המפלגה הקומוניסטית של תאילנד

המפלגה הקומוניסטית של תאילנד (בתאית: พรรคคอมมิวนิสต์แห่งประเทศไทย. בראשי תיבות: CPT) הייתה מפלגה קומוניסטית שפעלה בין השנים 1942 ל-1990 בתאילנד.

המפלגה נוסדה רשמית ב-1 בדצמבר 1942, אם כי הפעילות הקומוניסטית במדינה החלה כבר ב-1927. בשנות ה-60 של המאה ה-20 גדלה המפלגה במספר החברים והתמיכה בה, ובתחילת שנות ה-70 הייתה התנועה הקומוניסטית השנייה בגודלה בדרום-מזרח אסיה (אחרי וייטנאם). המפלגה פתחה במלחמת גרילה נגד ממשלת תאילנד ב-1965. אף על פי שהיא סבלה ממחלוקות פנימיות, בשיאה הפוליטי פעלה המפלגה למעשה כמדינה בתוך מדינה. על פי ההערכות, היקף התמיכה הכפרית שלה היה לפחות ארבעה מיליון איש והזרוע הצבאית שלה כללה 10-12,000 לוחמים. השפעתה התרכזה בצפון-מזרח, צפון ודרום תאילנד. בעקבות סדרה של סכסוכים פנימיים, שינויים בבריתות קומוניסטיות בין-לאומיות, מדיניות מוצלחת של ממשלת תאילנד נגד ההתקוממות - כולל הצעת חנינה לחברי המפלגה וסיום המלחמה הקרה, נעלמה המפלגה מהזירה הפוליטית בתחילת שנות ה-90.

 שנות ה-20: הקמה 
ראשיתה של התנועה הקומוניסטית בתאילנד עם הקמת הוועדה המיוחדת של  בין השנים 1926 ל-1927. זרם של שמאלנים שנמלטו מסין לתאילנד בסוף שנות ה-20 בעקבות מלחמת האזרחים הסינית ב-1927 הגביר גם הוא את התמיכה בפעילויות. לפי דיווחים שונים, בין סוף 1929 לתחילת 1930 הוקמה המפלגה הקומוניסטית של סיאם.

בשלב הראשון של קיומה, המפלגה הקומוניסטית של סיאם נותרה מפלגה קטנה. היא כללה בעיקר אינטלקטואלים בבנגקוק. בתחילת 1948, מקורות מודיעין בריטיים הגדירו את הדיווחים על כך שהמפלגה מנתה 3,000 חברים ברחבי המדינה כ"מוגזמים". המפלגה נהנתה מתקופה קצרה של חוקיות מ-1946 עד 1948. במהלך תקופה זו, התאורטיקן העיקרי של המפלגה היה אודום סריסוואן.

מנהיג מפורסם של המפלגה הקומוניסטית בתקופה זו היה , שהיה גנרל בולט בצבא תאילנד וחבר פרלמנט מטעם . ב-1957 הוא ערק וירד למחתרת, ואימץ את הכינוי 'החבר טו חמטאן' (สหายตู้คําตัน). מאוחר יותר הוא הפך לחבר בוועדה המרכזית של המפלגה וראש המטה של צבא השחרור העממי של תאילנד. בנו, צ'ולנונט סוריוד, הפך מאוחר יותר לגנרל ומנהיג פוליטי.

 שנות ה-60: מלחמת העם 
ב-1960 השתתפה המפלגה במפגש הבין-לאומי של מפלגות קומוניסטיות ומפלגות פועלים שנערך במוסקבה. המפלגה קיימה את הקונגרס השלישי של המפלגה בספטמבר 1961. זמן קצר לאחר מכן, רואם וונגפאן, אחד המנהיגים, נעצר והוצא להורג.

קול העם של תאילנד (VOPT), תחנת רדיו של המפלגה הקומוניסטית של תאילנד, הוקמה ביונאן שבדרום סין במרץ 1962. במהלך הפיצול הסיני-סובייטי, המפלגה הקומוניסטית התאילנדית צידדה במפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס). באוקטובר 1964 הובהרה עמדתה בהודעת ברכה לרגל יום השנה ה-15 להקמת הרפובליקה העממית של סין. מבחינה אידאולוגית, המפלגה התייצבה לצד המאואיזם וגיבשה מדיניות של מאבק על פי הניסיון הסיני, כפי שפורסמה ב-1964. המפלגה גינתה את המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות כרוויזיוניסטית ואימפריאליסטית חברתית. החל מ-1966, היחסים עם המפלגה הקומוניסטית הסינית החלו להתדרדר.

המפלגה השיקה את החזית הפטריוטית התאילנדית (TPF) ב-1 בינואר 1965. ל-TPF הייתה תוכנית בת שש נקודות לשלום ונייטרליות. החזית קראה להקמת ממשלה פטריוטית ודמוקרטית, והתנגדה לממשלת תאילנד ולנוכחות הכוחות האמריקאים בתאילנד. מאבק בעצימות נמוכה החל באוגוסט 1965, כאשר המפלגה הכריזה באמצעות VOPT כי "עידן של מאבק החל". במקביל, המפלגה החלה בפעולות חמושות ב. באותה תקופה הוערך כי למפלגה היו כ-1,200 לוחמים חמושים תחת פיקודה.

, מהפכן ואינטלקטואל, תרגם את המניפסט הקומוניסטי לתאית בשנות ה-50, והיה כלוא בין השנים 1957 ל-1963 תחת הדיקטטורה של סריט תאנראט. עם שחרורו הוא הצטרף למפלגה והשתתף במאבק במחוז סאקון נאקון. הוא נרצח על ידי פקידי ממשל ב-5 במאי 1966, אך הפך לדמות אייקונית בתנועת השמאל בתאילנד. בפברואר ובאוגוסט 1967 ביצעה ממשלת תאילנד מספר פשיטות נגד ההתקוממות בבנגקוק וב, ועצרה 30 מחברי המפלגה, כולל המזכיר הכללי תונג צ'מסרי.

ההתנגדות לנוכחות הצבאית האמריקאית בתאילנד הייתה מרכיב מרכזי במפלגה הקומוניסטית במהלך מלחמת וייטנאם. ה-CPT טענה שתאילנד היא מדינה נאו-קולוניאלית בשליטה אמריקאית. כך הושם דגש על המאבק לעצמאות לאומית.

נכון ל-1968, רשת הגרילה של המפלגה הקומוניסטית כללה פחות מ-4,000 לוחמים חמושים, שהיו מפוזרים בהרים הצפוניים ובאזורי פריפריה אחרים. לגרילה של המפלגה הקומוניסטית היו קשרים מוגבלים לתמיכה חיצונית. ב-1969 הוקם הפיקוד העליון של צבא השחרור העממי של תאילנד, שסימן שלב חדש בבניית כוחות גרילה. המאבק המזוין התפשט למחוזות שונים בצפון. הכוחות המזוינים של המפלגה ביססו נוכחות גם לאורך הגבול עם מלזיה, באזורים שבהם התבססו הכוחות המזוינים של . ביולי 1969 נעצרו תשעה מחברי ה-CPT, כולל חבר בכיר בוועד המרכזי. המעצרים הוצגו על ידי הממשלה כניצחון מכריע על המפלגה.

 שנות ה-70: שיא 
משנת 1970 ואילך, צבא השחרור העממי של תאילנד (PLAT) קיבל תמיכה לוגיסטית משמעותית מסין ווייטנאם. כוחות PLAT הגבירו את פעולותיהם, כולל התקפות על בסיסי מפציצים של חיל האוויר האמריקני במדינה. ממשלת תאילנד פרסה יותר מ-12,000 חיילים במחוזות הצפוניים בינואר 1972, ובמבצע בן שישה שבועות נהרגו למעלה מ-200 חמושים. אבדות הממשלה הסתכמו ב-30 חיילים הרוגים ו-100 פצועים.

בסוף 1972, הצבא המלכותי התאילנדי, המשטרה וכוחות ההגנה המתנדבים ביצעו את  של יותר מ-200 אזרחים (דיווחים לא רשמיים מדברים על עד 3,000) שהואשמו בתמיכה בקומוניסטים בטמבון לאם סאי שב בדרום תאילנד. הטבח בוצע ככל הנראה בהוראת פיקוד מבצעי ביטחון הפנים (CSOC). זו הייתה דוגמה למבצעים האנטי-קומוניסטיים של 1971–1973 שגבו את חייהם של 3,008 אזרחים לפחות. ההרוגים הואשמו בשיתוף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית. עד אז, חשודים קומוניסטים שנעצרו על ידי חיילים נורו בדרך כלל בצדי הדרך. טכניקת התוף האדום נועדה להשמיד ראיות. החשודים הוכו באלות עד איבוד הכרה לפני שהושלכו לחביות מלאות בנזין ונשרפו חיים.

בעקבות  החלו הפגנות המוניות של חקלאים וקבוצות כמו סטודנטים ומעמדות מקצועיים שקראו תיגר על האליטה השלטת לשפר את חיי החקלאים. המרד, שהובל על ידי פדרציית החקלאים החדשה של תאילנד, עורר אנטגוניזם בקרב בעלי האדמות ופקידי המדינה. בתגובה, בין מרץ 1974 לספטמבר 1979 נרצחו 21 מנהיגי FFT, בעיקר באזור צ'יאנג מאי. ההתנקשות במנהיגי ה-FFT יצרה סביבה של פחד באזורים הכפריים וסיימה את המאמצים המהפכניים של הקבוצה.

במהלך התקופה הדמוקרטית של תאילנד, בין 1973 ל-1976, קבוצות רבות עברו רדיקליזציה וקבוצות סוציאליסטיות כמו , ,  ו הצליחו כולן להביא לבחירת חבריהן לפרלמנט של המדינה.

לאחר  ב ובאווירה של דיכוי גובר לאחר ההשתלטות הצבאית על המדינה, הצליחה המפלגה הקומוניסטית להרחיב את בסיס החברים שלה. רבים מהמגויסים החדשים היו סטודנטים, פועלים, אינטלקטואלים, חקלאים או אנשי סגל של המפלגה הסוציאליסטית של תאילנד (SPT) שמנהיגה  נרצח גם הוא ב-28 בפברואר 1976. יותר מ-1,000 סטודנטים הצטרפו למפלגה, כולל רוב נציגי הקמפוסים הנבחרים ברחבי המדינה. חלק גדול מהחברים החדשים שגויסו קיבלו הכשרה פוליטית וצבאית במחנות PLAT בלאוס. המדריכים היו תאילנדים, לאו ווייטנאמים.

להקת הפולק־רוק הפוליטית  נמלטה גם היא לג'ונגלים כדי לחבור למפלגה הקומוניסטית באותה תקופה. אדם נוסף שנמלט היה פומתאם וצ'איאצ'אי, שכיהן 50 שנה לאחר מכן כראש ממשלת תאילנד בפועל. במקרים רבים, סטודנטים שהיו רגילים לחיים עירוניים התקשו להסתגל למציאות הקשה של מאבק גרילה, ולכן המפלגה החליטה למקם רבים מהם בכפרים בעומק הג'ונגל. הסטודנטים החדשים חולקו לקבוצות של חמישה עד עשרה, שפוזרו לאורך כ-250 "הכפרים המשוחררים" של המדינה.

ב-1977 היו למפלגה כ-6,000 עד 8,000 לוחמים חמושים, וכמיליון אוהדים. מחצית ממחוזות המדינה הוכרזו "קומוניסטים שהסתננו" על ידי מקורות תאילנדיים רשמיים באותה תקופה. כניסתם של אינטלקטואלים שמאלנים למפלגה חיזקה את יכולתה לקדם מדיניות של חזית מאוחדת. בעקבות כך, החלה המפלגה להושיט יד לחלקים רחבים יותר בחברה התאילנדית ליצירת חזית דמוקרטית רחבה. ב-7 במאי 1977 הכריזה ה-SPT כי תשתף פעולה במאבק עם ה-CPT. ב-2 ביולי הכריזו שתי המפלגות על הקמת חזית מאוחדת.

עם זאת, הצמיחה הצבאית והפוליטית של המפלגה נפגעה על ידי התפתחויות נרחבות. המפלגה הייתה תלויה בתמיכת מדינות ומפלגות קומוניסטיות במדינות שכנות, וככל שהבריתות הבין-לאומיות השתנו, המפלגה מצאה את עצמה פגיעה. בסוף 1978, הפיצול הסיני-סובייטי התפתח למעשי איבה בדרום מזרח אסיה, כאשר פרצה מלחמה בין וייטנאם לקמבודיה, שתי מדינות שתמכו במפלגה הקומוניסטית. לאוס, מדינה שאירחה בסיסים רבים של PLAT, צידדה בווייטנאם בסכסוך. בינואר 1979 גורשה המפלגה הקומוניסטית מלאוס על ידי הממשלה. חלק ממנהיגי הסטודנטים והאינטלקטואלים לשעבר פרשו מהנהגת המפלגה וב-22 באוקטובר 1979 הם הקימו את מפלגת השחרור התאילנדית איסאן בוויינטיאן.

ככל שהיחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין תאילנד לסין השתפרו, וממשלות תאילנד וסין מצאו אויב משותף בווייטנאם הפרו-סובייטית, התמיכה המוסרית והלוגיסטית של הסינים ב-CPT ירדה בחדות. המפלגה הקומוניסטית הסינית החלה לייעץ למפלגה הקומוניסטית התאית למתן את השיח המהפכני נגד הממשלה התאילנדית בשידורי הרדיו שלה ולתמוך בכוחות של  נגד הווייטנאמים. ב-10 ביולי 1979 הודיעה VOPT כי תפסיק את שירות השידורים שלה. ב-11 ביולי שודר השידור האחרון של VOPT.

 שנות ה-80: דעיכה 
ב-1980 אימצה ממשלת תאילנד צו ממשלתי המעודד את חברי המפלגה לערוק, תוך הצעת חנינה.

במרץ 1981 ניתקה המפלגה הסוציאליסטית של תאילנד את קשריה עם המפלגה הקומוניסטית של תאילנד, בטענה שהמפלגה נשלטת על ידי השפעות זרות.

באפריל 1981 ביקשה הנהגת המפלגה הקומוניסטית לקיים שיחות עם ממשלת תאילנד. הממשלה הגיבה כי לוחמי ה-CPT צריכים להתפרק מנשקם לפני שניתן יהיה לפתוח בשיחות כלשהן. בהצהרה ב-25 באוקטובר 1981, נמסר כי המלחמה נגד הכוחות המזוינים של צבא תאילנד מתקרבת לסיומה מכיוון שכל הבסיסים העיקריים של ה-PLAT בצפון ובצפון-מזרח נהרסו.

ב-1982 הוציאה הממשלה, בראשות ראש הממשלה הגנרל פרם טינסולנונדה, צו נשיאותי נוסף המציע חנינה ללוחמי CPT-PLAT.בעקבות כך, המפלגה חוותה עריקות המוניות, והפוטנציאל הצבאי שלה הצטמצם מאוד. רבים מאלה שערקו בתחילת שנות ה-80 היו סטודנטים ואינטלקטואלים שהצטרפו ל-CPT לאחר הטבח ב-1976. העריקים דחו בדרך כלל את העמדות האידאולוגיות המאואיסטיות של המפלגה הקומוניסטית, בטענה שתאילנד מתגבשת כאומה תעשייתית ויש לנטוש את אסטרטגיית המלחמה של האיכרים.

לא היו דיווחים על פעילות CPT מאז תחילת שנות ה-90. גורלה המדויק של המפלגה אינו ידוע, וקיומה נאסר עד היום. לפני בחירות 2019 בתאילנד, הגישה קבוצת פעילים מסמכים להקמת מפלגה בשם "המפלגה הקומוניסטית של תאילנד" (CPOT) אך נדחתה על ידי ועדת הבחירות של תאילנד בשל השם המצביע על אידאולוגיה לא דמוקרטית.

 הערות שוליים 

קטגוריה:מפלגות שהוקמו ב-1942
קטגוריה:1942 בפוליטיקה
קטגוריה:תאילנד: פוליטיקה
קטגוריה:מפלגות קומוניסטיות באסיה