שידור מסחרי

שידור מסחרי הוא מודל שידור רדיו וטלוויזיה המבוסס על הפקת רווח כלכלי, לרוב באמצעות פרסומות. בניגוד לשידור ציבורי הממומן על ידי המדינה או הציבור ומכוון למטרות חינוכיות, תרבותיות וחברתיות, השידור המסחרי נשלט על ידי שיקולים כלכליים ונועד למשוך קהלים רחבים ככל האפשר, כדי להבטיח רווחיות לגופי השידור ולמפרסמים.

המודל התפתח לראשונה בארצות הברית בראשית המאה ה-20, והתרחב בהדרגה למדינות רבות ברחבי העולם. לאורך השנים התעצבו בו מנגנונים כלכליים מורכבים, כגון שוק דו-צדדי בין צופים ומפרסמים, מדידת מדרוג (רייטינג) ושימוש בטכנולוגיות מתקדמות כמו סטרימינג מבוסס פרסומות ובינה מלאכותית לשיפור אפקטיביות הפרסום. במקביל, רגולציה ממשלתית מגבילה את היקף הבעלות, מגדירה חובות שירות ציבורי ומפקחת על תכנים ופרסומות.

בישראל, השידור המסחרי התבסס תחילה ברדיו האזורי ולאחר מכן בטלוויזיה בערוץ 2, אשר פעל במבנה ייחודי של שלוש זכייניות וחברת חדשות עצמאית. בהמשך הוא חדר לערוצים קשת 12, רשת 13 וערוץ 14 תחת פיקוח חוק הרשות השנייה. כמו בשווקים אחרים, גם בישראל מתמודד התחום עם שחיקה בהכנסות מפרסום ועם תחרות גוברת מצד פלטפורמות דיגיטליות גלובליות.

 היסטוריה של השידור המסחרי 
 ראשית הרדיו כשוק מסחרי 
השידור המסחרי נולד מתוך יוזמה תעשייתית עסקית ולא כמוסד ציבורי. בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, חברות כמו וסטינגהאוס ו-AT&T הקימו תחנות רדיו לא כדי להפיק הכנסות מהשידורים עצמם, אלא כדי להגביר את מכירותיהם של מקלטי רדיו. גישה זו, שהתבססה על הקשר בין חומרה (מכשירים) לתוכן (שידור), ראתה בשידורים אמצעי שיווק ולא מטרה כלכלית בפני עצמה. כך התפתח הרדיו כענף עסקי מסחרי כבר מלכתחילה, אך מודל ההכנסות המרכזי שלו עדיין לא נשען על פרסום.

 מעבר לפרסום כמודל עסקי 
המעבר המשמעותי התרחש כאשר גופי השידור הבינו כי ניתן להפיק רווח ישיר ממכירת זמן אוויר למפרסמים. תחנת WEAF בניו יורק, שפעלה כבר ב-1922, הציעה שידור ראשון בתשלום לחברת נדל"ן, מהלך שנחשב לתחילתו של מודל החסויות. התגובות הציבוריות לא היו שליליות והמודל המסחרי התרחב במהירות. הופעת רשתות שידור כדוגמת NBC ו-CBS יצרה מערכת מדיה לאומית אשר התבססה על הכנסות מפרסום. חוק התקשורת הפדרלי משנת 1934 (אנ') אשרר את המודל הזה וקבע כי שידור מסחרי מותר כל עוד הוא ״משרת את טובת הציבור״, ניסוח עמום שנתן לרשות התקשורת הפדרלית (FCC) מרחב תמרון רחב בפיקוח.

 התפתחות הטלוויזיה והשידור מסחרי 
בשנות ה־40 ובשנות ה-50 החלה הטלוויזיה לתפוס את מקומו של הרדיו כמדיה המרכזית. הירידה הדרמטית במחירי הטלוויזיות, אפשרה חדירה מסיבית למעמד הביניים האמריקאי. רשתות כמו CBS עיצבו לוח שידורים אחיד בשעות השיא (Prime Time) במטרה לרכז קהל רחב בשעות הצפייה הפופולריות, וכך למקסם את ערך זמן האוויר הפרסומי. בתוך שנים אחדות הפך הפרסום בטלוויזיה למוקד הכנסות עיקרי, ודקת שידור בשעות השיא הפכה למוצר יקר ערך בשוק ההון.

 ליברליזציה והפרטה משנות ה-80 
לאחר שנות ה־80, בעקבות מהלכי ליברליזציה ושינויים רגולטוריים בארצות הברית ובאירופה, חלה פתיחה של שוקי השידור לתחרות פרטית והוקלו מגבלות רגולציה שהגנו על ערוצים ציבוריים. תאגידים בינלאומיים שלטו בענף התקשורת המקומי בכמה מדינות, מה שהוביל למיזוגים נרחבים ולהתעצמות ריכוזיות שהחלישה את עקרונות הפלורליזם והבעלות המקומית.

 מודלים כלכליים של שידור מסחרי 
 שוק דו-צדדי (צופים ומפרסמים) 
השידור המסחרי פועל כשוק דו-צדדי קלאסי. גופי השידור מתווכים בין שני קהלים נפרדים, הצופים מצד אחד והמפרסמים מצד שני. הצופים מקבלים את התוכן בחינם או במחיר מופחת ואילו המפרסמים משלמים עבור גישה לקהלים אלו דרך זמן פרסום. עיקר ההכנסות של גופי השידור נובע מהצד השני של השוק, המפרסמים ולכן קיימת תלות ישירה ביכולתם למשוך ולשמר קהלים רחבים או מבוקשים דמוגרפית. במבנה כזה, הצופים אינם הלקוחות אלא המוצר הנמכר למפרסמים, עובדה שיש לה השלכות מהותיות על סוגי התכנים המשודרים ועל סדר היום הציבורי.

 פרסומות ומדדי רייטינג 
המודל הכלכלי נשען במידה רבה על מדידת הצפייה. ככל שתוכנית זוכה לרייטינג גבוה יותר, כך ערך זמן הפרסום במהלכה עולה. מדידת הרייטינג החלה באמצע המאה ה-20 באמצעות יומנים ומדגמים סטטיסטיים, אך כיום מתבצעת ברזולוציה גבוהה ובזמן אמת, תוך איסוף נתונים דמוגרפיים ומעקב אחר התנהגות צפייה בפלטפורמות מגוונות. המדדים כוללים לא רק את מספר הצופים אלא גם את משך החשיפה, שיעור הנטישה ותגובה לפרסומות. המדידה המדויקת הזו מאפשרת התאמה אופטימלית בין פרסומות לקהל והיא כלי מפתח בניהול השוק המסחרי.

 ירידה בצפייה ליניארית ותגובה טכנולוגית 
במהלך העשור השני של המאה ה-21 החלה ירידה מתמשכת בצפייה בזמן אמת בשידורי טלוויזיה, במקביל לעלייה בשימוש בשירותי סטרימינג. נתונים מעידים על שינוי עמוק בהרגלי הצריכה, במיוחד בקרב צעירים, אשר מעדיפים תוכן מותאם אישית ונגיש בכל עת. כתוצאה מכך, גופי השידור נאלצו לאמץ מודלים חדשים, כגון וידאו על פי דרישה (Video On Demand (VOD)) ולהרחיב את פעילותם לפלטפורמות דיגיטליות כולל רשתות חברתיות, אפליקציות ואתרי תוכן משלימים. הירידה בצפייה הליניארית לא ביטלה את ערכה, במיוחד בקרב קהלים מבוגרים או במצבי חירום לאומיים, אך הציבה אתגר מהותי להמשך הרווחיות במודל המסחרי המסורתי.

 מגמות עכשוויות 
כדי להתמודד עם השינויים בשוק, חברות שידור רבות אימצו מודלים כלכליים חדשים, ובראשם AVOD, שירותי סטרימינג הנתמכים בפרסומות. בניגוד למנויים בתשלום (SVOD), מודלים אלו מציעים תוכן בחינם תמורת חשיפה לפרסום ממוקד. בהתאם לממצאים עדכניים, שירותי תוכן מבוססי פרסום המשלבים בין AVOD לאלגוריתמים מתקדמים של בינה מלאכותית מאפשרים להתאים את הפרסומות לקהל היעד, תוך אופטימיזציה של משך חשיפה, זמני שיא ודפוסי שימוש. בכך הם מגבירים את האפקטיביות הכלכלית של המודל. מערכות בינה מלאכותית מאפשרות לנתח התנהגות צפייה, לחזות מגמות ולבנות פרופילים מדויקים לכל משתמש, מה שמוביל להתאמה אישית טובה, אך גם מעלה שאלות אתיות באשר לפרטיות ולרגולציה עתידית.

 רגולציה של שידור מסחרי 
 מגבלות על בעלות 
רגולציה בתחום השידור המסחרי מבוססת לעיתים קרובות על איזון בין אינטרסים ציבוריים למסחריים, תוך קביעת כללים בנוגע לבעלות, תכנים ואחריות חברתית. מדינות רבות מטילות הגבלות על מספר תחנות תקשורת שגורם אחד יכול להחזיק, או מונעות החזקת ערוצי שידור לצד כלי תקשורת כתובים כדי לשמור על גיוון דעות ומניעת מונופוליזציה של המרחב הציבורי. מגבלות אלו נועדו להבטיח פלורליזם, תחרות, ושמירה על מגוון נרטיבים תרבותיים ופוליטיים. בארצות הברית למשל, ה-FCC הטיל לאורך השנים מגבלות על מספר תחנות שגוף יכול להחזיק בשוק מקומי אחד, אם כי רבות מההגבלות הללו הוקלו עם הזמן.

 חובת שירות ציבורי 
על אף אופיו המסחרי, שידור ציבורי כפוף לעיתים קרובות לחובת שירות ציבורי, עיקרון המחייב את הגופים המסחריים להקדיש זמן שידור לתכנים בעלי ערך חברתי. חובות אלו עשויות לכלול שידורי חדשות מהימנים, תוכניות חינוכיות, הנגשת מידע לאוכלוסיות מוחלשות או שידור תכנים בשפות מיעוט. ברוב המדינות, ההתחייבות לעקרונות אלו היא תנאי לקבלת הרישיון לשידור ומשמשת ככלי המאזן בין אינטרסים כלכליים לבין אחריות דמוקרטית. יש הרואים בכך ״חוזה חברתי״ בלתי כתוב בין המדינה לבין השדרים.

 רגולציית תוכן 
הרגולציה עוסקת גם במהות התוכן כגון הגבלות על שפה פוגענית, הגנה על ילדים, מגבלות על אלימות ומניעת הטיה פוליטית מובהקת. בנוסף, רגולציה עשויה לכלול מכסות מינימליות לתכנים מקומיים, או דרישות לגיוון תרבותי ולשידור תכנים של מיעוטים. בחלק מהמדינות קיימת גם בקרה מוקדמת על פרסומות מסחריות, במיוחד בתחומים רגישים כמו מזון לילדים, תרופות, או מוצרים פיננסיים. הרעיון המרכזי ברגולציית תוכן היא לאזן בין חופש הביטוי המסחרי לבין אחריות חברתית רחבה.

 רגולציה בארצות הברית 
בארצות הברית, רגולציית השידור נתונה בידי רשות התקשורת הפדרלית שהוקמה בשנת 1934. החוק המסדיר העניק לרשות סמכות להעניק רישיונות שידור רק כאשר השידור משרת את האינטרס הציבורי, הנוחות והצורך, ניסוח רחב ועמום שאִפשר לרשות להפעיל שיקול דעת נרחב בפיקוח על השידור המסחרי, כולל חסימת מיזוגים, קביעת כללי פרסום ושלילת רישיונות. בשנות ה־40 ניסתה הרשות לגבש מדיניות מחייבת במסגרת מסמך שכונה "הספר הכחול", אשר דרש שידור תוכן מקומי חי, הקצאת זמן לשיח ציבורי שאינו ממומן, וצמצום התלות בפרסומות בתוכניות ציבוריות. אף שהתעשייה המסחרית בלמה את יישומו, המסמך סימן שינוי תפיסתי, שלפיו רישיון שידור אינו קניין פרטי אלא זכות מותנית בפעולה לטובת הציבור.

 השידור המסחרי בישראל 
 רדיו מסחרי 
השידור המסחרי בישראל החל בתחום הרדיו, כאשר בשנת 1995 החלה לפעול מערכת של תחנות רדיו אזוריות שהופעלו על ידי זכיינים פרטיים תחת פיקוח הרשות השנייה. תחנות אלו כללו, בין היתר, את רדיו חיפה, רדיו לב המדינה, רדיו תל אביב והן התבססו על מודל של מימון מפרסום בלבד. לצד התחנות האזוריות פועלת גם גלגלצ, תחנה ציבורית בעלת אופי מסחרי מובהק, הנתמכת בידי צה"ל אך ממומנת חלקית על ידי פרסומות. הרדיו המסחרי בישראל סבל לאורך השנים מהכנסות מצומצמות יחסית, תחרות גבוהה ומגבלות רגולציה מחמירות, אך שימש מוקד חשוב לפלורליזם תקשורתי בשוק המקומי.

 ערוץ 2 - שלוש זכייניות וחברת חדשות עצמאית 
השידור הטלוויזיוני המסחרי בישראל החל עם הקמת ערוץ 2 בשנת 1993, אשר פעל במתכונת ייחודית של שלוש זכייניות, קשת, רשת וטלעד. כל אחת מהן שידרה בימים נפרדים, והן חלקו ביניהן את ימות השבוע. לצדן פעלה חברת החדשות של ערוץ 2, שהייתה עצמאית ונפרדת מהזכייניות, במטרה להבטיח עצמאות עיתונאית ומניעת ניגודי עניינים. מבנה זה אפשר רמה גבוהה יחסית של תחרות פנימית, אך עורר גם ביקורת על בלבול זהויות וחוסר אחידות במותג השידורי. המודל שירת את המדינה במשך כשני עשורים, עד לפיצולו בשנת 2017.

רפורמות וחוק הרשות השנייה

המסגרת הרגולטורית של השידור המסחרי בישראל מעוגנת בחוק הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (התש"ן–1990). החוק מסמיך את הרשות לפקח על התוכן, לקבוע כללים למתן רישיונות לשידור, ולאכוף סטנדרטים של איזון ופלורליזם. בין הדרישות שהוטלו על הזכיינים, שילוב של תכנים מקוריים, הקפדה על ייצוג גאוגרפי, ושידור חדשות מהימנות. בשנת 2017 בוצעה רפורמה מבנית עם פיצול ערוץ 2 לשני ערוצים נפרדים – קשת 12 ורשת 13, תוך ביטול מנגנון הזכייניות. צעד זה נועד להעמיק את התחרות בשוק ולפשט את מבנה הבעלות, אך גם עורר חששות מהגברת ריכוזיות וירידה בתכנים בעלי ערך ציבורי.

 שוק הפרסום והכנסות 
הכנסות השידור המסחרי בישראל נשענות בעיקרן על פרסום, תוך תחרות מתגברת מצד פלטפורמות דיגיטליות מקומיות וגלובליות. לפי דו"ח רשות התחרות לשנת 2024, פלטפורמות אלו משנות את דפוסי צריכת המדיה ויוצרות לחצים על מקורות ההכנסה של גופי השידור המסורתי. בתוך כך, שוק הפרסום בטלוויזיה מתמודד עם ירידה בחלקו היחסי לעומת פרסום בדיגיטל. המגמה מאלצת את הערוצים לפתח מודלים עסקיים חדשים, כולל שילוב תוכן פרסומי, שיתופי פעולה עם מפרסמים והפקות ממומנות. עם זאת, הרגולציה הקיימת בישראל מגבילה את הגמישות השיווקית של הגופים המסחריים, מה שעלול לפגוע ביכולתם להתמודד בזירה תחרותית משתנה.

 ראו גם 
 רדיו
  טלוויזיה
 פרסום
  שידור ציבורי
 FCC
 קשת 12
 רשת 13
 ערוץ 10
 עכשיו 14
 תקשורת בישראל
 חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו
 חוק השידור הציבורי הישראלי

 הערות שוליים 

קטגוריה:תקשורת
קטגוריה:מדיה פרסומית
קטגוריה:פרסום