יעד האינפלציה

במקרו-כלכלה, יעד אינפלציה הוא מדיניות מוניטרית שבה בנק מרכזי מעוניין להשיג יעד ספציפי לגובה האינפלציה לטווח הבינוני ומכריז על היעד לציבור. ההנחה היא שהדבר הטוב ביותר שהמדיניות המוניטרית יכולה לעשות כדי לתמוך בצמיחה כלכלית ארוכת טווח של המשק הוא לשמור על יציבות מחירים, וזו מושגת על ידי שליטה באינפלציה. הבנק המרכזי משתמש בריביות לטווח קצר כמכשיר המוניטרי העיקרי שלו.

בנק מרכזי המכוון להשגת יעד אינפלציה, יעלה או יוריד את הריבית על סמך מצבה של האינפלציה - מעל היעד או מתחת ליעד, בהתאמה. הדעה המקובלת היא שהעלאת ריבית בדרך כלל 'מקררת' את הכלכלה ומסייעת לרסן את האינפלציה, ואילו הורדת הריבית בדרך כלל מאיצה את הכלכלה ומגבירה את האינפלציה. שלוש המדינות הראשונות שיישמו יעד אינפלציה מלא היו ניו זילנד, קנדה ובריטניה בתחילת שנות ה-90, אם כי גרמניה אימצה אלמנטים רבים של יעד אינפלציה מוקדם יותר. נכון לשנת 2024, יעד האינפלציה אומץ על ידי 45 מדינות ועל ידי גוש האירו במסגרת המדיניות המוניטרית שלהן.

 היסטוריה 
הצעות מוקדמות של מערכות מוניטריות המכוונות לרמת המחירים או לשיעור האינפלציה, ולא לשער החליפין, הגיעו בעקבות המשבר הכללי של תקן הזהב לאחר מלחמת העולם הראשונה. אירווינג פישר הציע מערכת של "דולר מפוצה", שבה תכולת הזהב בכסף נייר תשתנה עם מחיר הסחורות במונחים של זהב, כך שרמת המחירים במונחים של כסף נייר תישאר קבועה. הצעתו של פישר הייתה ניסיון ראשון לכוון את המחירים תוך שמירה על התפקוד האוטומטי של תקן הזהב.

בספרו על הרפורמה המוניטרית (1923), תמך ג'ון מיינרד קיינס במה שאנו מכנים כיום תוכנית יעד אינפלציה. כשהוא מתייחס למצב של אינפלציה ודפלציה פתאומיות בכלכלה הבין-לאומית מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, קיינס המליץ על מדיניות של גמישות בשער החליפין, ייסוף המטבע כתגובה לאינפלציה בין-לאומית ופיחות שלו כאשר יש כוחות דפלציוניים בין-לאומיים, כך שהמחירים הפנימיים יישארו פחות או יותר יציבים. העניין ביעד האינפלציה דעך בתקופת ברטון-וודס (1944-1971).

 ניו זילנד, קנדה, בריטניה 
ב-1990, הייתה ניו זילנד חלוצה באימוץ יעד אינפלציה. הממשלה והבנק המרכזי של ניו זילנד אימצו הסכם יעד מדיניות (PTA) במרץ 1990 שעל פיו הבנק המרכזי של ניו זילנד יחתור לטווח יעד אינפלציה של 0 עד 2 אחוזים. קנדה הייתה המדינה השנייה שאימצה רשמית יעד אינפלציה בפברואר 1991.

בריטניה אימצה את השימוש ביעד אינפלציה באוקטובר 1992, לאחר  כאשר היא יצאה ממנגנון שער החליפין האירופי.  של בנק אנגליה קיבלה ב-1998 את האחריות הבלעדית לקביעת שיעורי הריבית, כדי לעמוד ביעד האינפלציה של מדד המחירים הקמעונאיים (RPI) של הממשלה של 2.5%. היעד השתנה ל-2% בדצמבר 2003 כאשר מדד המחירים לצרכן (CPI) החליף את מדד המחירים הקמעונאיים כמדד האינפלציה של משרד האוצר הבריטי.

אם האינפלציה עוברת את היעד ביותר מ-1%, נגיד הבנק המרכזי של אנגליה נדרש לכתוב מכתב לשר האוצר ולהסביר מדוע וכיצד הוא יתקן את המצב. ההצלחה של יעד האינפלציה בבריטניה מיוחסת להתמקדות של הבנק בשקיפות. הבנק המרכזי של אנגליה נחשב מוביל בייצור דרכים חדשניות להעברת מידע לציבור, במיוחד באמצעות דו"ח האינפלציה שלו, שזכה לחיקוי על ידי בנקים מרכזיים רבים אחרים.

יעד האינפלציה התפשט לכלכלות מפותחות אחרות בשנות ה-90 והגיע גם לשווקים מתעוררים החל משנות ה-2000.

 הבנק המרכזי האירופי 
למרות שה-ECB אינו מחשיב את עצמו כבנק מרכזי המכוון לאינפלציה לאחר השקת האירו בינואר 1999, מטרת הבנק המרכזי האירופי (ECB) הייתה לשמור על יציבות המחירים בגוש האירו. באוקטובר 1998 הגדירה מועצת הנגידים של ה-ECB מצב של יציבות מחירים כאינפלציה של פחות מ-2%, והוסיפה כי יציבות המחירים "תישמר בטווח הבינוני". מועצת הנגידים אישרה את ההגדרה הזו במאי 2003, לאחר הערכה יסודית של אסטרטגיית המדיניות המוניטרית של ה-ECB. באותה הזדמנות, היא הבהירה כי "במרדף אחר יציבות מחירים, היא שואפת לשמור על שיעורי אינפלציה נמוכים אך קרובים ל-2% בטווח הבינוני". מאז, היעד המספרי של 2% הפך לדבר שבשגרה בכלכלות מפותחות גדולות, כולל ארצות הברית (מאז ינואר 2012) ויפן (מאז ינואר 2013).

ב-8 ביולי 2021, ה-ECB שינה את יעד האינפלציה שלו ל-2% סימטרי בטווח הבינוני. סימטריה ביעד האינפלציה פירושה שסטיות שליליות וחיוביות של האינפלציה מהיעד לא רצויות באותה מידה.

 שווקים מתעוררים 
בשנת 2000, הכלכלן  הגיע למסקנה כי "למרות שיעד האינפלציה אינו תרופת פלא ואולי אינו מתאים למדינות שווקים מתעוררים רבים, הוא יכול להיות אסטרטגיית מדיניות מוניטרית שימושית ביותר בכמה מהן". דוגמאות בולטות מהעשורים האחרונים הם המקרים של ארמניה, צ'ילה וצ'כיה.

 ארצות הברית 
בשינוי היסטורי ב-25 בינואר 2012, יו"ר הפדרל ריזרב של ארצות הברית בן ברננקי קבע יעד אינפלציה של 2%, מה שהביא את הפד ליישר קו עם רבים מהבנקים המרכזיים הגדולים בעולם. עד אז, לוועדת המדיניות של הפד,  (FOMC), לא היה יעד אינפלציה מפורש, ובמקום זה היא הכריזה באופן קבוע על טווח יעד רצוי לאינפלציה (בדרך כלל בין 1.7% ל-2%) הנמדד על ידי .

לפני אימוץ היעד, נשמעה טענה כי יעד אינפלציה ייתן לפד מעט מדי גמישות לייצב את הצמיחה או את התעסוקה במקרה של זעזוע כלכלי חיצוני. טענה נוספת הייתה כי יעד מפורש עלול להפוך את הבנקאים המרכזיים למה ש, נגיד הבנק המרכזי לשעבר של אנגליה, כינה ב-1997 בצבעוניות "נוטרים אינפלציוניים" - כלומר, בנקים מרכזיים המתרכזים ביעד האינפלציה על חשבון צמיחה יציבה, תעסוקה או שערי חליפין. יו"ר הפדרל ריזרב לשעבר אלן גרינספן, וכמו גם חברים אחרים לשעבר ב-FOMC כמו , הסכימו בדרך כלל עם היתרונות של יעד אינפלציה, אך לא התלהבו בשל אובדן החופש הכרוך בכך מבחינתם. ברננקי, לעומת זאת, היה תומך ידוע בהצבת היעד.

באוגוסט 2020, ה-FOMC פרסמה הצהרה מתוקנת על יעדים ארוכי טווח ואסטרטגיית מדיניות מוניטרית. הסקירה הודיעה כי ה-FED יבקש להשיג אינפלציה "ממוצעת" של 2% לאורך זמן. בפועל, משמעות הדבר היא שלאחר תקופות שבהן האינפלציה נמצאת בהתמדה מתחת ל-2%, סביר להניח שהמדיניות המוניטרית המתאימה תשאף להשיג אינפלציה מתונה מעל 2% למשך זמן מה. בדרך זו, הפד מקווה לעגן טוב יותר את ציפיות האינפלציה לטווח ארוך, שלדבריו יעודדו יציבות מחירים וימתנו את שיעורי הריבית לטווח ארוך, וישפרו את יכולתה של הוועדה לקדם תעסוקה מקסימלית מול הפרעות כלכליות משמעותיות.

 שאלות תאורטיות 
השערת  והשערת ציפיות רציונליות מספקות את הבסיס התאורטי להבנה כיצד ומדוע יעד אינפלציה פועל ביעילות. תחת ציפיות רציונליות, התפלגות ההסתברות הסובייקטיבית של התוצאות מתיישבת עם התפלגות ההסתברות האובייקטיבית שחזתה התאוריה הכלכלית, בהינתן אותו מערך מידע. מה שמצביע על כך שסוכנים רציונליים יוצרים ציפיות על סמך התוצאות הסבירות ביותר הנגזרות ממידע זמין.

עם זאת, יישום של ציפיות רציונליות בפועל עומד בפני אתגרים משמעותיים. הגדרה מלאה של מודלים מקרו-כלכליים רלוונטיים נותרה אתגר קשה, והנחה של ידע מלא ומושלם של מערכות מקרו-כלכליות היא תרחיש אידיאלי ולא מציאות. אפילו עם טכניקות אקונומטריות מתקדמות ובחירת משתנים קפדנית, מפרט מושלם אינו ניתן להשגה. הדיוק של הערכות כלכליות תלוי באופן קריטי הן בכמות והן באיכות המידע הזמין למודלים. מחקרים עדכניים מדגישים את תפקידו של מידע מוגבל בקבלת החלטות של הבנק המרכזי. בנקים מרכזיים הפועלים תחת מגבלות מידע חייבים לאזן בזהירות את יעדי המדיניות שלהם בעת יישום כללי המדיניות המוניטרית. זה מחזק את הרעיון שמידע מושלם אינו הנחה ריאלית במדיניות מוניטרית.

בהתבסס על המגבלות הללו, הוצעה גרסה מתונה יותר של השערת הציפיות הרציונליות, כאשר היכרות מלאה עם פרמטרים תאורטיים אינה נחוצה לפיתוח מודל. סוכן עם גישה לנתונים מקיפים ואיכותיים מספיק המצויד בשיטות מתקדמות, יכול לפתח מודל מעין-רלוונטי של מערכות מקרו-כלכליות ספציפיות. על ידי עיבוד כמויות גדולות יותר של מידע, סוכנים כאלה יכולים להפחית את הטיית ההערכה לאורך זמן. כאשר סוכן זה הוא מוסד מפתח כמו בנק מרכזי, סוכנים כלכליים אחרים נוטים לאמץ את המודל ולהתאים את הציפיות שלהם בהתאם. תהליך זה מאפשר לציפיות האישיות להיות בלתי מוטות ככל האפשר, אם כי במסגרת המסתמכת במידה רבה על הדרכה מוסדית. זו המסגרת שעומדת בבסיס תפקודם של משטרי יעד אינפלציה.

 סוגיות אמפיריות 
 מבט קדימה 
הפדרל ריזרב ובנקים מרכזיים אחרים נוקטים בדרך כלל בגישה צופה פני עתיד כאשר הם מכוונים לאינפלציה, תוך התמקדות באינפלציה העתידית הצפויה ולא ברמות הנוכחיות. מחקר מראה כי מדיניות מוניטרית אפקטיבית חייבת לכלול תחזיות של אינפלציה עתידית, תוך הימנעות מבעיות מעגליות המתעוררות כאשר המדיניות תלויה מדי בציפיות המגזר הפרטי. מחקר נוסף מצא כי מיקוד ציפיות האינפלציה בפונקציית תגובת מדיניות סטנדרטית אחרת מסוג  מאפיין טוב יותר את פעולות המדיניות המוניטרית במודלים מקרו-כלכליים.

 גודל רצועת היעד 
בעוד שרוב המדינות המכוונות לאינפלציה קובעות את רצועת היעד שלהן על 2 נקודות אחוז, רוחב הרצועות משתנה בין מדינות ויעדי האינפלציה מעדכנים לעיתים קרובות את רצועות היעד שלהם. לדוגמה, אוסטרליה קבעה רצועת יעד אינפלציה בין 2% ל-3%, בעוד שלדרום אפריקה יש רצועת יעד של 3 נקודות אחוז בין 3% ל-6%. נתונים ממסד הנתונים של יעד האינפלציה של ז'אנג חושפים כי הגבולות התחתונים של רצועות יעד האינפלציה הם בעלי ערך ממוצע של 2.3% ונעים בין 0 ל-9%, בעוד שלגבולות העליונים יש ממוצע של 4.7% והם נעים בין 2% ל-11%. מבחינה היסטורית, בנקים מרכזיים שמרו על האינפלציה בטווחי היעד שלהם במשך 44% מהזמן בשנה נתונה.

 רקורד 
הרקורד של מדינות המכוונות לאינפלציה בשמירה על האינפלציה בתוך רצועות היעד של הבנקים המרכזיים שונה באופן מהותי והשווקים הפיננסיים מבדילים בין יעדי האינפלציה לפי התנהגויות. לרקורד של יעד אינפלציה יש השפעות מגוונות ומתמשכות על מחירי הנכסים כגון תשואות מניות, תשואות אג"ח ושערי חליפין. כתוצאה מכך, מדינות מיקוד אינפלציה אמינות נהנות מהעברת מדיניות מוניטרית משופרת.

 דיון 
יש ראיות אמפיריות לכך שיעד האינפלציה עושה את מה שתומכי המדיניות המוניטרית טוענים, כלומר הופך את התוצאות של המדיניות המוניטרית לשקופות יותר. מחקר משנת 2021 ב-American Political Science Review מצא כי בנקים מרכזיים עצמאיים עם מדיניות נוקשה של יעד אינפלציה מייצרים תוצאות גרועות יותר במשברים בנקאיים, מאשר בנקים מרכזיים עצמאיים שהמדיניות שלהם אינה נוקשה בנוגע לאינפלציה.

 יתרונות 
יעד האינפלציה מאפשר למדיניות המוניטרית "להתמקד בשיקולים מקומיים ולהגיב לזעזועים בכלכלה המקומית", דבר שאינו אפשרי במערכת שער חליפין קבוע. כמו כן, כתוצאה משליטה טובה יותר באינפלציה ויציבות הצמיחה הכלכלית, משקיעים עשויים לקחת בחשבון ביתר קלות שינויי ריבית אפשריים בהחלטות ההשקעה שלהם. ציפיות אינפלציה המעוגנות טוב יותר "מאפשרות לרשויות המוניטריות להוריד את הריבית באופן אנטי-מחזורי".

שקיפות היא יתרון מרכזי נוסף. בנקים מרכזיים במדינות מפותחות שיישמו בהצלחה את יעד האינפלציה נוטים "לשמור על ערוצי תקשורת קבועים עם הציבור". לדוגמה, בנק אנגליה היה חלוץ בפרסום "דו"ח האינפלציה" ב-1993, המתאר את "השקפות הבנק לגבי ביצועי האינפלציה והמדיניות המוניטרית בעבר ובעתיד".

יעד אינפלציה מפורש מגדיל את האחריותיות של הבנק המרכזי, ולכן פחות סביר שהבנק המרכזי ייפול קורבן למלכודת חוסר העקביות בזמן. אחריות זו משמעותית במיוחד מכיוון שגם מדינות עם מוסדות חלשים יכולות לבנות תמיכה ציבורית בבנק מרכזי עצמאי. מחויבות מוסדית יכולה גם לבודד את הבנק מלחץ פוליטי לנקוט מדיניות מוניטרית מרחיבה מדי.

 חסרונות 
תומכי  מותחים ביקורת על הנטייה של יעד האינפלציה להזניח את זעזועי התוצר על ידי התמקדות אך ורק ברמת המחירים. תומכי  טוענים כי בארצות הברית, המנדט של הפדרל ריזרב הוא לייצב הן את התפוקה והן את רמת המחירים, וכתוצאה מכך יעד הכנסה נומינלי יתאים יותר למנדט של הפד.

במאמר דעה מ-2012 נטען כי יעד האינפלציה "כנראה חלף בספטמבר 2008", בהתייחסות למשבר הכלכלי של 2008. נטען גם כי "הבנקים המרכזיים שהסתמכו על [יעד האינפלציה] לא הקדישו מספיק תשומת לב לבועות מחירי הנכסים", ונמתחה ביקורת על יעד האינפלציה גם על "תגובות לא הולמות לזעזועי היצע וזעזועים בתנאי הסחר".

כמה כלכלנים טוענים שמוסדות טובים יותר מגדילים את הסיכויים של מדינה למקד בהצלחה את האינפלציה. עם זאת, ג'ון וויליאמס, בכיר בפדרל ריזרב, סיכם כי "כאשר נמדדת התנהגות האינפלציה מאז המשבר, יעד האינפלציה עמד בהבטחתו".

במאמר שנכתב מאז מגפת הקורונה, המבקרים הצביעו על כך שליעד האינפלציה של בנק קנדה היו השלכות לא מכוונות, כאשר שיעורי ריבית נמוכים ב-12 השנים האחרונות תדלקו את עליית מחירי הבתים על ידי עידוד הלוואות, ונוצרה תרומה לאי שוויון בעושר על ידי תמיכה בערכי הון גבוהים יותר.

 יעדי אינפלציה אפשריים 
 חיובי 
היעד המספרי הטיפוסי של 2% נתון לדיון מאז תקופת האינפלציה המהירה בעקבות ההרחבה המוניטרית במהלך מגפת הקורונה.  הציע לפדרל ריזרב להעלות את יעד האינפלציה שלו לשיעור אינפלציה (יציב) של 3%, באומרו "אין שום דבר מדעי ב-2%".

עם הזמן, ההשפעה המורכבת של עליות מחירים שנתיות קטנות תפחית משמעותית את כוח הקנייה של המטבע. לדוגמה, עמידה מוצלחת ביעד של +2% בכל שנה במשך 40 שנה תגרום למחיר של סל מוצרים של 100 דולר לעלות ל-220.80 דולר. אינפלציה מצטברת יכולה להשפיע על תפיסת האינפלציה.

מחקר מצא כי אינפלציה גבוהה יותר קשורה וגורמת לתמ"ג ריאלי נמוך יותר לנפש.

 אפס 
ניתן למזער את החסרונות של יעדי אינפלציה חיוביים ושליליים על ידי בחירת יעד של אינפלציה אפסית בממוצע.

 שלילי 
כמה כלכלנים טוענים כי אינפלציה נוטה יותר מאשר דפלציה לגרום להתכווצות כלכלית, ולפיכך יש לכוון ליעד אינפלציה שלילי.

 וריאציות 
בניגוד ליעד האינפלציה הרגיל,  הציע למקד את האינפלציה לטווח הארוך באמצעות . בהצעתו, מדד התנאים המוניטריים הוא ממוצע משוקלל של שער הריבית ושער החליפין.

במסגרת "שיקול הדעת המוגבל", יעד אינפלציה משלב שתי מדיניות מוניטרית סותרות - גישה מבוססת כללים וגישה של שיקול דעת - כאשר ניתן יעד מספרי מדויק לאינפלציה בטווח הבינוני ומענה לזעזועים כלכליים בטווח הקצר. חלק מיעדי האינפלציה מקשרים זאת ליציבות כלכלית רבה יותר.

 הערות שוליים 

קטגוריה:מדיניות מוניטרית
קטגוריה:מקרו-כלכלה
קטגוריה:בנק מרכזי