות לגרום להתמוטטות הבניין.

החיזוקים בוצעו בלילה, בעוד המשרדים בבניין היו פתוחים לפעילות סדירה במהלך היום. החשש היה לשלמות המבנית של הבניין בתנאי רוח חזקה. הערכות באותה תקופה גרסו שאם מרסן התנודות יושבת עקב הפסקת חשמל, הבניין עלול להתמוטט ברוח חזקה של 110 קילומטרים בשעה וייתכן שכתוצאה מכך יהיו הרוגים. מאחר שלמרסן המסה המתכווננת הייתה השפעה משמעותית על יציבות המבנה, הותקן גנרטור חירום כגיבוי והוקצה צוות נוסף כדי להבטיח שהוא ימשיך לפעול בצורה אמינה במהלך עבודות החיזוק. מאמצי עבודות החיזוק נשמרו בסוד מהציבור עד שנת 1995.

לעיריית ניו יורק היו תוכניות לפנות את מרכז סיטיקורפ ומבנים אחרים הסמוכים אם אכן יתרחש אירוע עם רוחות חזקות. במהלך השיפוץ איים הוריקן אלה להגיע לניו יורק, אך שינה את מסלולו לפני שהגיע לעיר. בסופו של דבר, ייתכן שהשיפוץ לא היה הכרחי. הערכה מחודשת של המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה, תוך שימוש בטכנולוגיה מודרנית, קבעה מאוחר יותר כי עומסי רוחות אלכסוניות לא היוו איום כפי שחששו ממנו לה-מסורייר והרטלי. המכון המליץ על הערכה מחודשת של תכנון הבניין המקורי כדי לקבוע אם השיפוץ באמת היה מוצדק. לא ברור האם ההערכה המחודשת שהומלצה על ידי המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה נערכה אי פעם. מכיוון שהחיזוק בוצע נותרה השאלה בגדר שאלה אקדמית.

רקע
ממוזער|שמאל|220px|כנסיית סנט פיטר האוונגליסטית הלותרנית נראית בצד שמאל, מתחת לגורד השחקים. מיקומה של הכנסייה חייב את המיקום יוצא הדופן של עמודים במרכז כל פאה במקום בפינות.
מרכז סיטיגרופ, שנודע במקור בשם מרכז סיטיקורפ, הוא גורד שחקים בן 59 קומות השוכן בשדרות לקסינגטון 601 בשכונת מידטאון מנהטן שבניו יורק. המגדל תוכנן על ידי האדריכל יו סטאבינס כמטה משרדי "בנק העיר הלאומי הראשון של ניו יורק" (לימים סיטיבנק), יחד עם האדריכל השותף אמרי רות' ובניו. חברת לה-מסורייר ושות' וג'יימס רודרמן היו מהנדסי המבנה ובית לחם סטיל הייתה ספק הפלדה לבנייה. הבניין נחנך ב-12 באוקטובר 1977.

כחלק מבניית מרכז סיטיקורפ הוקם בפינה הצפון-מערבית של המבנן בניין חדש עבור הדייר הקודם באתר - כנסיית סנט פיטר האוונגליסטית הלותרנית. על פי ההסכם, מבנה הכנסייה החדש נבנה כמבנה נפרד מהמגדל הראשי. כדי לעמוד בהסכם מול הכנסייה, נתמך המגדל על ידי ארבעה עמודי ענק, שכל אחד מהם ממוקם במרכז כל אחת מארבע חזיתות המגדל. תוכניות הנדסיות מוקדמות כללו את הצבת עמודי הענק התומכים בפינות המגדל, אך מיקום הכנסייה החדשה שנקבע בהסכם מנע זאת. כדי לאפשר למגדל לעמוד בעומסים הסטטיים והדינמיים הצפויים, תכנן לה-מסורייר תומכים נושאי-עומס בצורת V, הנמצאים זה מעל זה לכל גובה החזיתות. תומכים אלה נועדו לפזר עומסי מתיחה, הנוצרים עקב רוחות, מהקומות העליונות ועד לעמודים התחתונים.

התומכים האלכסוניים הארוכים היו צריכים להיות מיוצרים בקטעים ולהיות מורכבים באתר. תכנון זה דרש חמישה חיבורים בכל תומך אלכסוני. התכנון המקורי של לה-מסורייר לתומכים נושאי-העומס בצורת V אלו התבסס על מַחְבָּרים מרותכים. כדי לחסוך בעלויות הציעה חברת בית לחם סטיל לשנות את תוכניות הבנייה ולהשתמש במַחְבָּרים מוברגים. שינוי התכנון התקבל על ידי משרדו של לה-מסורייר אך נודע למהנדס לה-מסורייר עצמו רק מאוחר יותר.

לה-מסורייר חקר בתחילת תהליך התכנון את השפעת הרוחות מכיוונים שונים על המגדל והגיע למסקנה שרוחות אלכסוניות אינן המקרה הקריטי לתכן. לכן תכנן את עמידות המגדל בעיקר לפי חישובי רוחות בכיוון ניצב לחזיתות. באותה תקופה, רוחות ניצבים היו החישובים היחידים שנדרשו על פי תקנות הבנייה של העיר ניו יורק. רוחות אלה הן בדרך כלל המקרה הגרוע ביותר, ובדרך כלל מערכת מבנית המסוגלת להתמודד איתן יכולה להתמודד בקלות עם רוח מכל זווית אחרת.

גילוי
במאי 1978, לאחר השלמת בניית מרכז סיטיקורפ, תכנן לה-מסורייר בניין דומה עם תומכי רוח אלכסוניים בפיטסבורג. קבלן שהשתתף במכרז הבנייה הטיל ספק בעלות השימוש במחברים מרותכים במקום בברגים. לה-מסורייר שאל במשרדו כיצד התנהלו הריתוכים בבניית סיטיקורפ ואז נאמר לו כי המחברים המרותכים שתכנן הוחלפו במחברים מוברגים. לה-מסורייר לא ראה את הניתוח שנעשה כאשר בוצעה החלפה זו.

ביוני 1978 נדרשה סטודנטית להנדסה באוניברסיטת פרינסטון, דיאן הרטלי, לכתוב את עבודת התזה האחרונה שלה. הנושא שבחרה בהצעת הפרופסור שלה, דייוויד בילינגטון, היה תכנון מרכז סיטיקורפ. כחלק מעבודה זו היא ניתחה את תכנון המבנה וחישבה את המאמצים המתקבלים ברכיבים הקונסטרוקטיביים של המבנה מרוחות אלכסוניות, ומצאה שהם גבוהים מערכי המאמצים המרביים הצפויים שסופקו לה על ידי חברת לה-מסורייר ושות'. הרטלי שאלה את איש הקשר שלה בחברת תכנון המבנים, ג'ואל ס. ויינשטיין, חבר זוטר בצוות משרד ההנדסה, על הנושא, והוא סיפק לה עותק של חישובי החברה לרוחות ניצבות (אך לא לרוחות אלכסוניות). על עותקי החישובים שסיפק לה הייתה רק חתימתו של ויינשטיין, זאת למרות שציפתה לראות את עותקי החישובים חתומים בראשי תיבות על ידי אדם שני שאישר אותם, כפי שהיה נהוג בתעשייה. לדברי הרטלי, היא ביקשה חישובים לגבי רוחות אלכסוניות. לדבריה, ויינשטיין אמר שיספק אותם אך לא עשה זאת. חישובים לרוחות אלכסוניות לא נדרשו על פי תקנות הבנייה באותה תקופה, ולא היו נוהג נפוץ בתעשייה (אם כי תכנון המגדל היה יוצא דופן בבירור והצדיק ניתוח מיוחד). ויינשטיין טען בפניה שהבניין יכול להתמודד עם הכוחות הדרושים, אך היא לא הדחיקה את הנושא בכתיבת התזה שלה, שבה תיעדה את חששותיה ואת התגובה שקיבלה. במשוב שנתן בילינגטון על התזה של הרטלי תהה מדוע חישוביה לא נבדקו מול נתוני החברה.

ביוני 1978 ענה לה-מסורייר בטלפון לשאלותיו של סטודנט צעיר לאדריכלות, שהזדהה יותר מ-40 שנה מאוחר יותר כלי דה-קרוליס. שיחות הטלפון הללו ושינו התכנון למחברי ברגים שכנעו את לה-מסורייר לחשב מחדש את עומסי הרוח, כולל עומסי הרוח האלכסוניים.

ב-24 ביולי 1978 הגיע לה-מסורייר למשרדו וערך חישובים על מרכז סיטיקורפ. הוא שיער כי רוחות בכיוון ניצב לחזיתות הן המקרה הקריטי לבניין ולא רוחות אלכסוניות. בעת עריכת החישובים גילה לה-מסורייר שהרוחות האלכסוניות אחראיות לעלייה של כ-40 אחוז בעומסי הרוח הפועלים על המבנה ועלייה של 160 אחוז בעומסים הפועלים על מחברי הברגים שבארבע מתוך שמונה שכבות ה-V בכל חזית. העומסים המתקבלים מרוחות אלכסוניות והשימוש במחברי ברגים לא היו מעוררים דאגה אם רק אחד מהם היה מתקיים. השילוב של שני הממצאים יחד הוא שהניע את לה-מסורייר לבצע בדיקות בטיחות מבנית. לה-מסורייר הגיע למסקנה שתכנון המחברים המרותכים המקוריים יכול לעמוד בעומסי הרוחות הניצבות וגם בעומסי רוחות האלכסוניות, אך שינוי התכנון למחברים מוברגים שבוצע עלול לחשוף את הבניין לסכנת התמוטטות ברוחות אלכסוניות במהירות של 110 קילומטרים לשעה. לה-מסורייר גילה גם שחברתו השתמשה במקדם בטיחות 1:1 של מסבך, כפי שהומלץ בהוראות העיר ניו יורק, וזאת במקום במקדם בטיחות 1:2 של עמוד.

ב-26 ביולי 1978 ביקר לה-מסורייר את מומחה מנהרות הרוח אלן גארנט דבנפורט באוניברסיטת מערב אונטריו. צוותו של דבנפורט ערך חישובים על הבניין והסיק שלא רק שהמודל של לה-מסורייר היה נכון, אלא גם שבמצבים מסוימים בעולם האמיתי, המאמצים ברכיבים קונסטרוקטיביים מסוימים עלולים לעלות ביותר מ-40 האחוזים שחישב לה-מסורייר. ב-28 ביולי נסע לה-מסורייר לבית הקיץ שלו במיין כדי לנתח את הבעיה. לה-מסורייר העריך כי כל עוד מרסן המסה המתכווננת פעיל, יש סיכוי של אחד לחמישים וחמש להתרחשות אירוע רוח המסוגלת להפיל את הבניין בכל שנה. אך אם מרסן המסה המתכווננת לא יתפקד עקב הפסקת חשמל, ישנו סיכוי של אחד לשישה-עשר להתרחשות אירוע רוח חזקה מספיק כדי לגרום להתמוטטות הבניין בכל שנה.

תיקונים
לה-מסורייר התחבט כיצד להתמודד עם הבעיה. המוניטין המקצועי שלו עמד בפני פגיעה אנושה ויותר חמור מכך, שמו יקשר בגרימת תַּבְהֵלָה לדיירים השוכרים משרדים במגדל ובכל הבניינים שבסביבת מרכז סיטיקורפ. לה-מסורייר שקל לא להעלות את הנושא לעולם, ואף שקל לזמן קצר להתאבד לפני שמישהו אחר יגלה על הפגם. לה-מסורייר יצר קשר עם עורך הדין של סטאבינס וחברת הביטוח. לאחר מכן, לה-מסורייר יצר קשר עם עורכי הדין של סיטיקורפ, אשר שכרו את לסלי א. רוברטסון כיועץ מומחה. סיטיקורפ קיבלה את הצעתו של לה-מסורייר לרתך לוחות פלדה על המפרקים המוברגים, וחברת קארל קוך ארקטינג נשכרה לתהליך הריתוך. מעט מאוד אנשים היו מודעים ושותפים לבעיה, מלבד הנהלת סיטיקורפ, ראש העיר אד קוץ', נציב הבנייה בפועל אירווינג א. מינקין, וראש איגוד הרתכים.

בלילות אוגוסט 1978 החלו הצוותים להתקין את הלוחות ולרתך אותם על מנת שיהוו את החיזוק הדרוש. גורמים רשמיים לא הזכירו בפומבי שמבוצעים שיפוצים עקב בעיות מבניות אפשריות. בנוסף, באותה תקופה שבתו שלושת העיתונים הגדולים של העיר, עובדה שתרמה ליכולת שמירת העמימות בנושא. גורמים רשמיים בקושי הודו או אישרו כי קיימת בעיה, ובמקום זאת תיארו את העבודה כנוהל שגרתי. הנרי דה-פורד השלישי מסיטיקורפ טען שמרכז סיטיקורפ יכול לעמוד באירוע רוח המתקיים סטטיסטית פעם ב-100 שנה - רוח במהירות של 150 קילומטרים לשעה לפרק זמן של 10–20 דקות. וכי אין "כלל בעיות בולטות בבניין". כאמצעי זהירות, הותקנו גנרטורים לשעת חירום עבור מרסן המסה המתכווננת, הוצבו מדי עיבור על קורות קריטיות והועסקו חזאי מזג אוויר. סיטיקורפ וגורמים מקומיים יצרו תוכניות פינוי חירום לשכונה הקרובה. עם זאת, תוכניות פינוי אלו לא פורסמו באותה עת למרות שאלפי אנשים היו עלולים להיהרג בהתמוטטות אפשרית. שישה שבועות לאחר תחילת עבודות התיקון התקרבה סופה גדולה (הוריקן אלה) מכף האטרס לניו יורק. העיר ניו יורק הייתה במרחק שעות ספורות מהכרזה על פינוי חירום. באותה עת גנרטורי הגיבוי היו במקומם ומרסן המסה המתכווננת נוטר באופן רציף על ידי צוות מיוחד. למרות שרק כמחצית מעבודות החיזוק הושלמו, המגדל כעת יכול היה לשרוד אירוע סופה המתקיים סטטיסטית פעם ב-200 שנה. בסופו של דבר הוריקן אלה פנה מזרחה, סטה אל הים והתרחק מניו יורק. תצפית מזג האוויר ומעקב אחרי סופת אלה הסתיימה ב-13 בספטמבר.

באוקטובר 1978 הושלמו התיקונים ורוב העיתונים לא עודכנו במשך שבועות לאחר השלמתם. לה-מסורייר טען שההיתכנות לתרחיש סופה חזקה דיה בכדי להפיל את הבניין המתוקן, גם ללא פעולת מרסן המסה המתכווננת, נדירה כל כך עד שהיא עשויה להתקיים סטטיסטית רק פעם אחת ב-700 שנים. האדריכל יו סטאבינס וחברת הביטוח של לה-מסורייר כיסו את כל עלויות התיקון, שמוערכות בכמה מיליוני דולרים.

פרסום
מכיוון שלא אירע כשל מבני, לא פורסם עד 1995 עצם קיומן של עבודות התיקון שנעשו, אז הופיע מאמר ארוך ב"הניו יורקר". הכתבה משנת 1995 ב"הניו יורקר" תיארה את הסטודנט כ"בחור צעיר, ששמו אבד במערבולת האירועים שבאו אחר כך", שהתקשר ללה-מסורייר ואמר "שהפרופסור שלו הטיל עליו לכתוב מאמר על מגדל סיטיקורפ". עם זאת, היה ברור שדיאן הרטלי מעולם לא יצרה קשר ישיר עם לה-מסורייר - היא דיברה רק עם ג'ואל ס. ויינשטיין. על פי דיווח ממקור שני, כאשר אחד מעמיתיו של לה-מסורייר שאל האם הסטודנט הוא אישה, "לה-מסורייר השיב שהוא לא יודע כי הוא לא דיבר בפועל עם הסטודנט". עם זאת, בהרצאה בנושא, לה-מסורייר עצמו אמר שהוא דיבר ישירות ושוב ושוב עם הסטודנט והתייחס לסטודנט כגבר. בשנת 2007 נפטר לה-מסורייר מבלי שתיאר אי פעם את התקשורת בין הרטלי לויינשטיין.

ככל הנראה, הרטלי הזדהתה כסטודנטית להנדסה רק בשנת 2011, יותר מ-15 שנים לאחר פרסום המאמר ב"הניו יורקר". עם זאת, סטודנט אחר במוסד אחר, לי דה-קרוליס, הזדהה רק בשנת 2022 כצעיר המדובר. הוא אמר שנודע לו בשנת 2011 כיצד מילא תפקיד בהיסטוריה של בניין סיטיקורפ מקריאת "המקרר של איינשטיין" ("Einstein's Refrigerator"), ספר משנת 2001 מאת סטיב סילברמן, מורה בתיכון ופודקאסטר. עד שדה-קרוליס קרא את הספר לה-מסורייר כבר נפטר. בעוד שדה-קרוליס הזכיר את תפקידו בפני מכרים ואף כתב מחזה על כך, הוא חשף את עצמו לציבור הרחב רק לאחר שהערכה מחודשת של המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה קבעה כי השפעת עומסי הרוח לא הייתה חמורה כפי שהרטלי ולה-מסורייר העריכו.

המשבר פורט ביתר שאת בספר משנת 2025, "הטעות הגדולה" ("The Great Miscalculation"), מאת ההיסטוריון מייקל מ. גרינבורג (Michael M. Greenburg). בספרו כתב גרינבורג כי מלאכת התכנון המקורי חולקה בין אנשים רבים וייתכן שהדבר תרם לבלבול סביב ההחלטה להשתמש במחברים מוברגים במקום במסגרת מרותכת.

אתיקה
על פי חקר מקרה של המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA), "רבים ראו במעשיו של לה-מסורייר כהרואיים כמעט, ובתי ספר רבים להנדסה ומחנכים לאתיקה משתמשים כעת בסיפורו של לה-מסורייר כדוגמה לאופן שבו יש לפעול בצורה אתית". עם זאת, אחרים ביקרו את לה-מסורייר על חוסר הפיקוח שלו שהוביל לבעיות ועל חוסר הכנות שלו כלפי תושבי השכונה, אדריכלים, מהנדסים ואנשים אחרים בציבור כאשר התגלו הבעיות. בשנת 2000 דן האדריכל יוג'ין קרמר בשאלות האתיות שעלו במקרה זה. קרמר מנה שש נקודות מפתח שנתפסו כבעייתיות מבחינה אתית:

 ניתוח עומסי רוח: למרות שעומסי רוח אלכסונית נלקחו בחשבון בשלב מוקדם בתהליך התכנון, לה-מסורייר הגיע בתחילה למסקנה שהם אינם המקרה הקריטי לניתוח המבני של הבניין, והסתמך בעיקר על חישובי רוחות ניצבים לחזיתות, כנדרש על פי חוקי הבנייה, במקום לבדוק את כל החישובים והתרחישים ביסודיות.
 שינויי תכנון: קבלן המשנה של שלד הפלדה (בית לחם סטיל) הציע להשתמש במחברי ברגים במקום בריתוכים בחדירה מלאה, וההצעה אושרה על ידי חברת לה-מסורייר ושות' מבלי שלה-מסורייר בדק את הפרטים באופן אישי. קרמר דיווח כי רוברט מקנמרה, "מנהל המנהלת של סיטיקורפ במשרד לה-מסורייר ושות' בקיימברידג'", הצהיר כי לאחר שסקר את ההצעה, הוא "הציג את השינוי המוצע לביל לה-מסורייר", אשר "דן [עימו] בהשלכות הטכניות וערך חישובים לגבי ההשפעה של הארכת הברגים במחבר על תנועת המגדל...", וכי חברת לה-מסורייר ושות' אישרה לאחר מכן את פרטי השינוי מבלי שלה-מסורייר יבדוק באופן אישי את הפרטים הללו. זה סותר במידה מסוימת את דברי לה-מסורייר, שאמר שלא היה מודע לשינוי התכנון עד לאחר השלמת העבודה.
 אחריות מקצועית: לפני שלה-מסורייר החליט ליידע את סיטיקורפ על הפגמים בתכנון, הוא שקל לרגע להסתיר את הבעיות במקום זאת או אפילו להתאבד. קרמר אמר שלא היה צריך לשקול מחשבות כאלה, אפילו לא לרגע. לעומת זאת, המחקר של המכון האמריקאי לאדריכלים מדווח כי ברור שלה-מסורייר מעולם לא באמת שקל את האפשרויות האחרות ברצינות.
 הצהרות פומביות: בראיונות לעיתונות ובפרסומי מידע באותה תקופה גורמים רשמיים השמיטו או שיקרו לגבי פרטי הליקויים. קרמר מצטט את קוד האתיקה של האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים (NSPE), הקובע כי מהנדסים "יפרסמו הצהרות פומביות רק באופן אובייקטיבי וכנה".
 בטיחות הציבור: כאשר איים הוריקן אלה על העיר באוגוסט ובספטמבר 1978, תוכניות פינוי לאזור שמסביב הוכנו בסתר. קרמר מצטט את מועצת הביקורת האתית (BER) של האגודה הלאומית למהנדסים מקצועיים, אשר למרות שלא התייחסה ספציפית למרכז סיטיקורפ, אמרה כי "הסתרת מידע קריטי מאלפי אנשים שבטיחותם נפגעת לאורך תקופה משמעותית" אינה ראויה (אם כי ניתן לטעון שמצב מרכז סיטיקורפ לא עמד בסטנדרט זה, בהתחשב בכך שלא התרחשו סופות עם רוחות עזות בפועל בעיר ניו יורק במהלך התקופה המדוברת, וננקטו צעדים אחרים כדי להפחית את הסיכון, ותוכניות פינוי היו מוכנות למקרה שתתרחש סופה חזקה).
 קידום ידע מקצועי: קרמר טוען כי הסתרת המשבר במשך כמעט 20 שנה מנעה חלק מהניתוח והלמידה האתיים וההנדסיים שיכלו להתרחש אילו היה המידע מתפרסם בסמיכות להתרחשות אירועי מרכז סיטיקורפ.

לקריאה נוספת





קישורים חיצוניים
 פודקאסט "התשובה" עם דורון פישלר - המגדל התלוי באוויר
 Veritasium: The Most Dangerous Building in Manhattan

הערות שוליים

קטגוריה:הנדסה אזרחית