המפלגה הקומוניסטית של נורווגיה

המפלגה הקומוניסטית של נורווגיה (בנורווגית: Norges Kommunistiske Parti, NKP) היא  בנורווגיה.

ה-NKP הוקמה ב-1923, בעקבות פיצול במפלגת העבודה הנורווגית. היא הייתה סטליניסטית מהקמתה, וככזו, תמכה בברית המועצות תוך התנגדות לטרוצקיזם. במהלך מלחמת העולם השנייה, ה-NKP התנגדה בתחילה להתנגדות פעילה לכיבוש הגרמני, מתוך כבוד להסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין ברית המועצות לגרמניה. ברגע שגרמניה ביטלה את ההסכם ותקפה את ברית המועצות, המפלגה הצטרפה להתנגדות. כתוצאה מתפקידה במאבק האנטי-נאצי, חוותה ה-NKP עלייה קצרה בפופולריות מיד לאחר המלחמה, אך האהדה העממית דעכה עם תחילת המלחמה הקרה. מפלגת העבודה השלטת נקטה קו נוקשה נגד הקומוניסטים, שהגיע לשיאו בנאום הגינוי של ראש הממשלה איינר גרהרדסן ב-1948. הרשויות הנורווגיות ראו במפלגה ארגון קיצוני, ופעילותה הייתה תחת פיקוח הדוק של שירות הביטחון של משטרת נורווגיה לאורך כל המלחמה הקרה.

מבחינה אידאולוגית, ה-NKP התפתחה מאז הקמתה. היא הלכה בעקבות חרושצ'וב וגינתה רשמית את שלטונו של סטלין לאחר מותו ב-1953, אך נותרה פרו-סובייטית עד סוף המלחמה הקרה, למרות מקרים מזדמנים של חילוקי דעות. לאחר קריסת ברית המועצות, המפלגה הכירה בכמה מהפגמים של המודל הסובייטי. עם זאת, היא תומכת בהיסטוריוגרפיה הסובייטית המסורתית ובהשקפות פוליטיות פרו-רוסיות, ומתנגדת לנאט"ו, לאיחוד האירופי ולארצות הברית.

ה-NKP הייתה כוח שולי בפוליטיקה הנורווגית מאז סוף שנות ה-40. היא החזיקה במושב אחד בפרלמנט עד 1961, אך לא הייתה מיוצגת באף גוף נבחר בעשורים האחרונים. בבחירות לפרלמנט ב-2017 היא קיבלה רק 309 קולות (0.01%).

 היסטוריה 
 לפני המלחמה 
מפלגת העבודה הנורווגית (DNA) הפכה לחברה בקומינטרן ב-1919 תחת הנהגתו של . טרנמל נעשה סקפטי לגבי הקומינטרן לאחר ההכרזה על  שקבעו כי על החברים לאכוף צנטרליזם דמוקרטי ומשמעת מפלגתית. למרות זאת, טרנמל המשיך לתמוך בחברות במפלגה, גם אם פירוש הדבר היה פיצול עתידי בתוך המפלגה בין שמאל לימין. הפיצול אכן התרחש על פי קווים סיעתיים ב-1921 והוביל להקמת . עד מהרה פרץ מאבק כוח בין חסידיו של טרנמל, הטרנמליסטים, לבין תומכיו של , מנהיג המפלגה בפרלמנט, בעקבות היעדרותו של  עקב מחלה ומותו מאוחר יותר ב-1922. הסיבה למאבק הייתה רצונו של טרנמל לחסום את גרפ מלהפוך למנהיג הבא של המפלגה, משום שהוא תמך בקו של הקומינטרן.

בזמן הקונגרס העולמי הרביעי של הקומינטרן, נמאס לטרנמל ממה שהוא ראה כהתערבות של הקומינטרן בענייניה הפנימיים של המפלגה. הוא הצליח להשיג רוב במועצה המרכזית לביטול חברותה בקומינטרן, אך נציג הקומינטרן, קארל ראדק, הצליח לגרום לרוב חברי הוועד הלאומי של המפלגה להצביע בעד השארתה בקומינטרן. לפני ועידת המפלגה בפברואר 1921 העלה טרנמל את הצעת קריסטיאניה, הכרזת עצמאות למחצה מהקומינטרן. ההצעה תמכה בשמירה על חברות בקומינטרן, אם מפלגת הלייבור תוכל לפעול בקווים עצמאיים יותר. בוועידה הצביע רוב, בהפרש של שני קולות, בעד ההצעה. נציג הקומינטרן בוועידת המפלגה, ניקולאי בוכארין, קיבל את תוצאות ההצבעה בחוסר רצון. מאבקי הכוח בין הטרנמליסטים לתומכי שפלו נמשכו עד לוועידת המפלגה יוצאת הדופן בנובמבר 1923 שהצביעה בעד פרישת מפלגת הלייבור מהקומינטרן. כתגובה, תומכי שפלו עזבו את המפלגה והקימו את המפלגה הקומוניסטית הנורווגית. מבחינה ארגונית, המפלגה הקומוניסטית המשיכה לייצג את נורווגיה בקומינטרן.

13 מחברי הפרלמנט של המפלגה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית, וכך גם חלקים גדולים מהאופוזיציה של האיגודים המקצועיים. המפלגה החדשה בחרה ב כיושב ראש, ב כסגן יושב ראש וב כמזכיר הכללי. המפלגה הצליחה לזכות ב-6.1 אחוזים מהקולות בבחירות לפרלמנט של 1924, אך שיעור הקולות שלה ירד ל-4 אחוזים ב-1927, ובהמשך ל-1.7 אחוז בלבד ב-1930. במקביל, מספר החברים בה פחת בהדרגה, ובשנות ה-30 איבדה המפלגה חלק ניכר מהשפעתה הקודמת.

הבחירות של 1924 היו כישלון למפלגה. היא הפכה למפלגת השמאל השלישית בגודלה, אחרי מפלגת העבודה ומפלגת הלייבור הסוציאל-דמוקרטית. המפלגה הקומוניסטית לא הצליחה לחזק מחדש את ארגון הקומינטרן בנורווגיה לאחר הפיצול ב-1923. הוועידה של 1925 התמקדה במבנה הארגוני של המפלגה, מבנה שהוצע על ידי הקומינטרן והתקבל על ידי רוב משתתפי הוועידה.

במקביל לירידה בהשפעתה האלקטורלית, המפלגה נהרסה על ידי סכסוכים פנימיים. הלוורד אולסן ומנהיגים אחרים של האיגודים המקצועיים עזבו את המפלגה ב-1924 במחאה. סבר סטוסטאד,  ו הודרו מהמפלגה ב-1927 בשל חילוקי דעות סביב איחודה מחדש של מפלגת העבודה (שהתמזגה עם מפלגת הלייבור הסוציאל-דמוקרטית). , אמיל סטנג ג'וניור ושפלו עזבו את המפלגה ב-1928 עקב אכזבתם מהאופן שבו המפלגה הקומוניסטית הגיבה לממשלת הלייבור הראשונה בראשות . ב-1927 הצטרפה למפלגה קבוצת , חוג של אינטלקטואלים שמאלנים. הם עזבו בשנה שלאחר מכן, כשהמפלגה הקומוניסטית עשתה "פנייה אולטרה-שמאלה".

הקומינטרן דרש בקיץ 1927 שהמפלגה הקומוניסטית תנוע עוד יותר שמאלה, בדגש על "פוליטיקה מעמדית" פתוחה יותר, שבה הסוציאל-דמוקרטים סומנו כאויב העיקרי של הקומוניזם. במליאה התשיעית של הוועד המרכזי ב-1928, הם גינו את הסיעה הימנית על תמיכתה בממשלתו של כריסטופר הורנסרוד. המליאה התשיעית הובילה לצמצום נוסף של חברי המפלגה, אך לא הייתה התנגדות משמעותית בתוך המפלגה נגד הקו הקומוניסטי, והמפלגה נעשתה נאמנה לו מאוד. היא התחילה להאשים את מפלגת העבודה בהיותה , ובהמשך טענה שמפלגת העבודה הפסיקה להיות מפלגת פועלים. מדיניות זו הובילה לדחיקה נוספת של המפלגה לשוליים בשנות ה-30. ב-1930 התערב הקומינטרן ישירות בענייני ה-NKP, כאשר הורה לפורובוטן, יושב ראש המפלגה, לבקר בברית המועצות. ב-1933 הציעה המפלגה שיתוף פעולה עם מפלגת העבודה בבחירות לפרלמנט של 1933, אך ההצעה נדחתה. המפלגה הקומוניסטית המשיכה להציע שיתוף פעולה כלשהו למפלגת העבודה ב-1935, 1936 וב-1937. משנת 1938 ואילך הגיעו יחסי הקומוניסטים עם מפלגות אחרות לשפל של כל הזמנים, ובזמן המערכה בנורווגיה ב-1940, המפלגה הייתה במשבר והציבור הנורווגי החל לראות בה כלי שרת בידי מוסקבה.

 מלחמת העולם השנייה 
בתחילת מלחמת העולם השנייה, ה-NKP הצטרפה להסכם ריבנטרופ-מולוטוב בין גרמניה לברית המועצות. ממשלת נורווגיה, לעומתה, יישרה קו עם בריטניה. במהלך מלחמת החורף הפינית, NKP תמכה בסובייטים, בעוד DNA תמכה בצד הנגדי. גרמניה פלשה לנורווגיה ב-9 באפריל 1940. ביטאון ה-NKP הכריז כי המלחמה היא מלחמה אימפריאליסטית, וכי גרמניה ומעצמות המערב אחראיות באותה מידה לפריצתה. על פי ניתוח זה, המפלגה לא צריכה לבחור צד, מדיניות שעמדה בניגוד ברור לקו הממשלתי של הממשלה הגולה. עם זאת, תאים מקומיים של המפלגה הקומוניסטית בצפון נורווגיה החלו (ללא הסכמת הנהגת המפלגה) להתגייס פעולות התנגדות.

ממוזער|אולף שפלו, מראשי המפלגה
באוגוסט 1940, NKP הייתה המפלגה הפוליטית הנורווגית הראשונה שהוצאה מחוץ לחוק על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים והוצאת ביטאון המפלגה הופסקה. תומכי המפלגה ירדו למחתרת. בבלבול המתמשך בתוך המפלגה, פורובוטן החל לקרוא להתנגדות פעילה יותר של ה-NKP נגד הכיבוש. ב-31 בדצמבר 1941 קיימה המפלגה ועידה לאומית חשאית, שאימצה את "מדיניות המלחמה הפעילה" של פורובוטן.

ה-NKP מילאה תפקיד מוביל בתנועת ההתנגדות, וארגנה פעולות חבלה וגרילה. אף על פי שקבוצות שונות של ההתנגדות הראו חזית מאוחדת כלפי הכובשים, היחסים בין ה-NKP למחתרת הנורווגית, הממשלה הגולה ותנועת האיגודים המקצועיים החשאית לא תמיד היו חלקים, שכן הממשלה דגלה רק בהתנגדות לא אלימה, כגון תמיכה תקשורתית ומודיעינית בבעלות הברית, עד השנים האחרונות של המלחמה. באופן כללי, ה-NKP רצתה לאמץ טקטיקות התקפיות יותר. היא גם יסדה עיתון לא חוקי, Friheten, או Liberty, שעדיין מודפס.

 התעוררות לאחר המלחמה 
לאחר המלחמה נהנתה ה-NKP מעלייה משמעותית בפופולריות בשל תפקידה בהתנגדות לנאצים. התפקיד שמילאה ברית המועצות בהבסת גרמניה, ובמיוחד השחרור הסובייטי של פינמרק בצפון נורווגיה, תרמו גם הם לפופולריות של המפלגה.

בממשלת האחדות הלאומית שהוקמה לאחר המלחמה נכללו שני קומוניסטים:  ו. הנסטין הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה של נורווגיה שכיהנה בממשלה. ביטאון המפלגה הגיע לקהל קוראים של כ-100,000 איש מיד לאחר המלחמה. באווירת הסובלנות החדשה, התנהלו דיונים על איחוד אפשרי בין DNA ל-NKP. עם זאת, התוכניות נדחו על ידי פורובוטן.

בבחירות לפרלמנט של 1945, שיעור הקולות שקיבלה ה-NKP הגיע לשיא היסטורי. המפלגה קיבלה 176,535 קולות (11.89%) וזכתה ב-11 מושבים בפרלמנט. ב-1946 נבחר פורובוטן לתפקיד המזכיר הכללי של ה-NKP.

 תחילת המלחמה הקרה 
עם זאת, הצלחתה של המפלגה הייתה קצרה. המלחמה הקרה החלה, והממשלה הנורווגית יישרה קו עם מעצמות המערב. בבחירות לפרלמנט של 1949 איבדה המפלגה מצביעים רבים וקיבלה רק 102,722 קולות (5.83%). אחת הסיבות לירידה בפופולריות מיוחסת לנאומו המפורסם של ראש ממשלת נורווגיה איינר גרהרדסן בקרוי ב-1948, ארבעה ימים לאחר , כאשר הזהיר שאותו דבר עלול לקרות בנורווגיה אם המפלגה הקומוניסטית תקבל יותר מדי כוח. הנאום ייצג את תחילתו של קמפיין גלוי וסמוי נגד המפלגה וחבריה, במטרה להפחיד מצביעים ולהפחית את השפעתה.

במקביל, המפלגה חוותה את הפילוג הפנימי הטראומטי ביותר שלה. ב-1946 גורשו כמה ממקורביו של פורובוטן במהלך המלחמה, קייל קוויברג ו. ב-1949 פתחו אויביו של פורובוטן בתוך המפלגה בקמפיין לגירושו.

ב-24 באוקטובר 1949 הכריז חבר הפרלמנט יוהאן סטרנד יוהנסן בפומבי כי קיים פילוג בתוך המפלגה. למחרת התפטרו תומכיו של פורובוטן מתפקידיהם. ב-26 באוקטובר גורשו פורובוטן וחסידיו והוקעו כטרוצקיסטים וטיטואיסטים. גירושו של פורובוטן, שנחשב לגיבור מאבק ההתנגדות בנאצים, היה במובנים רבים התאבדות פוליטית. האופן שבו בוצעו הגירוש והשפה החריפה שבה השתמשה העיתונות של ה-NKP נגד המגורשים, תרמו לדימוי של NKP כמפלגה "קונספירציונלית".

 שנות המלחמה הקרה 
ה-NKP נחשבה לחסידה נאמנה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אם כי מדי פעם היא נקטה עמדות עצמאיות נגד הקו הסובייטי. זה קרה ב-1968, כאשר ה-NKP גינתה את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה במסגרת האביב של פראג.

באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, מחלקת המדינה של ארצות הברית העריכה את מספר החברים במפלגה בכ-4,500 (0.2% מהאוכלוסייה בגיל העבודה במדינה).

בבחירות לפרלמנט של 1973 חברה המפלגה לברית אלקטורלית עם קבוצות שמאל אחרות, הידועות בשם הליגה האלקטורלית הסוציאליסטית, ומנהיגה, , נבחר לפרלמנט. ב-1975 הפכה הליגה הסוציאליסטית למפלגת השמאל הסוציאליסטית (SV). המפלגה הקומוניסטית לקחה חלק בתהליך, אך בסופו של דבר החליטה להישאר מפלגה נפרדת. בקונגרס המפלגה ב-1975, 113 צירים הצביעו בעד שמירה על עצמאות המפלגה, בעוד ש-30 הצביעו בעד מיזוג עם ה-SV. לארסן לא התמודד לבחירה מחדש, ו נבחר כיושב ראש המפלגה החדש. לאחר הקונגרס, לארסן ואחרים עזבו את ה-NKP והצטרפו למפלגת השמאל הסוציאליסטית.

לאחר שמיכאיל גורבצ'וב עלה לשלטון בברית המועצות והחל בתוכנית הרפורמה שלו, ה-NKP, כמו רוב המפלגות הקומוניסטיות האירופיות האחרות, החלה בתהליך של אירו-קומוניזם. המפלגה החלה להתרחק מהפרקטיקות של ברית המועצות, והתמקדה בקומוניזם "רך" יותר. המונח סוציאליזם דמוקרטי מופיע לעיתים קרובות בספרות המפלגה מתחילת שנות ה-90 ואילך.

 העולם הפוסט-סובייטי 
ממוזער|קמפיין בחירות של המפלגה, 2009
בסביבות 1990, היו נטיות בתוך ה-NKP לפעול להתארגנות מחדש. בבחירות לפרלמנט של 1989 המפלגה איחדה כוחות עם מפלגת הפועלים הקומוניסטית (AKP), הברית האלקטורלית האדומה (RV) וסוציאליסטים עצמאיים. ל-NKP היו גם רשימות משותפות עם RV במקומות מסוימים בתחילת שנות ה-90, בעוד שבמקומות אחרים חברי NKP ניהלו קמפיין עבור RV. עם זאת, מדיניות האחדות נזנחה בסביבות אמצע שנות ה-90. רגע מכונן בתהליך היה כשהמפלגה התנגדה לניסיון ההפיכה הסובייטי (1991) על ידי "המשמר הישן" של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.

כיום, הצהרת העקרונות של המפלגה מכירה במפורש בכך שברית המועצות ייצגה הפרה של עקרונות דמוקרטיים, וכי המפלגה צריכה לקחת אחריות על היעדר הביקורת שלה בנושא. עם זאת, המפלגה רואה את הדוגמאות הללו של סוציאליזם כפרוגרסיביות ביחס למשטרים הקודמים. אף על פי שה-NKP שרדה את קריסת ברית המועצות, מהומות פנימיות, ובמיוחד היעדר הצטרפות של צעירים, דחקו את המפלגה לשוליים. בתחילת שנות ה-90 ניסתה המפלגה לבחור מנהיגים צעירים לתפקידים הבכירים במפלגה. עם זאת, המהלך לא הצליח להגדיל משמעותית את הגיוס למפלגה, ובהמשך הנהגת המפלגה נשלטה שוב על ידי חברים מבוגרים יותר, שרבים מהם הצטרפו במהלך התקופה הסובייטית.

בבחירות לפרלמנט ב-2005 קיבלה המפלגה ב-1,070 קולות - 0.04% מכלל הקולות הארציים.

המפלגה עדיין מוציאה לאור שבועון בשם "החירות", שהחל את הופעתו כעיתון חשאי ב-1941.

 תוצאות בבחירות לפרלמנט 
שנת בחירותקולותאחוזמספר מושביםשינוי192459,4016.16 / 150192740,0754.03 / 1503-193020,3511.70 / 1503-193322,7731.80 / 150019364,3760.30 / 15001945176,53511.911 / 15011+1949107,7225.80 / 15011-195390,4225.13 / 1503+195760,0603.41 / 1502-196153,6782.90 / 1501-196527,9961.40 / 1500196921,5171.00 / 15001973241,85111.21 / 1551+19778,4480.40 / 1551-19816,6730.30 / 155019854,2450.20 / 1570198922,1390.80 / 165019933610.00 / 165019971,9790.10 / 165020011,7260.10 / 165020051,0700.00 / 169020096970.00 / 169020136110.00 / 169020173090.00 / 169020213080.00 / 1690

קישורים חיצוניים


 הערות שוליים 

קטגוריה:נורווגיה: מפלגות
קטגוריה:נורווגיה: פוליטיקה
קטגוריה:מפלגות קומוניסטיות