השמונה עשר בברימר של לואי בונאפארט

השמונה עשר בברימר של לואי בונאפארט (בגרמנית - Der 18te Brumaire des Louis Napoleon) היא מסה מאת קרל מרקס שיצאה לאור בשנת 1852. כותרת המסה מתייחסת להפיכת 2 בדצמבר 1851 בצרפת בה ניכס לעצמו נפוליון השלישי סמכויות של קיסר, והמסה משווה אירוע זה להפיכת 18 בברימר בשנת 1799. בהפיכה זו הכריז על עצמו נפוליון בונפרט כקיסר צרפת. במסה פורש מרקס בהרחבה את משנתו ההיסטורית, והיא מהווה דוגמה נאה לחשיבתו הרואה בהיסטוריה האנושית אך תיעוד של מלחמת המעמדות. המסה ידועה במיוחד בפיסקת הפתיחה (מובאת בתרגום מנחם דורמן) ולפיה ההיסטוריה חוזרת פעמיים "פעם בצורת טרגדיה, פעם - בצורת מהתלה".

הרקע ההיסטורי

כתיבת המסה ופרסומה על ידי מרקס

בשנת 1848 חוותה חוותה אירופה מחאות והפגנות, אירועי מרי והתנגשויות אלימות שנודעו לימים כ"אביב העמים" – גל של התקוממויות ומהפכות לאומיות. בצרפת, המהפכה הובילה לביטול המונרכיה של יולי ולהקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה. מרקס, ששהה בבריסל בגלות,  תמך בהתקוממיות הללו, ואף שב לפריז ממנה גורש בעבר מתוך אמונה כי השלטון החדש יאפשר לו להמשיך שם בעבודתו העיתונאית והמחקרית.

לאחר שבפרוסיה הביא הלחץ העממי להקמת מה שנראה כפרלמנט חופשי על ידי המלך פרידריך וילהלם הרביעי, והצנזורה על העיתונות בוטלה, שב לשם מרקס, וחזר לערוך במתכונת מחודשת את העיתון הדמוקרטי-רדיקלי "עיתון הריין החדש" (Neue Rheinische Zeitung). לאחר קריסת הפרלמנט ואבדן החירויות שניתנו בתחילת 1848, נאלץ מרקס לעבור ללונדון וזאת ביוני 1849.בלונדון חי בדלות, ביחד עם משפחתו.

ידידו של מרקס, יוזף וידמיאר שגלה לארצות הברית והוציא שם כתב עת בשם "המהפכה", ביקש ממנו כי יכתוב מאמר לכתב העת. מרקס שלח את המאמר ל"מהפכה" ותלה בו תקוות רבות. ב-30 במרץ 1852 הגיע אל מרקס מכתבו של וידמיאר ובו הוא מודיע כי לא יוכל להמשיך ולפרסם את כתב העת. מרקס קיבל את הידיעה כמכה קשה, שהצטרפה למות בתו הפעוטה פרנציסקה. אך לאחר מספר שבועות הודיע וידמיאר כי תרומה בלתי צפויה הביאה לפרסום כתב העת. המסה "ה-18 בברימר" פורסמה ב-1000 עותקים. כשליש מהם הגיע לאירופה והופץ בקרב גולים גרמנים בבריטניה ובאזור חבל הריין.

הפיכת ה-2 בדצמבר 1851

לאחר גל של מחאות עממיות שהפכו להתקוממות עממית פינתה המונרכיה של יולי בה שלט המלך לואי פיליפ לבית אורליאן את מקומה למשטר הרפובליקה השנייה. בחודש נובמבר 1848 התקבלה חוקה חדשה לרפובליקה השנייה, שקבעה בחירות אישיות וישירות לנשיאות. אלו נערכו ב-10 בדצמבר 1848. בבחירות אלו התמודד לואי-נפוליאון אחיינו הפופולרי של נפוליון בונפרט וזכה ביותר מחמישה מיליון וחצי קולות, שהם 75% מסך הקולות הכשרים. נפוליון שלט במשך שלוש שנים, תוך שהוא נאבק מאבק מתמיד בכוחות האספה הלאומית. כשביקש מן האספה שתאפשר התמודדותו לכהונה נוסת, היא סירבה, ואף שינתה את תנאי ההצבעה לרעת לואי נפוליאון.

ב-2 בדצמבר 1851 יזם לואי נפוליאון הפיכה בה נטל לעצמו סמכויות דיקטטוריות. הוא פיזר את ממשלתו, הכריז על החזרתה של זכות הבחירה הכללית, אסר את מנהיגי כל המפלגות, וכינס אספה חדשה אשר (בניגוד לחוקה) האריכה את כהונתו כנשיא לעשר שנים. תאריך זה נבחר בקפידה. היה זה יום השנה להכתרתו של נפוליאון הראשון כקיסר, וכן יום השנה לקרב אוסטרליץ. משאל עם שנערך ב-20 בדצמבר 1951 אישר את המהפך השלטוני. הצעד הבא, שאכן ננקט עד מהרה, היה ההכרזה על לואי נפוליאון כ"קיסר נפוליאון השלישי". היה זה סופה של הרפובליקה השנייה, ותחילת תקופת  הקיסרות השנייה. 

בחיבורו משווה מרקס אירוע זה להפיכת 18 בברימר בשנת 1799 בצרפת, שהייתה הפיכה צבאית שיזם נפוליון בונפרט, בה הועבר השלטון מהדירקטוריון ובית המחוקקים לשלושה קונסולים, בהם היה נפוליון עצמו "הקונסול הראשון" עד שארבע שנים לאחר מכן הכריז על עצמו כקיסר.

תכנו של הספר

הספר נותן מתאר של האירועים שהובילו לייסודה של הקיסרות השנייה, מתוך ראייה רחבה של ההיסטוריה הצרפתית, כמאבק בין מעמדות. פרידריך אנגלס כתב כי כאשר אירעה הפיכת ה-2 בדצמבר, היו שקיבלו אותה בזעזוע, והיו שקיבלו אותה בברכה. אך מרקס כתב תיאור ברור וקצר, המבהיר כי המדובר בתוצאה טבעית והכרחית של מבנה החברה הצרפתית ערב האירועים.

מרקס מתחיל את הספר באמירה המפורסמת כי ההיסטוריה חוזרת פעמיים, פעם כטרגדיה ופעם כפארסה. אך משם הוא ממשיך לניתוח עומק של המבנה המעמדי של החברה הצרפתית, שזה עתה קיבלה על עצמה משטר פרלמנטרי חדש, כאשר הפרלמנט הוא עמוד התווך של הבורגנות. במשטר החדש יש מלחמת מעמדות בין בורגנים ופועלים, בין בורגנים זעירים ואיכרים זעירים, ובתוך המעמדות האלו עצמן. את המצב מנצל הרפתקן הנושא שם משפחה מפואר (ומרקס סבור כי הוא מבייש את דודו המפורסם, ומסיים את הספר במילים "בשעה שלבוש המלכות עוטף סוף סוף את כתפי לואי בונאפארט, נופלת אנדרטת הנחושת של נפוליאון ממרומי עמוד ונדום") הוא מביא את מעמדות הבורגנים הזעירים והאיכרים לפנות עורף למשטר הפרלמנטרי ולצופף את שורותיהם סביבו. אך "האיש החזק" המקיים שלטון טוטאלי, מקיים אותו על מנת לקדם את הקפיטליזם ואת האינטרסים של ההון, כנגד אותם האנשים עצמם שהעלו אותו לשלטון. תהליך זה אך מאחד את מעמד הפועלים לקראת המשך מלחמת המעמדות, ויוצר את התנאים למהפכה חדשה.

תרגום הספר לעברית

הספר תורגם לראשונה לעברית על ידי מנחם דורמן ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1940. לתרגום זה צורפו איורים של אונורה דומייה, הקדמות מאת אוטו באואר, פרידריך אנגלס ומרקס עצמו, מילון מונחים נרחב, לוח זמנים, וביאור למילים לועזיות. התרגום התבסס על הנוסח הגרמני שיצא בשנת 1936 בעריכתו של אוטו באואר, שהושווה לשתי מהדורות אחרות של הספר. תרגום זה נכלל לאחר מכן בשני קבצים של כתבי מרקס ואנגלס שיצאו לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנות ה-50, "כתבים נבחרים" ו"כתבים היסטוריים" נוסח מקוצר תורגם על ידי רות בייט מרום בשנת 1983 בקובץ בשם "מבחר כתבים פוליטיים" שיצא בהוצאת פועלים.

השפעת הספר

הספר מהווה את אחת הפעמים הראשונות בהן פרש מרקס את עיקר משנתו ההיסטורית, ולפיה ההיסטוריה היא היסטוריה של מלחמת המעמדות, שניתן להבינה אך במונחים חברתיים וכלכליים. התיאוריה שפורש הספר זכתה לפופולריות פחותה מפיסקת הפתיחה ולפיה ההיסטוריה חוזרת פעמיים, פעם כטרגדיה ופעם כפארסה, שהיא אחת הציטטות המפורסמות ביותר מדברי מרקס, ומצוטטת בהקשרים שונים בלי כל קשר לתיאוריה המרקסיסטית על מלחמת המעמדות. התיאוריה עצמה המפורטת במסה, הכוללת הגדרות והבחנות באשר למעמדות חברתיים וכלכליים, והדרך בה הם שואפים להשפעה ולייצוג, השפיעה מאוד על היסטוריונים חברתיים. כך למשל, מתבססת גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק על הדרך בה מתאר מרקס את מעמד האיכרים הזעירים וה"לומפן-פרולטריאט" כבסיס להנחות היסוד של לימודי המוכפפות במאמרה "כלום יכולים המוכפפים לדבר".

הערות שוליים

קטגוריה:מרקסיזם
קטגוריה:כלכלה פוליטית
קטגוריה:כתבי קרל מרקס
קטגוריה:ספרי 1852