אנלוגיית השען

אנלוגיית השען  או טיעון השען היא הוא טיעון טלאולוגי לקיומו של אל או מתכנן תבוני. את גרסתה הקלאסית הציג הכומר והפילוסוף האנגלי ויליאם פיילי בספרו תאולוגיה טבעית משנת 1802. פיילי טען כי כשם שמציאת שעון כיס בדרך מובילה למסקנה שקיים שען אשר עיצב אותו, כך גם המורכבות, הסדר והמכוונות הנראים בטבע מעידים על מתכנן תבוני. עוד קודם לפיילי, הוגים בני המהפכה המדעית כגון אייזק ניוטון ורנה דקארט סברו כי החוקים הפיזיקליים שגילו משקפים שלמות מכנית של היקום, הדומה לשעון סדור – שבו השען הוא אלוהים. הטיעון נועד לתמוך באמונה באל בורא, ובמיוחד במסגרת התאולוגיה הטבעית והדאיזם, והיה אחד מהניסוחים המשפיעים ביותר של הטיעון מן התכנון.
ממוזער|טקסט=ויליאם פיילי|ויליאם פיילי, הציג את הגרסה המפורסמת ביותר של טיעון השען בשנת 1802
טיעון השען עורר ביקורת נרחבת מצד פילוסופים ומדענים, שהצביעו על ליקויים לוגיים שונים. דייוויד יום, עוד לפני פיילי, טען כי האנלוגיה בין היקום לשעון היא חלשה ובלתי מבוססת על ניסיון אמפירי – זוהי שקילות כוזבת. גם אם ניתן להסיק על יוצר לשעון, אין בכך הוכחה לקיומו של בורא לעולם כולו. יום הוסיף כי אם מורכבותו של דבר מחייבת מתכנן תבוני, הרי שיש להחיל עיקרון זה גם על אותו מתכנן עצמו, בהיותו מורכב אף יותר. בנוסף, גם אם נניח שקיים מתכנן, אין בכך כדי להוכיח שמדובר באל אינסופי, כל-יכול או מוסרי.

במאה ה-19 וה-20 הוחלף ההסבר הטלאולוגי במידה רבה בתאוריה האבולוציונית של דרווין, שהציעה מנגנון טבעי – הברירה הטבעית, להתפתחות המורכבות הביולוגית ללא צורך במתכנן תבוני. מבקרים מאוחרים של הטיעון כמו ריצ'רד דוקינס הצביעו על כך שהטיעון לוקה בברירה כוזבת לפיה סדר חייב להתפתח או בצורה מקרית לגמרי או על ידי מתכנן תבוני, בעוד קיימת אפשרות שלישית – של לחצים טבעיים שאינם מקריים הגורמים להופעה של סדר ומורכבות, במהלך המאה ה-20 הופיעו מנגנונים נוספים הגורמים לסדר ספונטני – כדוגמת ארגון עצמי. מבקרים אחרים הצביעו על פגמים וחוסר שלמות בתופעות טבעיות ("טיעון העיצוב הלקוי") כסימן לכך שהטבע אינו מתוכנן באופן מושלם – כך לדוגמה העין האנושית שנחשבה בעבר לתוצר של תכנון "מושלם" התגלתה כדבר רווי בפגמים "הנדסיים" ו"אלתורים" שנועדו לפתור בעיות אלה, וההסבר העכשווי להיווצרותה היא במסגרת אבולוציה של העין.

טיעונים פילוסופיים נגד אנלוגיית השען
ממוזער|טקסט=דייוויד יום|הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום העלה שורה של טיעונים לוגיים נגד טיעון השען
טיעון השען היה קיים עוד לפני פיילי. דייוויד יום בספרו דיאלוגים על הדת הטבעית, הראה שטיעון השען אינו משכנע. יום עשה זאת בשנת 1748, עוד בטרם הופיעו טיעונים מדעיים נגד טיעון זה כמו האבולוציה של צ'ארלס דרווין.

הדבר הראשון שיום עושה הוא לאפיין את טיבו של הטיעון. יום שואל איזה מין טיעון הוא טיעון השען? ועונה כי הוא טיעון מסוג אנלוגיה או דמיון בין שני דברים. האנלוגיה היא טענה ליחס דומה בין שען-שעון לבין אלוהים-יקום. אך בשלב זה יום מציין כי אנלוגיה יכולה לעבוד רק אם שני דברים הם דומים. יום מציין גם כי אין שום דמיון מהותי בין היקום לבין שעון. שעון הוא חפץ בעל תכלית, שנוצר בידי בני האדם למען תכלית זו. ואילו היקום הוא משהו אחר לגמרי – זהו עצם האפשרות לקיומם של כל החפצים. מדובר בהבדל קטגורי בין שני הדברים – כלומר זוהי השוואה בין תפוחים לתפוזים. כמו כן יום טוען כי לא ניתן ליצור השוואה בין היקום לבין כל דבר אחר אחר שכן הייקום הוא ייחודי – היות שאנו לא מכירים שום דבר אחר שדומה ליקום, אי אפשר לבצע עליו אנלוגיות לדברים אחרים.

טיעון נוסף של יום הוא שטיעון השען מבוסס על ניסיון. הניסיון הרב שלנו בחיי היומיום מלמד אותנו כי חפצים כמו שעון או בית מייצגים סדר מסוים והם נוצרו באופן מכוון באמצעות בעלי מלאכה. לעומת זאת אין לנו ניסיון רב ביחס ליקום. בעקבות יום, פוגל מציין כי היקום הוא תופעה מאוד מאוד משונה, וכי אין לנו הרבה ניסיון לגביה שכן ראינו רק יקום אחד – היקום שבו אנו חיים. יום שואל בהקשר זה:

יום מעלה טיעון נוסף נגד טיעון השען – גם אם נקבל את האנלוגיה החלשה בין שעון ליקום, יש לנו ניסיון רב עם סדר שנוצר ללא תכנון וללא תבונה – כמו טיגריס או עץ. אם אנו רואים עץ, אנו לא מניחים שהוא נוצר על ידי שען אלה שהוא נוצר על ידי עץ. אם אנו רואים טיגריס, אנו מניחים שאבא טיגריס ואמא טיגריס הולידו אותו, וכי הם עשו זאת ללא תכנון תבוני, ואולי אפילו בלי כוונה. עם זאת בטיגריס הקטן גלום סדר גדול הרבה יותר מאשר בשעון. אם כך מדוע אנו מניחים כי היקום דומה דווקא לשעון ולא לעץ או לטיגריס? אולי היקום נולד משני יקומים אמא ואבא כמו הטיגריס? אולי הוא נבט מנבט בדומה לעץ? זה סביר באותה מידע כמו להניח כי שען יצר אותו.

גם אם מניחים שהיקום דומה יותר לשעון מאשר לעץ, דייוויד יום מצביע על בעיה מהותית נוספת בטיעון השען: הוא איננו פותר את שאלת מקורו של היקום, אלא רק דוחה אותה צעד אחד לאחור. אם נניח שאלוהים יצר את היקום, מתעוררת מיד השאלה – מי ברא את אלוהים? יום כותב: "כיצד תנוח דעתנו בלא להמשיך וללכת עד לאין סוף?" במילים אחרות, טיעון השען מותיר את בעיית הסיבה הראשונה בלתי פתורה.

הפילוסוף ג'רמי פוגל מציין כי כוהני דת רבים נוהגים להשיב לשאלה זו בטענות מתחמקות, כגון "אסור לשאול" או "אלוהים ברא את עצמו", או בהנחה שאלוהים מצוי מחוץ לחוקי המדע וההיגיון המוכרים לנו. אולם, לטענתו, תשובות אלה פחות מספקות ביחס להסברים מדעיים, כמו המפץ הגדול.

גם אם מקבלים את ההנחה שהיקום נוצר בתכנון תבוני כלשהו, אין בכך כדי להוכיח שמדובר דווקא באל המתואר בדתות האברהמיות. פוגל מוסיף כי רוב המערכות המורכבות מעשה ידי אדם – כמו קתדרלה או אונייה – נבנו בידי צוות של יוצרים, לא בידי אדם יחיד. מכאן, שאם מקבלים את טיעון השען, ניתן באותה מידה (ואולי אף יותר) להניח כי העולם נוצר על ידי קבוצת מתכננים – כלומר, הדבר מכוון לפתרון של ריבוי אלים.

יום עצמו מציע פרשנות חלופית וסאטירית: גם אם העולם נוצר על ידי ישות תבונית, ייתכן שמדובר באל צעיר או בלתי מנוסה – יוצר שברא את עולמו הראשון מתוך ניסוי ולמידה, כמו ילד המצייר ציור ראשון. ייתכן שזהו רק אחד מני עולמות שברא, ואולי מאז המשיך הלאה ליצור עולמות אחרים – טובים, יפים או שלמים יותר.

ביקורת נוספת על טיעון השען נובעת מבעיית הרוע – השאלה מדוע יש רוע בעולם אם בוראו הוא כל-יודע, כל-יכול וטוב מוחלט. הוגים כמו יום, פוגל וריצ'רד דוקינס מציינים כי עולמנו מלא סבל, כאב ורשעות: בני אדם שמשפילים זה את זה, בני אדם שרוצחים אונסים וגונבים, העולם מלא ייסורים של גנו קטן שלהקת צבועים טורפת לנגד עיני אמו חסרת האונים. עולם שמלא בזקנה, עוני, מחלות, מוות ויגון. כיצד ניתן להסיק מיקום כזה על קיומו של יוצר מושלם ומיטיב?

יום אינו פוסל בהכרח את האפשרות לקיומו של אל בעל תוכנית נסתרת ועמוקה, שהאדם איננו מסוגל להבינה. גם פוגל מודה כי ייתכן שיצורים שסבלו ביקום הזה – למשל אנה פרנק – ממשיכים לחיות ביקום נוסף, דמוי גן עדן, שבו הם מאושרים. אבל הוא ויום טוענים כי עצם קיום האפשרות הזו, לא גורמת לנו להסיק בורא טוב ומושלם מתוך יקום מלא סבל ורוע מיותר.

טיעונים מדעיים נגד אנלוגיית השען
פרסום ספרו של צ'ארלס דרווין מוצא המינים בשנת 1859 הציע הסבר חלופי למשל השען – אבולוציה מכוונת באמצעות ברירה טבעית – לתופעות של סדר מורכבות והסתגלות. במאה ה־19 היו דאיסטים שטענו כי רעיון ההתפתחות משתלב עם עקרון האחידות, ולפיו התהליכים בעולם מתרחשים כיום כפי שהתרחשו בעבר, ולכן האבולוציה הדאיסטית סיפקה מסגרת הסבר להבנת שינויי המינים ביקום מכני.

בשנות ה־60 של המאה ה־20, כאשר הביולוגיה האבולוציונית החלה להילמד בבתי ספר תיכוניים בארצות הברית, נעשה שימוש מחודש בטיעון השען בידי זרמים נוצריים פונדמנטליסטיים שהתנגדו לרעיונות האבולוציה והברירה הטבעית. יש הטוענים כי משל השען עשוי להתיישב עם תפיסת "אבולוציה תבונית" (evolutionary creation) וכי אין סתירה הכרחית בין שני הרעיונות.

הביולוג ריצ'רד דוקינס התייחס למשל השען בספרו השען העיוור (1986). דוקינס טען כי הצגת הברירה בין שתי אפשרויות "תכנון מודע" לבין "מקריות מוחלטת" היא ברירה כוזבת: האבולוציה איננה תהליך אקראי לחלוטין, אלא שילוב של מוטציה אקראית עם ברירה טבעית בלתי־אקראית. לדבריו, הברירה הטבעית מסבירה כיצד יכולה להיווצר מורכבות ביולוגית רבה מתוך תהליך הדרגתי ומצטבר, ללא תכנון מכוון. מכאן שהסדר והמורכבות בטבע אינם מחייבים קיומו של מתכנן תבוני, אלא ניתנים להבנה כתוצאה של תהליך טבעי עיוור אך יעיל.

טיעון נוסף נגד טיעון השען הוא טיעון ה"מהנדס הבלתי־מוכשר", המצביע על דוגמאות בטבע למבנים שאינם משקפים תכנון תבוני אלא תהליך של אבולוציה הדרגתית. לפי גישה זו, האבולוציה יוצרת מבנים מורכבים באמצעות שינויים מצטברים בשלבים, כאשר בכל שלב נדרשת שמירה על תפקוד תקין של האורגניזם. משום כך אין באבולוציה "חזרה לשולחן השרטוט" או תכנון מחודש מהיסוד, אלא רק התאמות ושיפורים של מבנים קיימים. תוצאה זו גוררת הופעתם של פתרונות מבניים מסורבלים ואף "שגיאות תכנון" – פגמים שהיו נראים בלתי־הגיוניים אילו נוצרו על ידי מהנדס תבוני.

דוגמה בולטת לכך היא מבנה העין של בעלי החוליות שעיצובה נובע מאבולוציה של העין. בניגוד לתאולוגים שתארו את העין כאיבר מושלם, ביולוגים וחוקרים שמו לב לפגמים בולטים בעיצוב העין. פגם אחד מפורסם הוא שהרשתית הפוכה: תאי קולטני האור פונים לאחור, והעצבים המעבירים את האות החשמלי למוח עוברים לפניהם. מבנה זה יוצר "נקודה עיוורת" בעין – תופעה שלא קיימת בעיני רכיכות כמו התמנון, שהתפתחו במסלול אבולוציוני נפרד. דוגמה נוספת היא מסלולו המפותל של "העצב התועה" ביונקים, היורד לבית החזה, מקיף את עורקי הלב וחוזר חזרה אל הגרון – מסלול שמאריך את העצב למספר מטרים אצל הג'ירף. במקור, בקרב דגים מבנה כזה נראה כעיצוב הגיוני, אך כתוצאה של שינויים מצטברים לאורך האבולוציה, שבה איברים נדדו ממקומם המקורי, העצב שמר על מסלולו ההיסטורי, וכך הוא נראה לנו "תועה" כאשר אנו מסתכלים בו בקרב יונקים.
דוקינס, בספרו ההצגה הגדולה בתבל (2009), מציין דוגמאות נוספות של "עיצוב לא תבוני" ו"שרידים אבולוציוניים" – איברים ומבנים שנשמרו מהאב הקדמון אך איבדו את תפקודם. דוגמאות לכך הן הסתמרות השיער בבני אדם (ולכן יצירת עור ברווז), עצמות אגן שרידיות בלווייתנים ודולפינים, או עיניים מנוונות ביצורים שחיים במערות. ממצאים אלה משמשים לאישוש קיומה של התפתחות אבולוציונית הדרגתית, שבה המורכבות נוצרת מתהליכי שינוי טבעיים וכהפרכה לטיעון של תכנון מודע מראש.

דוקינס, דניאל דנט והוגים נוספים מרחיבים את הטיעון של יום באמצעות הנגדה בין "וו שמיימי" (Skyhooks) – פתרונות קסומים כביכול לבעיית הסדר שמקודמים על ידי גורמי דת, לעומת "מנופים" (Cranes) – הסברים מדורגים, טבעיים וריאליים. החסרון של וו-שמימי הוא שהוא נתון לבעיה של רקורסיה אינסופית - אם מניחים שכל דבר מסודר חייב להיווצר מסדר מורכב יותר, הדבר גורר שאלה - מה יצר את ההדבר המורכב יותר. היתרון של "מנופים" הוא שהם נטועים בתוך ההסברים הטבעיים כמו אבולוציה או ארגון עצמי ומספקים בסיס להבנת הביולוגיה ולחיזוי תופעות.

ראו גם
 ארגון עצמי
 סדר ספונטני
 בריאתנות
 סדר ואי-סדר
 התפתחות עוברית

הערות שוליים

קטגוריה:אבולוציה
קטגוריה:תרמודינמיקה
קטגוריה:ארגון עצמי
קטגוריה:בריאתנות