קונראד צלטיס

קוֹנְרַאד צֶלְטִיס (בגרמנית: Conrad Celtis, וגם Konrad Celtis ו-Konrad Celtes, בלטינית: Conradus Celtis; ), המכונה פְּרוֹטוּצְיוּס, היה מלומד הומניסט ומשורר גרמני של תקופת , יליד פרנקוניה (כיום חלק מבוואריה).

נחשב בעיני רבים לגדול ההומניסטים הגרמנים, ולפיכך כונה "הארכי-הומניסט" (Erzhumanist). הוא זוכה לשבחים גם כ"גדול הגאונים הליריים ובוודאי המארגן והפופולריזטור הגדול ביותר של ההומניזם הגרמני".

קורות חיים
נולד ב, ליד שוויינפורט (כיום ), בשמו המקורי קונראד ביקל או פיקל. הוא עזב את ביתו כדי להימנע מלעסוק במשלח ידו של אביו, שהיה יינן, והמשיך את לימודיו באוניברסיטת קלן (1477–1479; תואר ראשון, 1479) ובאוניברסיטת היידלברג (תואר שני, 1485). בעת שהותו בהיידלברג, הוא זכה לחסותם ולהדרכתם של  ואגריקולה. כמקובל באותם ימים בקרב הומניסטים, הוא ליטן את שמו פיקל (שמשמעו "מכוש") והפך אותו לקונראדוס צלטיס. במשך תקופה מסוימת הוא נשא הרצאות הומניסטיות במהלך מסעותיו לארפורט, רוסטוק ולייפציג. יצירתו הראשונה נקראה "Ars versificandi et carminum" (אמנות כתיבת החרוזים והשירים, 1486). בהמשך יצא למסעות הרצאות ברומא, פירנצה, בולוניה וונציה.

הנסיך הבוחר פרידריך מסקסוניה פנה אל הקיסר פרידריך השלישי, אשר מינה את קונראד צלטיס ל (Poeta Laureatus) עם שובו. בכינוס טקסי קיסרי גדול זה בנירנברג, הוענק לקונראד צלטיס באותו מעמד גם תואר דוקטור. קונראד צלטיס יצא שוב למסע הרצאות ברחבי הקיסרות.

בשנים 1489–1491, הוא שהה בקרקוב, שם למד מתמטיקה, אסטרונומיה ומדעי הטבע ב (שאליה נרשם ב-1489), והתיידד עם הומניסטים רבים אחרים כמו  ו. הוא גם ייסד אגודה מדעית, שהתבססה על . הסניף המקומי של האגודה נקרא "" ("האגודה הספרותית על נהר הוויסלה").

בשנת 1490 הוא עבר שוב דרך ברסלאו לפראג, בירת ממלכת בוהמיה. הרטמן שדל השתמש בתיאוריו של צלטיס על ברסלאו ב"כרוניקת נירנברג". בהונגריה, הקים צלטיס את "Sodalitas Litterarum Hungaria" ("האגודה הספרותית ההונגרית"), שמאוחר יותר הפכה ל"Sodalitas Litterarum Danubiana" ובסיסה היה בווינה. הוא עצר ברגנסבורג, פסאו ונירנברג (וככל הנראה גם במיינץ). בהיידלברג הוא ייסד את "Sodalitas Litterarum Rhenana" ("האגודה הספרותית של חבל הריין"). מאוחר יותר נסע לליבק ולאינגולשטאדט. באינגולשטאדט, בשנת 1492, נשא את נאומו המפורסם בפני הסטודנטים, ובו קרא לגרמנים להתחרות באיטלקים בלמדנות ובספרות. נאום זה הפך מאוחר יותר לפופולרי ביותר בסנטימנט הלאומני הגרמני של המאה השש-עשרה.

בשנת 1494, גילה צלטיס מחדש את יצירותיה של רוזוויתה, שנכתבו בלטינית, במנזר סנט אמרם ברגנסבורג. חברו  הכיר לו את אם המנזר . הוא כתב לה בלטינית וכינה אותה "רוזוויתה החדשה".

בעת שהמגפה השתוללה באינגולשטאדט, צלטיס לימד בהיידלברג. בשלב זה הוא כבר היה פרופסור. בשנת 1497 נקרא צלטיס לווינה על ידי הקיסר מקסימיליאן הראשון, שהעניק לו כתב זכויות קיסרי (Privilegium), הראשון מסוגו, כמורה לאמנות השירה והשיחה. שם הרצה על יצירותיהם של סופרים קלאסיים ובשנת 1502 ייסד את ה"קולגיום פואטרום" (Collegium Poetarum), מכללה למשוררים. הזמנתו לווינה הושפעה רבות מחברו ועמיתו המלומד .

קונראד צלטיס נפטר בווינה שנים ספורות לאחר מכן.

לדברי ריצ'רד אונגר, קונראד צלטיס גנב ספרים בקנה מידה גדול, שהסתובב בארמונות בישופים ובספריות מנזרים וגנב ספרים עבור הקיסר ועבור עצמו. הוא הצדיק את מעשיו במניעים פטריוטיים, בטענה שרצה רק להגן על המורשת הגרמנית מ"מזג אוויר מזיק, אבק, עובש... חרקים", וכן מהאיטלקים. אמילי אבו כותבת כי צלטיס,  והקיסר שלהם גילו עניין מיוחד במורשת תרבותית שיכלה לספק קשר בין האימפריה הרומית הגרמנית שלהם לבין האימפריה הרומית העתיקה. במקרה של מפת פויטינגר (המוזכרת להלן), צלטיס ופויטינגר דאגו למחוק כל תיעוד של המקום שבו מצא אותה צלטיס, וכן רמזים לשלוש המאות הראשונות של המפה.

הערכת עבודתו והנצחתו
שמאל|ממוזער|250px|פרוטומה של צלטיס ב, מינכן.
לכתביו של קונראד צלטיס היו השפעות ארוכות טווח, במיוחד בתחומי השפות הקלאסיות וההיסטוריה. הוא הכניס שיטות שיטתיות להוראת הלטינית וקידם את לימודי הלימודים הקלאסיים. הוא היה גם הראשון שלימד את תולדות העולם כמכלול. קונראד צלטיס היה ההומניסט הראשון בעת החדשה המוקדמת שהציג את המונח "טופוגרפיה" כהערכה ביקורתית של הדיכוטומיה התלמאית בין קוסמוגרפיה לכורוגרפיה, שהפכה בלתי מספקת כדי לשקף את קווי המתאר המשתנים במהירות של אירופה.

הוא היה הסופר הקרטוגרפי הבולט ביותר בארצות גרמניה. הוא עבד על הפרויקט הקוסמוגרפי והקרטוגרפי רחב ההיקף "גרמניה המאוירת" (Germania Illustrata), שהליבה שלו — ובה החיבור "גרמניה הכללית" (Germania generalis), ארבעה ספרי אלגיות האהבה, ו"על המוצא, המיקום, המנהגים והמוסדות של נירנברג" (De origine, situ, moribus et institutis Norimbergae libellus) — פורסמה תחת הכותרת "ארבעה ספרי אהבה לפי ארבעת צידי גרמניה" (Quatuor libri amorum secundum quatuor latera germanie) בנירנברג (1502).

בשנת 1493, הוא גילה את כתביה של רוזוויתה מגנדרסהיים במנזר סנט אמרם. לאחר מכן הוא גנב את כתב היד והדפיס אותו בהפצה המונית ברחבי הקיסרות בשנת 1501. כמו כן בשנת 1501, הוא קיבל כתב זכויות מה להדפסת המהדורה שלה למחזות שלה. זו הייתה אחת הזכויות המתועדות המוקדמות ביותר בנוגע לזכויות יוצרים שהוענקו על ידי הממשל הקיסרי. קונראד צלטיס גילה גם מפה המציגה את דרכי האימפריה הרומית, מפת פויטינגר. קונראד צלטיס אסף כתבי יד רבים ביוונית ולטינית בתפקידו כספרן של הספרייה הקיסרית שנוסדה על ידי מקסימיליאן, והוא טען שגילה את הספרים החסרים של ה"פסטיבלים" מאת אובידיוס במכתב למוציא לאור הוונציאני אלדו מנוציו בשנת 1504. החרוזים החדשים לכאורה חוברו למעשה על ידי נזיר מהמאה ה-11 והיו ידועים ל לפי וילם מרוברוק, אך למרות זאת, מלומדים רבים בני התקופה האמינו לקונראד צלטיס והמשיכו לכתוב על קיומם של הספרים החסרים עד לשלהי המאה ה-17. האפיגרמות שלו, בעריכת קארל הרטפלדר, פורסמו בברלין בשנת 1881.

קונראד צלטיס היה הומניסט בעל חשיבה חופשית יותר וייחס ערך גבוה יותר לאידיאל הפגאני העתיק, מאשר לאידיאל הנוצרי. חברו  ניהל עמו דיונים גלויים בנושא זה. כבר ב"אודה לאפולו" (1486), הוא החל לעצב את עצמו ככוהן של אפולו. ה"פויבוס" (תוארו של אפולו) הארצי החשוב ביותר עבורו היה מקסימיליאן, שהיחסים הסימביוטיים שלו עם המלומד (ועל כן תהילתם הכפולה) השתקפו לעיתים קרובות ביצירותיו הספרותיות של צלטיס.

גימנסיית צלטיס בשוויינפורט נקראה על שמו של קונראד צלטיס.

לקריאה נוספת
 Pierre Laurens (ed.) Anthologie de la poésie lyrique latine de la Renaissance (Gallimard, 2004)
 Pierer's Lexikon, Kluepfel, Aschbach.

 Christopher B. Krebs: Negotiatio Germaniae. Tacitus’ Germania und Enea Silvio Piccolomini, Giannantonio Campano, Conrad Celtis und Heinrich Bebel, Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 2005. (Hypomnemata. Untersuchungen zur Antike und zu ihrem Nachleben, Bd. 158) Pp. 284. .
 Jörg Robert: Konrad Celtis und das Projekt der deutschen Dichtung. Studien zur humanistischen Konstitution von Poetik, Philosophie, Nation und Ich, Tübingen 2003. 
 Hans Rupprich: Neue Deutsche Biographie, Band 3 Seite 181siehe auch Band 20, Seite 50 und 474, Band 22, Seite 601
 Walther Killy (ed.): Literaturlexikon: Autoren und Werke deutscher Sprache, Bd. 2, S. 395, Bertelsmann-Lexikon-Verlag, Gütersloh u. München 1988–1991 (CD-ROM Berlin 1998 )
 Schäfer, Eckart (ed., trans.), Conrad Celtis: Oden/Epoden/Jahrhundertlied: libri odarum quattuor, cum epodo et saeculari carmine (1513). (Tübingen: Gunter Narr Verlag, 2008) (NeoLatina, 16).

קישורים חיצוניים


 Conrad Celtes, Catholic Encyclopedia.
 Literature by and about Conrad Celtes in the German National Library catalogue "Conrad Celtes". Allgemeine Deutsche Biographie (in German). Vol. 4. Leipzig: Duncker & Humblot. 1876. pp. 82–88.
 Bücher von und über Celtis bei der Staatsbibliothek zu Berlin

הערות שוליים

קטגוריה:משוררים גרמנים
קטגוריה:הומניסטים גרמנים מתקופת הרנסאנס
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת היידלברג
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה היגלונית
קטגוריה:סגל אוניברסיטת וינה
קטגוריה:סגל אוניברסיטת רוסטוק
קטגוריה:סגל אוניברסיטת לייפציג
קטגוריה:ילידי 1459
קטגוריה:נפטרים ב-1508