שביתת העיתונים בניו יורק (1978)

שביתת העיתונים בניו יורק בשנת 1978 נמשכה בין ה-10 באוגוסט ל-5 בנובמבר 1978, סך הכל 88 ימים. היא השפיעה על תעשיית העיתונים בניו יורק , ובמהלכה נסגרו שלושת העיתונים הגדולים של העיר: הניו יורק טיימס, הניו יורק דיילי ניוז והניו יורק פוסט.

מקורות
השביתה הרב-איגודית הונהגה על ידי עיתונאים והופסקה הדפסת והפצת שלושת העיתונים, ללא מהדורות שפורסמו מ-9 באוגוסט 1978. איגודים נוספים שפרשו כללו את המכונאים, עובדי הנייר, מכונאי המשאיות והנהגים. השביתה התרחשה עקב פרסום תקנות עבודה חדשות לשלושת העיתונים, שהפחיתו משמעותית את הדרישות בנוגע לרמת כוח האדם. בניגוד לשביתות רבות, רמות השכר לא היו בעיה מרכזית. יותר מ-10,000 עובדים שבתו או היו מובטלים בתמיכה באחד מהאיגודים השובתים.

השפעות
במהלך השביתה, צצו להם מספר "עיתוני שביתה", שנמכרו בדוכני עיתונים עם שמותיהם של שלושת העיתונים הרגילים. אלה כללו את "חדשות העיר" (The City News), "הניו יורק דיילי פרס" (The New York Daily Press) ו-הניו יורק דיילי מטרו (The New York Daily Metro). עיתון קיים אחד ש"נהנה לרגע" בתקופה זו היה "הניוז וורלד"  (The News World). "הניוז וורלד", שהושק בשנת 1976 בבעלות כנסיית האיחוד, הגיע במהלך השביתה לתפוצתו הגבוהה ביותר אי פעם - 400,000 עיתונים. כמה כתבים ידועים של שלושת העיתונים הסגורים כתבו גם עבורו. חודשיים לאחר תחילת השביתה, הופצה בעיר פרודיה על הניו יורק טיימס בשם "לא-הניו יורק טיימס" , עם תורמים כמו קארל ברנסטין, כריסטופר סרף , טוני הנדרה  וג'ורג' פלימפטון .

בניגוד לציפיות הראשוניות, עסקים בניו יורק כמו מסעדות, תיאטראות, מלונות וחנויות קמעונאיות לא סבלו במהלך השביתה ומצאו דרכים חלופיות לפרסם את נוכחותם והיצע שלהם. לעיתים נטען שתוצאה בלתי צפויה של השביתה הייתה המהפך בעונת הניו יורק יאנקיז ב-1978. הקבוצה, שפיגרה אחרי בוסטון רד סוקס של אותה שנה ב-14 משחקים, שינתה את הכיוון בסוף העונה ובסופו של דבר ניצחה במשחק שובר שוויון דרמטי נגד הרד סוקס ולאחר מכן בוורלד סיריס של 1978. ארגון היאנקיז באותה תקופה כלל מספר אישים הפכפכים, ביניהם הבעלים ג'ורג' סטיינברנר, המנג'ר שנשכר ופוטר לעיתים קרובות בילי מרטין  והשחקן רג'י ג'קסון , והמאבקים ביניהם זכו לתשומת לב תקשורתית רבה, במיוחד בכותרות ה"ניוז" וה"פוסט". נאמר שברגע שהעיתונים פתחו בשביתה, הסחות הדעת של העיתונות פחתו והקבוצה יכלה להתמקד לשחק טוב. באותה תקופה, נציג של היאנקיז ציין כי "שמענו את התיאוריה הזו, אבל התחלנו את רצף הניצחונות שלנו כשהעיתונים עדיין פרסמו". האמונה שהשביתה אפשרה את המהפך של הקבוצה עדיין זכתה לקרדיט עשרות שנים לאחר מכן. בשנת 2018 תהה גורדון אדס, כתב הספורט הוותיק וההיסטוריון של הרד סוקס, האם עבור אוהדי הרד סוקס הייתה שביתת העיתונים בֶּן-בְּלִיַּעַל גדול יותר מ"באקי בליפין דנט".

חידוש הפרסום
במהלך המשא ומתן שימש תיאודור וודרוו קיל  כמתווך לא רשמי בין שני הצדדים ומילא תפקיד חשוב בהתקדמות השיחות. ב-5 באוקטובר חידש ה"פוסט" את פרסומו לאחר שרופרט מרדוק, הבעלים והמוציא לאור של העיתון, חתם על הסכם עם אנשי העיתונות. עם זאת, ה"דיילי ניוז" וה"טיימס" עדיין לא פורסמו. ההסכם של מרדוק קבע למעשה כי ה"פוסט" יעמוד בכל תנאי שיוסכם בסופו של דבר בין האיגודים לשני העיתונים האחרים. ה"פוסט" נסגר למשך 56 ימים.

ה"טיימס" חידש את פרסומו יחד עם ה"דיילי ניוז" ב-6 בנובמבר 1978, לאחר 88 ימים של שביתה. העיתונים הגיעו להסכם עם האיגודים המייצגים את אנשי העיתונות. ההסכם שימר 1,500 משרות קיימות של אנשי העיתונות, אך אפשר להנהלה לצמצם את כוח האדם באמצעות פיטורים וביטול חלק מהשעות הנוספות. עם ההגעה הסופית להסכמה הודו הצדדים כי נעשו פשרות ואמרו כי "לא היו מנצחים" בתוצאה. בפרט, לא היה זה ניצחון ברור להנהלה כפי שקרה עם סיום שביתת עיתונאי הוושינגטון פוסט בשנים 1975–1976, תוצאה שהאיגודים ניסו להימנע ממנה במקרה זה.

השפעה
בטווח הקצר, השביתה עלתה לעיתונים כ-150 מיליון דולר בהכנסות מפרסום והפצה, בעוד שהעובדים הפסידו כ-60 מיליון דולר בשכר שלא הרוויחו (אם כי דמי שביתה של איגודי עובדים וביטוח אבטלה ממלכתי כיסו חלק ניכר מכך עבור עובדים בודדים). בטווח הארוך יותר, השביתה התרחשה במקביל להופעתם של שינויים טכנולוגיים שבתחילה גזלו את משרותיהם של אנשי העיתונות באמצעות אוטומציה של חדרי החדשות, ובהמשך ערערו לחלוטין את המודל הכלכלי של תעשיית העיתונים.

הערות שוליים

קטגוריה:ניו יורק: כלכלה
קטגוריה:שביתות בארצות הברית
קטגוריה:ארצות הברית: תקשורת
קטגוריה:1978 בארצות הברית