קהילת יהודי פריז

קהילת יהודי פריז היא הקהילה היהודית העירונית הגדולה באירופה. היא אחת הקהילות העתיקות ביותר באירופה.

 היסטוריה 
 ראשית הקהילה 
ההתיישבות היהודית בפריז החלה כבר בימי הביניים הקדומים. במאה השישית, קהילה יהודית החלה לצמוח בפריז. האזכור הראשון של יהודים בפריז הוא בתעודה משנת 582. בשלב זה כבר היה ברשותה של הקהילה בית כנסת. האנטישמיות לא הייתה נפוצה באותה תקופה ובין היהודים לבין הנוצרים התקיימו יחסי רעות טובים. יחסים אלו התבטאו, בין היתר, בנקמה על מותו של יהודי בשם פריסקוס (Priscus) שהיה ספק של המלך כילפריך הראשון, בידי המון נוצרי. ב הרצח נעשה ביום שבת, בו פריסקוס לא יכול היה לשאת בנשק, בידי יהודי מומר, על רקע ויכוחים בשאלות של אמונה בין גרגוריוס מטור, המלך כילפריך ופריסקוס. למרות יחסים טובים אלו, מועצת פריז  החליטה כי יהודי שמחזיק במשרה ציבורית, וכן משפחתו של אותו יהודי, צריכים להתנצר (אם כי למעשה להחלטה זו לא הייתה משמעות, והיא פשוט חזרה על האיסור לתת ליהודים להחזיק במשרות ציבוריות). זוהי ראיה המעידה על כך שמעמדם החברתי והכלכלי של יהודי פריז היה גבוה בתקופה זו. היהודים עסקו במקצועות חופשיים כמו רפואה ומסחר, ועסקו גם בחקלאות ובייצור יין.

 מהמאה העשירית ועד המאה ה-20 

למסע הצלב הראשון לא הייתה השפעה מיידית על מצבם של יהודי צרפת, ויהודי פריז בפרט. במאה העשירית ובמאה האחת עשרה התגוררו היהודים ברחוב הנקרא כיום Rue de la Harpe , בין Rue de la Huchette  לבין Rue Saint-Séverin . רחוב זה נודע מאוחר יותר בתור "רחוב הרובע היהודי הישן". במאה העשירית שכן בית כנסת בהצטלבות הרחוב Rue Monsieur-le-Prince  עם הרחוב Rue Saint-Séverin. החל משנת 1119 לכל המאוחר שכן במרכז העיר רובע יהודי (vicus Judaeorum), שהיה ממוקם במרכז איל דה לה סיטה. בתקופה זו נבנה בית כנסת עבור יהודי פריז באיל דה לה סיטה. רוחבו של בית הכנסת היה שמונה מטרים, ואורכו - שלושים ואחד מטרים. הקהילה היהודית בפריז המשיכה לפרוח ולצמוח, ופריז הפכה למרכז יהודי רוחני. בשנת 1125 התייעצו חכמי רומא עם חכמי פריז בענייני הלכה. כעשרים שנה לאחר מכן, בשנת 1145, השתתפו רבני פריז באספת רבנים שכינס הרשב"ם.

אולם תגובות אנטישמיות קטעו ומנעו את המשך הצמיחה והפריחה של יהדות פריז. בשנת 1171 התרחשה בעיר בלואה עלילת דם שנודעה בשם גזירת בלוייש. עלילת דם זו התפשטה ברחבי צרפת והגיעה בסופו של דבר גם לפריז. לואי השביעי, מלך צרפת הבטיח ליהודים שמעמדם לא ייפגע ושאירוע זה לא יישנה, אולם האנטישמיות טופחה עד כדי כך שהפכה לחלק מן התודעה הציבורית, אפילו בקרב ילדים. לפיליפ השני, מלך צרפת, למשל, נאמר כבר כשהיה בן שש כי יהודים רצחו ילדים של נוצרי. שנאה זו כלפי היהודים שטופחה אצל פיליפ השני הייתה לפי סברות מסוימות הגורם לגירוש היהודים בפריז בשנת 1182, בו גורשו היהודים מאחוזותיו של המלך פיליפ השני. במקביל לגירוש, נהרס בית הכנסת שהיה ממוקם במרכז איל דה לה סיטה, ועל חורבותיו הוקמה כנסיית St. Madeleine. החל משנה זו הכריז מדי פעם המלך על גירושם של היהודים מאחוזותיו, ולחלופין מדי כמה זמן היה מתיר ליהודים לשוב לאחוזותיו ואף קורא להם לעשות כן. החזרת היהודים לאחוזותיהם נעשתה בעיקר מתוך אינטרסים כלכליים: הכלכלה סבלה ונפגעה כתוצאה מחסרונם של היהודים, והחזרתם של היהודים לאחוזות הניבה רווח כלכלי.

בשנת 1198 התיר המלך פיליפ השני ליהודים לשוב לאחוזותיהם, וזאת בתמורה להטלת מס על כל עסקיהם. הוא קבע להם את שיעורי הריבית המותרים בניגוד להוראות הכנסייה הקתולית, ועל כך ספג ביקורת מצדו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי. הם התיישבו ב־Rue Ferdinand Duval

ימי הביניים, עם תחילת לימוד התורה בצרפת, הייתה פריז מרכז לישיבות, ובה פעלו רבנים כמו רבי יחיאל מפריז. אולם, במאות ה־12 וה־13 החל חוסר ביטחון עבור יהודי פריז. בשנת 1182 גורשו היהודים מהעיר בפקודת מלך צרפת, אך חזרתם הותרה מדי פעם בשל תרומתם לכלכלה. לבסוף, בשנת 1394, הוציא המלך שארל השישי צו גירוש סופי מכל שטחי צרפת, והנוכחות היהודית המשמעותית נעלמה מהעיר למאות שנים.

ממוזער|שמאל|250px|מצבות יהודיות מהמאה ה-13
חורבותיו של בית קברות יהודי מהמאה ה-13 נמצאו בשנת 1849. חלק מאותן מצבות שנמצאו מוצגות כיום במוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות, ומהוות עדות לנוכחות של יהודים בפריז בימי הביניים למרות הרדיפות אחריהם.

 המאה ה-20 והשואה 
בתחילת המאה ה־20 גדל מספר היהודים שעלו לצרפת, בעיקר ממזרח אירופה, כדי להימלט מרדיפות אנטישמיות. ערב מלחמת העולם השנייה חיו בפריז כ־200,000 יהודים, כשני שלישים מיהדות צרפת כולה. מתוכם, כשני שלישים היו מהגרים שאינם אזרחים צרפתים; רבים מהם הגיעו מגרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון .

פריז עברה לשליטה גרמנית ישירה ביוני 1940, לאחר כניעת צרפת לגרמניה הנאצית. מאביב 1941 החל בעיר מצוד אחר יהודים; הנתפסים נשלחו למחנות מעצר, כמו מחנה דרנסי. ב־16 ביולי 1942 התרחש מצוד נרחב: שוטרים צרפתים עצרו כ־13,000 יהודים בעלי נתינות זרה, ושלחו אותם לאצטדיון החורף, ומשם למחנות מעצר ואחר כך לאושוויץ־בירקנאו . החל מ־1943 החלו לעצור גם יהודים בעלי אזרחות צרפתית. ההערכה היא שכ-25 אחוזים מיהודי צרפת נרצחו בשואה. עם שחרור פריז נותרו בה כ־40,000 יהודים בלבד .

 לאחר השואה והתפתחות מודרנית 

לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בפריז החלה להתחדש ולהתרחב מחדש. בשנות ה-50 וה-60, עם קבלת עצמאות אלג'יריה, הגיעו לעיר למעלה מ-100 אלף יהודים, שרבים מהם התיישבו בפרבריה.

כיום, פריז היא בית לאוכלוסייה יהודית גדולה ופעילה, המציעה שירותים ומוסדות המתאימים לשומרי מסורת, כמו בתי כנסת, מסעדות כשרות, ובתי ספר יהודיים. יהודי צרפת מרוכזים במטרופולין של פריז, שם נמצאת מרבית יהודי צרפת. ב-2016, הקהילה היהודית במטרופולין פריז מנתה 277 אלף יהודים, המהווים 1.9% מכלל יהודי העולם. ב-2018 מנתה הקהילה היהודית בפריז כ-277,000 יהודים, ב-2019 כ-275,000 יהודים, וב-2020 כ-337,600 יהודים.

 בתרבות 

אברהם ב. יהושע, מתאר ברומן ההיסטורי שכתב, "מסע אל תום האלף", את יהדות פריז בשנת 999 לספירה. בין היתר, הוא מתאר אותה כמושפעת מהמרכז הדתי היהודי בוורמייזא.

 הערות שוליים 

קטגוריה:יהדות פריז