Non est factum

Non est factum (בעברית - "לא נעשה דבר"), היא דוקטרינה בדיני החוזים ולפיה אדם יכול לטעון כי החוזה שעליו חתם שונה מהותית ממה שהיה סבור שהוא חותם עליו. אם תתקבל הטענה, יהיה החוזה בטל, ולא ניתן לאכיפה כנגד החותם.

מקור הביטוי
יש המייחסים את שורשיה של דוקטרינת "Non est factum" למשפט הרומי ומושג בדין הרומאי של "error facti" (טעות בעובדה) שאיפשר לצד שלא לקיים חיוב חוזי אם מקורו בטעות בעובדה. מכל מקום העיקרון בנוסחו ובצורתו המוכרים כיום לידתו במשפט המקובל. על פי גבריאלה שלו, בתחילה התייחסה הדוקטרינה החוזית במשפט המקובל למקרה בו אדם חתם על מסמך שבו הופיע חותם שאינו שייך לו, ואז היה עליו לטעון "Scriptum predictum non est factum suum" (הכתב הנאמר מקודם אינו המעשה שלו). לאחר מכן הורחבה תחולת הדוקטרינה גם על מקרים בהם אדם שאינו יודע קרוא וכתוב, או שהוא עיוור, חתם על מסמך, והטענה כונתה בפשטות "Non est factum". במהלך המאה ה-19 קיבלה הטענה את צורתה המוכרת, והוחלה על מגוון של נסיבות, לרבות במקרים בהם הטוען ידע לקרוא ואינו עיוור.

השימוש המשפטי בביטוי
במשפט המקובל התגבשה הטענה כטענה לביטול חוזה. על מנת ליהנות מהגנה זו היה על הטוען להוכיח כי הוא שייך לקבוצה של אנשים שמחמת ליקוי בריאותי או חוסר בהשכלתם אינם יכולים להבין את תוכן המסמך שעליו הם חותמים, וכן הנכות חייבת להיות כזו שהאדם נסמך על עצתם של אחרים כדי להבין את תוכן המסמך שעליו הוא חותם. אם היה המסמך שונה באופן מהותי מהמסמך שהחותם סבר שהוא חותם עליו, ואם יוכחו נסיבות אלו, יהיה החוזה בטל. במקרה הידוע בפסיקה האנגלית, Saunders v. Anglia Building Society חתמה אישה על מסמך בו סברה כי היא מעניקה רכוש לאחיינה, אך למעשה שיעבדה את דירתה לחובותיה של חברה קבלנית לבנק. היא חתמה על המסמך ב"עצת" ידיד, לאחר ששברה את משקפיה וסמכה על כך שתוכנו של המסמך הוא כמו שהידיד מציג בפניה.

תרגום לעברית

גבריאלה שלו מתרגמת את הביטוי במילים "לא נעשה דבר". זהו גם התרגום הנפוץ בפסיקה הישראלית. עו"ד מאיר גובר, שכתב עבור המאגר המשפטי נבו מילון למונחים משפטיים בלטינית, מתרגם את "Non est factum" כ"לא היו דברים מעולם".

אזכורים בולטים בפסיקה הישראלית
הטענה הועלתה פעמים רבות בפני בתי המשפט בישראל. אחד המשפטים המוקדמים שבהם הועלתה הטענה הוא עניין שווייץ נ' סנדור. בעניין זה הובהרה מהות הטענה "לא נעשה דבר". על פי פסק דין זה הטענה "לא נעשה דבר" היא טענה חפצית, לפיה מה שהובא בפני בית המשפט אינו בכלל חוזה, ואינה טענה חוזית. כך, אם עיוור או אנאלפבית חתמו על מסמך שהוא אינו מסוג המסמכים שחשבו שחתמו (כמו למשל אם חשבו שהם חותמים על חוזה וחתמו על שטר) יש אפשרות להעלות את הטענה. אבל אם המסמך הוא מסוג המסמכים שחשבו שהם חותמים (כגון חוזה), גם אם תוכן החוזה מאוד שונה ממה שחשבו שהם מתחייבים לו, וגם אם נעזרו ב"עצה" שהתגלתה כתרמית, הרי שעולות להם טענות חוזיות כגון תרמית או עושק, אך לא טענת "לא נעשה דבר".

הטענה שוכללה מאוד בשנים שחלפו מאז פסק דין שווייץ נ' סנדור, וכיום הכללים להעלאת טענה זו נמנו על ידי השופט יצחק עמית בפסק דין מיטרי נ' עו"ד דוברונסקי. עמית הבהיר כי הכלל אכן חל במקום בו אדם הסובל ממוגבלות חותם על מסמך מחייב. גם במקרה זה ישנה חזקה משפטית כי אדם יודע את תכנו של המסמך שעליו הוא חותם, ועל החותם לסתור חזקה זו. על החותם הטוען "לא נעשה דבר" יש נטל הוכחה מוגבר לסתור את החזקה. מעבר לכך יש מספר כללים פסיקתיים להעלאת הטענה - מי שלא קרא כלל את המסמך מנוע מלטעון "לא נעשה דבר"; מי שחתם תוך הסתמכות עיוורת על יועץ מהימן מנוע מלהעלות את הטענה.

במשפט המנהלי והחוקתי בישראל

שימוש מעניין בטענה נעשה בעניין אלקטרה נגד שר המסחר והתעשייה. השימוש נעשה במישור של המשפט המינהלי והמשפט החוקתי. בעניין זה חוקק שר המסחר והתעשייה תקנה שנועדה לכאורה להסדיר ייצור מקומי למקלטי טלוויזיה באמצעות הענקת מכס מופחת על רכיבים שייובאו על ידי יצרנים מאושרים, אך למעשה הייתה הכוונה להעדיף יצרן שעמד בהסדר עם חברת זניט, על פני חברת אלקטרה שחתמה הסכם ידע עם חברת וסטינגהאוס, כאשר לאחר שנכנס הצו לתוקף סירב השר למנות את החברה בין הזכאיות למכס המופחת. אלקטרה עתרה לביטול הצו, ובית המשפט פסק כי הצו לוקה ב"Non est factum" תחיקתי, שכן כוונתו הברורה על פניו, לעודד הסכמי ידע וייצור רכיבי טלוויזיה על ידי יצרנים מקומיים, שונה מכוונת מחוקק המשנה שהיא להביא להעדפה של יצרן אחד על פני יצרן אחר. זו למעשה הפעם היחידה בה הצליחה טענה מעין זו. בשנת 2011 נעשה ניסיון לטעון טענת Non est factum תחיקתי, בבג"ץ סבח נגד הכנסת ולפיה תיקון מספר 8 לפקודת האגודות השיתופיות (שכונה חוק ועדות הקבלה) פסול, בין היתר מכיוון שנמצאה סתירה בין עמדות חברי הכנסת שהצביעו בעד החוק, שהובעו מעל דוכן הכנסת בעת הדיון בהצעת החוק, ובין נוסח החוק שבעדו הצביעו. טענה זו נדחתה במפורש על ידי השופט חנן מלצר שהצטרף לדעת הרוב. מלצר הבדיל עניין זה מעניין אלקטרה, וקבע כי באלקטרה היה מדובר בחקיקת משנה, ואילו במקרה זה המדובר בחקיקה ראשית ובשל כך לא ניתן להעלות טענה זו, שכן החקיקה הראשית "אבות רבים לה" ו"הכנסת היא גוף חקיקתי קולקטיבי ולכן אין ליחס בהכרח לדבר חקיקה היוצא הימנה כל אמירה של מי מחברי הכנסת שצידד בחוק. לפיכך התבטאויותיו של מי מחברי הכנסת בהקשרים אלה – אינן באות במקום פעולת הפרשנות של בית המשפט, הנשענת על נוסח החוק ומטרתו במסגרת מה שאנו מכנים: פרשנות תכליתית."

הערות שוליים

קטגוריה:לטינית: מונחים משפטיים
קטגוריה:דיני חוזים