ג'יימס ברודנל, רוזן קרדיגן השביעי

לוטננט גנרל ג'יימס תומאס ברודנל, רוזן קרדיגן השביעי (באנגלית: James Brudenell, 7th Earl of Cardigan; 16 באוקטובר 1797 – 28 במרץ 1868), היה קצין בצבא הבריטי שפיקד על חטיבת הפרשים הקלה במלחמת קרים והוביל את המתקפה האסונית בקרב בלקלאווה. במהלך חייו הפוליטיים והצבאיים, גילם את הדמות האריסטוקרטית המפונקת והיהירה של תקופתו. דרכו בצבא לוותה בפרקים של חוסר יכולת יוצא דופן, אך גם בגבורה אמיתית ובנדיבות כלפי אנשיו. כחבר באצולה המוסדית, התנגד נחרצות לכל רפורמה פוליטית בבריטניה, אך בשנה האחרונה לחייו התרכך והכיר כי רפורמה כזו תיטיב עם כל שכבות החברה.

 ביוגרפיה 
 ילדותו והשכלה 
ברודנל נולד ב-16 באוקטובר 1797 בארמון צנוע יחסית למשפחת ברודנל בהמברלדן, בבקינגהאמשייר, להוריו  ורעייתו . בפברואר 1811 ירש אביו ירש את תואר הרוזן והאחוזות המשפחתיות, וברודנל הצעיר הפך ל"לורד ברודנל" בגיל 14. הוא למד בהארו, שם התבלט ביוונית ולטינית, אך בעקבות סכסוך עם תלמיד אחר הוצא מבית הספר והמשיך בלימוד ביתי. כבן יחיד בין שבע אחיות, גדל להיות ילד מפונק, תכונה שהשפיעה על יהירותו ועקשנותו בבגרותו.

הוא נמשך לרכיבה ורצה להיות קצין פרשים, אך אביו מנע זאת מחשש לסכנות הקרב. ב-1815 נשלח לאוקספורד, אך עזב ללא תואר.

 קריירה פוליטית 
ב-1818 הפך לחבר פרלמנט עבור מרלבורו, מחוז קטן שהיה בבעלות קרובו , נכנס לעולם הפוליטי אך תרומתו הייתה מינימלית. ב-1829 התנגד להקלות עבור הקתולים בהתאם להנחיות קרוב משפחתו, אך נעדר בשל כבודו לדוכס וולינגטון, ולבסוף נאלץ לוותר על המושב. ב-1830 נבחר מחדש לפרלמנט במחיר כבד של רכישת המושב של מחוז פאווי, ואולם המושב בוטל במהלך חוק הרפורמה של 1832. לאחר מכן נבחר לפרלמנט מטעם המושב של מחוז נורת'האמפטונשייר צפון, שם הושקעו כספים רבים כדי להבטיח את ניצחונו. בשנת 1837 ירש את תואר הרוזן והאחוזות המשפחתיות, כולל דין פארק.

 נישואים 
ב-1826 התחתן עם אליזבת ג'ונסטון, נישואים לא מאושרים שהתפרקו עד 1837 ללא ילדים. לאחר מותה ב-1858, נישא בשנית לאדלין דה הורסי, קשר מאושר יותר אך שוב ללא ילדים.

 ראשית הקריירה הצבאית 
כקפטן ברגימנט היומנרי של נורת'האמפטונשייר  הקים יחידת פרשים כדי לדכא הפגנות רפורמיסטיות. ב-1824 הצטרף לרגימנט ההוסרים האירי ה-8 המלכותי של המלך  והתקדם באמצעות רכישת דרגות במהירות. בינואר 1825 הועלה לדרגת לוטננט, ביוני 1826 הועלה לדרגת קפטן ובאוגוסט 1830 הועלה לדרגת מייג'ור. ב-3 בדצמבר אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וב-16 במרץ 1832 קיבל פיקוד על רגימנט ההוסרים ה-15 של המלך . עיכובים פוליטיים ומחסור בניסיון גרמו לו להתנהגות קפדנית ולעיתים בריונית כלפי אנשיו. הוא פוטר זמנית אך ב-1836 חזר לפקד על רגימנט ההוסרים ה-11 (של הנסיך אלברט) , והשתמש בכספו לשדרוג הרגימנט, כולל מדים יוקרתיים וסוסים איכותיים, מה שגרם למתח עם הקצינים המקצועיים. למרות זאת, היה נדיב ותמך באנשיו בעת צרה.

 דו-קרב עם קפטן טאקט 
בשנת 1840 קרדיגן אתגר לדו-קרב קצין בדימוס, לאחר שזה ביקר אותו בעיתון. הוא ירה בו לעיני שוטר, אך זוכה במשפט בשל טעות טכנית בכתב האישום – שמו של הקורבן נרשם באופן שגוי. כבן אצולה נשפט בפני בית הלורדים וזוכה פה אחד, מה שעורר סערה ציבורית ותחושה שיש באנגליה חוק אחד לעשירים וחוק אחר לעניים.

 מלחמת קרים 
ב-1854 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל והוביל את חטיבת הפרשים הקלה בקרב בלקלאווה, במתקפה הידועה של חטיבת הפרשים הקלה. המתקפה הייתה הרסנית: 107 מתוך 674 חיילים נהרגו. מידת אחריותו שנויה במחלוקת: הוא פעל על פי הוראה ישירה של לורד לוקאן, למרות ספקותיו, והקשר בין השניים היה מתוח (אף על פי שהשניים היו גיסים). מפקדים אחרים טענו שהוא רכב קדימה מדי והתרחק מאנשיו, אך הוא עצמו התגאה בגבורה שהפגין, וכי הגיע עד לתותחי האויב וחזר בשלום.

במהלך השבוע שלאחר קרב בלקלאווה הוצבה חטיבתו על גבעות ליד אינקרמן, אך קרדיגן העדיף ללון על יאכטת־הפאר שלו בנמל, מה שפגע בפיקודו. הוא נעדר מקרב אינקרמן (4–5 בנובמבר 1854), ואף כשנשאל על קולות הירי השיב באדישות. חלקה של חטיבתו היה זניח ולא דווח רשמית כדי לא להביכו.

על אף חסרונותיו, דאג לצייד את אנשיו, אך עם בוא החורף חסרו מזון, מספוא, ביגוד ומחסה. קרדיגן הסתפק במכתבים ולא שלח אנשים או סוסים להביא אספקה מהחוף, בטענה שחסר לו אישור. בפועל היו לו יותר סוסים מלוחמים. קצינים מתחו עליו ביקורת קשה על מחדל זה, שנגרם ממנו סבל רב ומותם של סוסים רבים.

ב־8 בדצמבר 1854, בטענה של בריאות לקויה, ביקש לחזור לאנגליה. בניגוד לנהוג, לורד רגלאן אישר את עזיבתו רק לאחר בדיקה רפואית רשמית. הוא הפליג בספינת־תותחים לסקוטארי, ביקר בבית החולים הצבאי, המשיך למרסיי ומשם ברכבת לפריז ולבולון.

 קבלת פנים והוקרה 
ממוזער|ציורו של ריצ'רד קאטון וודוויל הבן, הסתערות הבריגדה הקלה, שמן על בד, 1894
עד שקרדיגן שב לאנגליה בינואר 1855, דיווחי העיתונים על "הסתערות הנועזת" כבר נפוצו בכל המדינה. עם עגינת ספינתו בפולקסטון ב-13 בינואר קיבל אותו ההמון בשאגות שמחה. בלונדון הציפו אותו קהל מעריצים, וב־16 בינואר התקבל להזמנת המלכה ויקטוריה בארמון וינדזור, שם סיפר לה ולנסיך אלברט על פרטי הקרב. ויקטוריה התרשמה מצניעותו, אולם בציבור נעלמה מידה זו: בנאום חגיגי בלונדון (5 בפברואר) תיאר באופן מוגזם את חלקו בקרב, ובנאום נוסף בנורת'האמפטון (8 בפברואר) הרחיק לכת עוד יותר, כשהציג עצמו כמי שחלק את סבלות חייליו באוהל פשוט ואף הוביל אותם במרדף עד נהר הצ'רניה – תיאור שביוגרף שלו הגדיר "כמעט מטעה לחלוטין".
חודשים ארוכים זכה קרדיגן להערצה. הממשלה אף הציעה להעניק לו את עיטור מסדר הבירית, אך המלכה דחתה זאת בשל פרשיותיו הבלתי־הולמות. במקום זאת מונה למפקח־כללי על חיל הפרשים (פברואר 1855), הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר האמבט (יולי 1855), לגיון הכבוד הצרפתי (1856) ועיטור עות'מאני (1858).

סוחרים מיהרו לנצל את תהילתו – ציורים וסיפורים הודפסו בהמוניהם, ו"קרדיגן" (הסוודר הסרוג שכביכול לבש במסע) הפך לאופנה לוהטת.

לורד לוקאן, מפקדו וגיסו, הוחזר לאנגליה בקלון זמן קצר אחריו, בעוד קרדיגן לעג לו בפומבי על כינויו "הלורד הצופה מהצד". ביולי 1855 הטיימס כבר רמז כי הציבור הוטעה לגבי תרומתו האמיתית של קרדיגן, אך תהילתו לא נפגעה מיד. קצינים שהובילו בפועל את שארית הבריגדה לאחר ההסתערות ביקשו לתקן את הרושם. הסופר ג'ורג' ראיין, ששיבח אותו תחילה, חזר בו והיה הראשון שפרסם את הסתייגויות הקצינים. עם חזרת החיילים לאנגליה, גברו הספקות. רק עם חקירות קולונל טאלוך ופרסום ספרו של קלתורפ הוכח כי קרדיגן לא דיבר אמת – אך הוא המשיך להתנהג כאילו דבר לא קרה ונשאר בתפקידו עוד חמש שנים. ספרו "שמונה חודשי שירות פעיל" (1855) היה גרסתו האישית למאורעות.

חרף חולשותיו, נותר מסור לצבא ודרש סטנדרטים גבוהים של מראה ומשמעת. ב־1859 מונה לקולונל ברגימנט הדרגונים ה־5 , וב־1860 פרש רשמית והועלה לדרגת לוטננט גנרל. ב־1861 קיבל את הפיקוד על יחידתו האהובה, רגימנט ההוסרים ה־11 , עליהם פיקד לראשונה ב־1836. בשנה זו ליווה את נסיך ויילס לתמרוני פרשים בפרוסיה, אך התנהגותו המתנשאת כמעט והביאה אותו לדו-קרב עם מארחיו, והוא נשלח בחופזה הביתה.

המלכה, שזכרה את רומן־הצד שלו עם אדלין בעודו נשוי, חסמה את מינויו ליחידת משמר הבית. תפקידו הצבאי האחרון היה סקירה רכובה של רגימנט ההוסרים ה־11 ערב יציאתם להודו במאי 1866. לצדו הופיע אז גם קולונל ג'ון ריינולדס – יריבו הוותיק מ"פרשת הבקבוק השחור" – אך השניים השלימו לבסוף שנה קודם לכן.

 פרישה 
לאחר פרישתו ב־1866, חי קרדיגן באחוזתו Deene, באורח חיים נינוח וראוותני שכלל מרוצי סוסים, ציד וירי. הוא נשאר חבר ב־Royal Yacht Squadron ושימש קומודור במועדון היאכטות המלכותי הדרומי.

הוא המשיך גם בפעילות פרלמנטרית, ולעיתים נסע ללונדון לנאום בבית הלורדים על ענייני צבא ולדרוש עוד הכרה רשמית בקריירה שלו. ב־1866 היה בין התומכים (יחד עם תומאס קרלייל) במושל ג'מייקה אדוארד ג'ון אייר, שהואשם בדיכוי קשה מדי של מרד מפרץ מוראנט. במפתיע, ב־1867 תמך ברפורמה השנייה והודה כי "הזמן לעצור את גל הרפורמות חלף". ב־1868 אף הגיש עצומה להכרה נוספת בהישגו של גנרל הנרי שרפנל, ממציא הפגז שרפנל.

קרדיגן מת ב־28 במרץ 1868, יום לאחר שנפל מסוס פראי (כנראה בעקבות שבץ). הוא נקבר בקבר ייעודי בכנסיית סנט פיטר שב-Deene. בתואר ירש אותו בן דודו השני, ג'ורג' ויליאם ברודנל-ברוס, שמת ללא יורשים ב־1878. לאחר מות אלמנתו של קרדיגן ב־1915 עברה האחוזה לידי צאצאי אחיו הצעיר של ג'ורג'.

 הערכות 
הדימוי של הלורד קרדיגן השתנה לאורך השנים:
האנציקלופדיה בריטניקה (1889) כתבה שמעשיו בקרב בלקלאווה היו שנויים במחלוקת – חלק ראו בהם אומץ בלתי מתפשר, אחרים פזיזות והקרבת חיים מיותרת.
ב־1910–1911 הניסוח שונה והודגש כי גם מבקריו החריפים הכירו באומץ שלו ושל אנשיו.

ב־1953 ססיל וודהאם־סמית' ביקרה אותו בחריפות בספר The Reason Why אך הודתה כי בהסתערות עצמה גילה אומץ ומשמעת.
ב־1974 דונלד תומאס הציג ביוגרפיה סימפתית יותר (Cardigan: The Hero of Balaclava).
ב־1997 סול דייוויד פרסם הערכה עוינת שכותרתה The Homicidal Earl (“הרוזן הרצחני”).
ב־2005 טרי ברייטון פרסם את Hell Riders, שמבקר את הנהגתו אך מזכה אותו מאשמה ישירה בהסתערות.

 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

קטגוריה:גנרלים בריטים
קטגוריה:אנשי צבא בריטים במלחמת קרים
קטגוריה:בוגרי בית הספר הארו
קטגוריה:בוגרי כרייסט צ'רץ' (אוקספורד)
קטגוריה:מפקדים בלגיון הכבוד
קטגוריה:מסדר האמבט: אבירים וגבירות מפקדים
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1818–1820)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1820–1826)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1826–1830)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1830–1831)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1831–1832)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1832–1835)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1835–1837)
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1797
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1868