פרומתאוס הפוסט-מודרני

פרומתאוס הפוסט-מודרני (באנגלית: The Post-Modern Prometheus) הוא הפרק החמישי בעונתה החמישית של סדרת המדע הבדיוני האמריקאית "תיקים באפלה", ששודר לראשונה ברשת "פוקס" ב-30 בנובמבר 1997. הפרק, שנכתב ובוים על ידי יוצר הסדרה, כריס קרטר, משתייך לסוגת "מפלצת השבוע", כלומר עלילה עצמאית שאינה קשורה למיתולוגיה המרכזית של הסדרה. הפרק זכה להצלחה רבה עם שידורו, כאשר השיג דירוג של 11.5 במדד נילסן וצפו בו 18.68 מיליון צופים. הפרק היה מועמד לשבעה פרסים בטקס פרסי אמי 1998 וזכה באחד מהם.

הסדרה עוקבת אחר סוכני ה-FBI פוקס מאלדר (דייוויד דוכובני) ודיינה סקאלי (ג'יליאן אנדרסון), החוקרים תיקים בלתי-מוסברים המכונים "תיקים באפלה". בפרק זה, חוקרים מאלדר וסקאלי מקרה של יצור מסתורי אשר הכניס אישה בגיל העמידה להיריון. במהלך חקירתם הם מגלים כי "המוטאטו הגדול", ה"מפלצת" המסתורית, הוא יצור גנטי שנוצר על ידי מדען דמוי-פרנקנשטיין. בתחילה, ה"מפלצת" מנודה על ידי הקהילה המקומית, אך בהמשך מתקבלת בהבנה ובחמלה.

עלילת הפרק שואבת השראה ברורה מעלילת "פרנקנשטיין" מאת מרי שלי, ובמיוחד מהגרסה הקולנועית המפורסמת של ג'יימס וייל (1931). במטרה להעצים את תחושת המחווה, הפרק צולם בשחור-לבן, תוך שימוש ברקעים המדמים את סגנון הסרטים הקלאסיים מאותה התקופה. התסריט נכתב במקור תוך מחשבה על השתתפותן של הזמרת שר והשחקנית רוזאן בר, אך שתיהן לא היו זמינות בזמן הצילומים. עם זאת, ג'רי ספרינגר, מנחה תוכנית האירוח, הופיע בפרק בתפקיד עצמו. את דמותו של "המוטאטו הגדול" גילם כריס אוונס, אשר לימים יופיע בסדרה בדמותו של סוכן ה-FBI ג'פרי ספנדר. אוונס נדרש לעבור תהליך איפור ממושך שכלל שימוש בתותבות, אשר נדרשו מספר שעות ליישומה בכל יום צילומים.

הפרק זכה לשבחים רבים ממבקרים, כאשר חלקם כינו אותו "קלאסיקה" ואחרים הגדירו אותו כפרק העצמאי הבולט ביותר של העונה החמישית. השילוב בין מחווה לסרטי אימה קלאסיים, סיפור מדע בדיוני עם מסר הומני וסגנון ויזואלי ייחודי הפכו אותו לאחד הפרקים הזכורים והאהובים ביותר של הסדרה.

עלילה
הפרק נפתח באיור הלקוח מתוך ספר קומיקס. סוכן ה-FBI פוקס מאלדר מקבל מכתב משיינה ברקוביץ', אם חד-הורית הטוענת כי לפני 18 שנים, בעת שהייתה מחוסרת הכרה, היא הוכנסה להיריון על ידי ישות בלתי-ידועה, מה שהוביל ללידת בנה, איזי. כעת, לאחר תקיפה דומה ובלתי-מוסברת, היא שוב בהיריון. היא שמעה על מומחיותו של מאלדר בתחום העל-טבעי מתוכנית "The Jerry Springer Show", ורוצה שהוא יחקור את המקרה.

מאלדר ושותפתו, הסוכנת דיינה סקאלי (ג'יליאן אנדרסון), נוסעים לאלביון הכפרית שבאינדיאנה, שם הם פוגשים את שיינה ואת איזי, ולומדים כי תיאור היצור שתקף אותה – בעל ראש גבשושי ושתי פיות – דומה מאוד לדמות קומיקס שהמציא איזי. יצור זה, המכונה "המוטאטו הגדול", מבוסס על יצור מסתורי שראו תושבים רבים באזור. איזי וחבריו מלווים את הסוכנים לאזור מיוער, שם הם מבחינים במוטאטו מרחוק.
במהלך החקירה, הם פוגשים אדם זקן שכועס ומצהיר כי "אין מפלצות" באזור, ושולח אותם לבנו, מדען גנטי בשם ד"ר פרנסיס פולידורי. ד"ר פולידורי מציג בפניהם את מחקריו על גן ה-HOX באמצעות זבוב פירות מסוג דרוזופילה. הוא מסביר כי סוג כזה של ניסוי גנטי עשוי להתבצע גם בבני אדם. לאחר מכן, מאלדר מספר לסקאלי כי הוא מאמין שד"ר פולידורי, כתוצאה מתסביך דמוי-ויקטור פרנקנשטיין, יצר את "מוטאטו הגדול".

מאוחר יותר, אשתו של ד"ר פולידורי, אליזבת', מותקפת באופן דומה לתקיפתה של שיינה. בזירת הפשע, מאלדר וסקאלי מוצאים שאריות כימיקל חקלאי המשמש להרדמת בעלי חיים, ומתחילים לחשוד באביו של ד"ר פולידורי, שהוא חקלאי. ד"ר פולידורי מגיע לבית אביו, מתעמת עמו ורוצח אותו. זמן קצר לאחר מכן, מוטאטו, שחי עם האב, מגלה את גופתו וקובר אותה בדמעות באסם.

מאלדר וסקאלי מוצאים קבר רדוד שבו נטמן האב, יחד עם תצלומים שלו לצד מוטאטו. בינתיים, ד"ר פולידורי מוביל אספסוף כועס של תושבי העיירה לבית אביו, ודורש מהסוכנים להסגיר לידיהם את הרוצח לכאורה. הסוכנים מוצאים את מוטאטו מסתתר במרתף, בעוד ההמון מתקבץ מעליהם. האסם עולה באש בטעות, וההמון מבין שהסוכנים מגנים על "המפלצת".

מוטאטו יוצא מהמרתף ומדבר עם ההמון. הוא מסביר כי נוצר לפני 25 שנה, כתוצאה מניסוי גנטי של ד"ר פולידורי. ללא ידיעת בנו, אביו של פולידורי הציל את מוטאטו וגידל אותו, אך לא הצליח לספק לו חבר או בת-זוג. האב ניסה לשחזר את ניסויי בנו באמצעות בעלי החיים שבחווה, אך ללא הצלחה. מוטאטו מבקש מד"ר פולידורי ליצור לו בת-זוג, אך המדען מסרב ומצהיר כי מוטאטו היה "טעות".

תושבי העיירה מבינים כי "המוטאטו הגדול" אינו מפלצת כלל, וד"ר פולידורי נעצר על רצח אביו. מאלדר חש כי לא הוגן שמוטאטו לא יקבל בת-זוג, ולכן הוא דורש לראות "את הכותב". בסצנה דמיונית או פנטסטית, מאלדר וסקאלי לוקחים את מוטאטו יחד עם תושבי העיירה להופעה של הזמרת שר. הסצנה מסתיימת כאשר מאלדר וסקאלי רוקדים יחד, והפריים חוזר לאיור שפתח את הפרק.

הפקה
קונספט וכתיבה
ממוזער|שמאל|150px|עלילת הפרק קיבלה השראה רבה מהרומן של מרי שלי, "פרנקנשטיין".
לקראת עונתה החמישית של "תיקים באפלה", יוצר הסדרה כריס קרטר ציין:  קרטר רצה לכתוב פרק בהשראת "פרנקנשטיין" מאת מרי שלי, אך התקשה לשלב את הסיפור הבלתי-סביר בסגנון הריאליסטי של הסדרה. על מנת להשיג את חזונו, הוא כתב תסריט שמטשטש את הגבול בין העולם האמיתי לעולם של "תיקים באפלה", ומשלב בו אלמנטים של פנטזיה מובהקת. קרטר שילב בפרק אלמנטים מסיפורה המקורי של שלי לצד מוטיבים של אגדות-עם וסיפורי מעשיות.

במטרה להפוך את הפרק ל"מרגש ככל האפשר", קרטר שאף לשחזר את הסגנון הוויזואלי והאווירה של העיבוד הקולנועי לספר משנת 1931 שבוים על ידי ג'יימס וייל. קרטר הסביר כי 

האספקט של ההנדסה הגנטית בפרק פותח בעזרתה של יועצת המדע של הסדרה, אן סימון. קרטר אף ביקר חבר של סימון, ד"ר תומאס סי. קאופמן מאוניברסיטת אינדיאנה שבבלומינגטון, שהצליח לבצע מניפולציות גנטיות בזבובי פירות כך שצמחו להם רגליים מתוך העיניים. המפגש עם ד"ר קאופמן סייע לקרטר לעצב את דמותו של "המוטאטו הגדול", היצור הגנטי המעוות שבמרכז העלילה. לאחר שקרטר יצר את דמותו של מוטאטו, הוא גילה כי המאייר מאט גריינינג – יוצר "משפחת סימפסון" – כבר יצר דמות בשם "מוטאטו" בקומיקסים המופיעים בתוך הסדרה, אם כי בהגייה שונה. קרטר יצר קשר עם גריינינג, וקיבל את אישורו להשתמש בשם במהלך הפרק.
ליהוק ואפיון דמויות
ממוזער|שמאל|200px|לאחר שצפתה בפרק, הזמרת שר התחרטה על כך שדחתה הזדמנות להופעת אורח.
המוזיקה של שר ממלאת תפקיד מרכזי בפרק. קרטר כתב את הפרק לאחר שבילה את הקיץ בהאזנה לתקליטיה של שר ופיתח אובססיה לזמרת.. קרטר ידע שאחותה למחצה של שר, ג'ורג'אן לפייר, היא מעריצה גדולה של הסדרה, וכאשר למד דרך לפייר כי גם שר עצמה מתעניינת בסדרה ואף שוקלת להשתתף בה, הוא ניסה לשלב אותה בעלילת הפרק..

נוסף לזאת, קרטר כתב במקור את התפקיד של שיינה ברקוביץ' עבור רוזאן בר, כוכבת הסיטקום "רוזאן", שגם היא הביעה עניין להופיע ב"תיקים באפלה". עם זאת, בר לא הייתה זמינה בזמן הצילומים, והתפקיד הועבר לשחקנית פאטי טיירס.

במקביל, קיבלה שר הצעה להופיע בפרק בהופעת אורח בתפקיד עצמה, אך היא דחתה את ההצעה, החלטה שלימים הביעה עליה חרטה. שר הסבירה:  על אף שסירבה להופיע פיזית, היא אישרה את השימוש בשלושה משיריה בפסקול הפרק, כולל בשיר "Walking in Memphis", המושמע בסיום הפרק. השיר מבוצע כביכול על הבמה על ידי טרייסי בל, חקיינית מפורסמת של שר, שצולמה מגבה ובצילומים מרחוק.

לאחר שידור הפרק, מעריציה של שר העלו ספקולציות מקוונות האם היא הופיעה בפרק תחת שם בדוי. לצד ההופעה המוזיקלית, הופיע בתפקיד אורח גם מנחה תוכנית האירוח ג'רי ספרינגר, שגילם את עצמו. בחירת השחקנים המוכרים הללו הפרה מסורת ארוכת שנים של הסדרה, שבה הועסקו שחקנים שאינם מפורסמים.

הבחירה בג'ון או'הרלי לגילום דמותו של ד"ר פרנסיס פולידורי נבעה מכך שקרטר ראה בו "בחירה המושלמת לתפקיד", אף על פי שעד אז לא חשב עליו כ"שחקן שמתאים ל'תיקים באפלה'". או'הרלי, שחקן מוכר מהסדרה "סיינפלד", נבחן למספר תפקידים בסדרה קודם לכן, אך זו הייתה הופעתו הראשונה.

סטיוארט גייל, שגילם את איזי ברקוביץ', היה שחקן מתחיל שקרטר גילה במקרה ברחוב, כאשר הבחין בו יושב ברכב. קרטר שכנע את אביו של גייל, שהיה חשדן בתחילה, להרשות לבנו לנסוע לוונקובר ולהשתתף בפרק. חבריו של איזי בפרק גולמו אף הם על ידי שחקנים מתחילים – אחד מהם עבד כמאלף נחשים על הסט של הסרט שהופק על פי הסדרה, והאחר עבד בבית קפה בוונקובר שקרטר נהג לפקוד.

את דמותו של "המוטאטו הגדול" גילם כריס אוונס, אשר היה בלתי ניתן לזיהוי תחת שכבות האיפור הכבדות. אוונס כבר הופיע בעבר בסדרה, כאשר גילם גרסה צעירה של "האיש המעשן" בשני פרקים של העונה הרביעית, ולימים גם לוהק לגילום דמותו של הסוכן ג'פרי ספנדר. במהלך מבחן הבד לדמותו של מוטאטו, קרטר הסביר לאוונס:  לאחר שאוונס הציג גרסה מכובדת לדמות, קרטר ביקש ממנו לנסות שוב, אך "עם פחות אוטיזם", כהגדרתו.
צילומים
ממוזער|שמאל|200px|הבמאי והתסריטאי כריס קרטר צילם את הפרק באמצעות מצלמות בעלת עדשה רחבת-זווית.
הפרק צולם בוונקובר, קנדה. זה היה הפרק השלישי שביים כריס קרטר, שבחר לצלם אותו בשחור-לבן כמחווה לסרטי מפלצות יוניברסל, ובמיוחד לסרט "פרנקנשטיין" (1931). עם זאת, ההחלטה לצלם את הפרק בשחור-לבן יצרה אתגרים טכניים רבים יותר משציפה קרטר.

ג'ואל רנסום, מנהל הצילומים של הפרק, נאלץ להשקיע זמן ממושך יותר בתאורת הסט במטרה להתאים את הצבעים לגווני האפור הנדרשים. בנוסף, השמיים הסוערים שמופיעים בפרק – שנועדו לשחזר את האווירה של "פרנקנשטיין" – נוצרו באמצעות אפקטים ויזואליים. קרטר השתמש בעדשת מצלמה רחבה לאורך כל הפרק, מה שאילץ את השחקנים לפעול מול המצלמה ולא זה מול זה. לדבריו, השימוש בעדשה הרחבה איפשר לו ליצור קומפוזיציות סוריאליסטיות יותר מהמקובל בסדרה.

את עיצוב האיפור לדמותו של "המוטאטו הגדול" יצר ופיתח המפקח על האפקטים המיוחדים טוני לינדלה. המסכה של מוטאטו עברה מספר גלגולים עיצוביים, כולל בין 10 ל-15 איורים וגרסה בצבע, עד שהושלמה. המסכה עצמה, שהייתה עשויה מלטקס וכללה פה שני מתפקד, עלתה להפקת הסדרה כ-40,000 דולר והייתה זקוקה לזמן יישום של בין חמש לשבע שעות בכל יום צילומים.

בנוסף למסכה, כריס אוונס, שגילם את מוטאטו, נדרש להרכיב עדשות מגע ותותבות שיניים. אוונס נזכר מאוחר יותר: 
הגרסאות הראשוניות של המסכה נחשבו כ"אנושיות מדי" במראה שלהן, ולכן נבחר עיצוב חדש וייחודי יותר, שהעניק לדמות את המראה המוטנטי שלה.

לינדלה גם יצר תחפושות מיוחדות לדמותו של מוטאטו בינקותו, שהופיעה בסצנת תוכנית האירוח של ג'רי ספרינגר. עם זאת, הצוות נתקל בקושי לשמור על התינוקות השובבים. לינדלה הסביר: 

לינדלה הביע שביעות רצון מכך שהפרק צולם בשחור-לבן, משום שהסגנון סייע להסוות את תותבת המסכה, שכן עבודה עם קצף לטקס לאורך זמן הייתה עלולה לחשוף את המסכה כמלאכותית. הוא כינה את טכניקת הצילום "הצלה מבורכת", שכן היא שמרה על האפקט הוויזואלי האמין של הדמות. בהמשך, לינדלה הגיש את עבודתו על האיפור של מוטאטו לאקדמיה לאומנויות ומדעי הטלוויזיה, בניסיון לזכות במועמדות לפרס אמי.
מוזיקה
הפסקול של הפרק הולחן על ידי מארק סנואו, המלחין הקבוע של הסדרה. סנואו ציין כי הפסקול לפרק זה הוא "הפסקול הטוב ביותר של העונה החמישית" לדעתו. הוא תיאר את הנעימה המרכזית של הפרק כ"ואלס אפל, מקאברי ומרושע במידה מסוימת", בהשראת שיר הנושא של הסרט "איש הפיל" מאת ג'ון מוריס.

במהלך הפרק מושמעים שלושה שירים בביצועה של שר: "The Sun Ain't Gonna Shine Anymore", "Gypsies, Tramps & Thieves", ו-"Walking in Memphis". האחרון מתנגן בסיום הפרק, כאשר מאלדר וסקאלי לוקחים את "המוטאטו הגדול" להופעה של שר.
אזכורים תרבותיים
בפרק, דמותו של מוטאטו צופה בסרטה של שר משנת 1985, "מסכה", ומוצא נחמה בקשר האוהב בין דמותה של שר לבנה, הסובל מהפרעה גנטית נדירה שגורמת לעיוות במבנה הפנים. הסצנה הזו מדגישה את נושא האהבה ללא תנאים והקבלה העצמית, אשר מהווים מרכיבים מרכזיים בעלילת הפרק. בסיומו של הפרק, מאלדר וסקאלי לוקחים את מוטאטו להופעתה של שר, שם היא מבחינה בו בקהל ורוקדת עמו.

כמו-כן, הפרק עשיר בהתייחסויות תרבותיות, החל משמו, "פרומתאוס הפוסט-המודרני", מחווה לשני מקורות: הכותרת המשנית של הרומן המקורי של מרי שלי, "פרנקנשטיין, או הפרומתאוס המודרני", ולפוסט-מודרניזם, גישה אמנותית ופילוסופית. הפוסט-מודרניזם מתואר כסגנון וקונספט באמנויות, בארכיטקטורה ובביקורת המאופיין בשימוש מודע בעצמו בסגנונות וגישות קודמים, ערבוב של סגנונות אמנותיים שונים ואי-אמון כללי בתיאוריות מוחלטות.

הפרק כולל גם רמיזות ברורות לסיפור המקורי של "פרנקנשטיין" ולסרטו של ג'יימס וייל (1931). ד"ר פולידורי, המדען בפרק, נושא שם המזכיר את ג'ון ויליאם פולידורי, רופא וסופר בן תקופתה של שלי, שהיה נוכח באירוע ההיסטורי שבו עלה לראשונה הרעיון לכתיבת הספר "פרנקנשטיין". בנוסף, מספר שורות דיאלוג בפרק נלקחו ישירות מסרטו של וייל, מה שהוסיף לאווירה הגותית ולמחווה הברורה לסיפור הקלאסי.

נושאים ופרשנות
השראה מ"פרנקנשטיין"
הפרק נחשב להתייחסות הברורה ביותר של הסדרה "תיקים באפלה" לסיפור "פרנקנשטיין" מאת מרי שלי, אם כי השפעות הסיפור נראות גם בפרקים אחרים כמו "Young at Heart" מהעונה הראשונה ו-"The Beginning" מהעונה השישית. מעבר לכך, המיתולוגיה המרכזית של הסדרה עוסקת במנהיגיו של ארגון ממשלתי חשאי בשם "הסינדיקט", אשר נושא ונותן עם החייזרים בסתר עבור שימוש טכנולוגי בחפציהם בתמורה ליצירת בני-כלאיים בין בני-אדם לחייזרים לצורך יישוב כדור הארץ בבני מינם.
אימהות ומיניות
הפרק עוסק בתמות של אימהות ומיניות, תוך שהוא מרמז על אימהותה העתידית של סקאלי ועל הגילוי הדרמטי בפרקים "מזמור חג המולד" ו"אמילי", בהם סקאלי מגלה כי נעשה שימוש בגופה כדי ליצור בת כלאיים אנושית-חייזרית בשם אמילי.

החוקרת דיאן נגרה, בספרה "Off-White Hollywood: American Culture and Ethnic Female Stardom", מציינת כי בעוד ש"המוטאטו הגדול" מכניס להיריון את שיינה ברקוביץ' ואליזבת פולידורי ללא ידיעתן או הסכמתן, "פשוט מדי להגדיר את המפלצת כאנס", משום ששתי הנשים מביעות "רצון בילדים באמצעים לא-קונבנציונליים." עבורן, מעשיו של מוטאטו מאפשרים להן להגשים את תשוקתן לילדים, בתוצאה שהיא מעין "פתרון קסום" לבעיה שלהן.

אף על ששר אינה מופיעה פיזית בפרק, נוכחותה מורגשת לכל אורכו. נגרה טענה כי "גופה הצבעוני והאוטודידקטי של שר" משמש כמטפורה ל"אפשרות השינוי העצמי", ומוזיקת הפופ שלה, כמו "Walking in Memphis", מתקשרת לרעיון של "עקיפת הפטריארכיה". השירים של שר מושמעים במהלך הסצנות שבהן מוטאטו יוצר קשר עם נשים, מה שמדגיש את הפער בין הסדר החברתי המקובל ובין עולם הפנטזיה שבו מוטאטו חי.
פרשנות פוסט-מודרנית לסיום הפרק
מבקרת הטלוויזיה אמילי ואן דרוורף מ-"The A.V. Club" הציעה כי סיומו האופטימי של הפרק, שבו מאלדר וסקאלי לוקחים את מוטאטו להופעה של שר, אינו הסיום האמיתי של הפרק, אלא פנטזיה שכתב איזי ברקוביץ', יוצר הקומיקס שבעקבותיו נכתב הסיפור. לדבריה, "הפרק נוטש את ההיגיון והמציאות ובמקום זאת חוצה אותם."

מייגן דינס מ-"Tor.com" טענה כי למעשה, הפרק כולו אינו מתרחש בעולם הקאנוני של הסדרה, אלא מתקיים בתוך מסגרת הקומיקס, בהתחשב בעיצובו הוויזואלי, באינטרטקסטואליות הרבה ובסיומו הפנטסטי. לדבריה, "מנקודת מבט קאנונית, הפרק מעולם לא התרחש."

שידור
הפרק שודר לראשונה בארצות הברית ב-30 בנובמבר 1997 ברשת "פוקס", ושודר לראשונה בבריטניה ב-29 במרץ 1998 בערוץ "Sky One". הפרק השיג דירוג של 11.5 במדד נילסן עם נתח צפייה של 16%, כלומר כ-11.5 אחוזים מכלל משקי הבית בעלי מקלטי טלוויזיה ו-16 אחוזים מהמשפחות שצפו בטלוויזיה באותו זמן צפו בפרק. בסך הכל, הפרק נצפה על ידי 18.68 מיליון צופים, ודורג במקום ה-11 ברשימת התוכניות הנצפות ביותר לשבוע שהסתיים ב-30 בנובמבר.

ביקורות
ממוזער|שמאל|200px|כריס קרטר (מימין) היה מועמד הן לתסריט מצטיין והן לבימוי מצטיין בטקס פרסי האמי לבידור בפריים טיים ה-50.
הפרק זכה לביקורות חיוביות בעיקרן מצד המבקרים, כאשר רבים שיבחו את סגנונו הוויזואלי הייחודי ואת הנרטיב שלו. מייק דאפי, כתב של "Knight Ridder", פרסם ביקורת חיובית שבה ציין כי למרות שהפרק מוצג כפרק "ספיישל" בשחור-לבן, הוא אינו מרגיש כמו גימיק. לדבריו, 

ביקורת של "Mobile Register" ציינה כי  במבט כולל על העונה החמישית, מייקל סאוטר מ"אנטרטיינמנט ויקלי" תיאר את הפרק בתור 

אמילי ואן דרוורף מ-"The A.V. Club" העניקה לפרק ציון "A", וציינה כי על אף עלילתו המטופשת והעובדה שרוב הדמויות פועלות באופן סטריאוטיפי, "הפרק פשוט עובד." לעומת זאת, פרנסיס דאס מ-"New Straits Times" כינה את הפרק "פרק מהנה".

ליונל גרין מ-"Sand Mountain Reporter" ציין כי הפרק הוא "הפרק הטוב ביותר של הסדרה", ושיבח את סיומו כ"אחד הסיומות המרגשות ביותר בסדרה." אריק מינק מ-"Daily News" העניק לפרק ארבעה כוכבים, ושיבח אותו כפרק יוצא דופן בעונה חמישית שהחלה בצורה חלשה. הוא שיבח את הופעותיהם של השחקנים הראשיים וציין כי הופעתו של כריס אוונס בתפקיד "המוטאטו הגדול" הייתה מרגשת במיוחד. לדבריו,  איליין לינר מ-"Corpus Christi Caller-Times" תיארה כי הפרק "נכתב בצורה מבריקה" וכינתה אותו "קלאסיקה נוספת מבין רבות של הסדרה המרתקת והיצירתית." היא שיבחה במיוחד את סיום הפרק, אותו תיארה בתור "מרגש ורומנטי".

מת'יו גילברט מ"הבוסטון גלוב" כינה את הפרק , והדגיש את "הסגנון הוויזואלי יוצא הדופן" והצילומים האווירתיים בשחור-לבן. גילברט גם שיבח את כתיבתו ובימויו של קרטר, באומרו כי קרטר "שומר על איזון בין דרמה, הומור מעודן ושנינות מרומזת." מרגרט ליונס מ-"New York" כינתה את הפרק בתור "אחד הפרקים הגדולים בתולדות הטלוויזיה." ניק דה סמלין וג'יימס וייט מ"אמפייר" דירגו אותו במקום החמישי ברשימת "הפרקים הגדולים ביותר" של "תיקים באפלה", וציינו כי 

במרתון חג ההודיה של FX בשנת 1999, שבו המעריצים בחרו את הפרקים הטובים ביותר, הפרק נבחר בתור "הפרק הטוב ביותר שאינו קשור למיתולוגיה." קוני אוגל מ-"Miami Herald" כינתה את "המוטאטו הגדול" כאחד 

עם זאת, לא כל הביקורות היו חיוביות. רוברט שירמן, בספרו "Wanting to Believe: A Critical Guide to The X-Files, Millennium & The Lone Gunmen", העניק לפרק שני כוכבים מתוך חמישה, וביקר את הבימוי של כריס קרטר. הוא כתב:  שירמן שיבח את הרעיון של "עיירה שמרגישה כמו קהל הצופים של 'תיקים באפלה'", אך ביקר את עיצוב הקומיקס של הפרק, וציין כי 

פאולה ויטריס מ-"Cinefantastique" העניקה לפרק כוכב וחצי מתוך ארבעה, וציינה כי הפרק "שטוח כמו הפנקייקים הכימיים המשמשים להרדמת הקורבנות בפרק." היא ביקרה את הרעיון שבו דמויות שונות מושוות לבעלי חיים, ותיארה את העלילה כ"אכזרית בצורה מדהימה." לדבריה, הסיום היה "סיום מלאכותי."

פרסים ומועמדויות
הפרק היה מועמד לשבעה פרסים מטעם האקדמיה לאומנויות ומדעי הטלוויזיה בטקס פרסי אמי לבידור בפריים טיים בשנת 1998, ביניהם בקטגוריית "בימוי מצטיין בסדרת דרמה" ו"תסריט מצטיין בסדרת דרמה" עבור כריס קרטר. צוות העיצוב האמנותי – גריים מארי, גרג לואן ושירלי אינגט – זכה בפרס אמי לעיצוב אמנותי מצטיין לסדרה, על עיצוב הסט הייחודי והמוקפד של הפרק. בנוסף, קרטר היה מועמד גם לפרס איגוד הבמאים האמריקאי בקטגוריית "בימוי מצטיין" על עבודתו בפרק זה.

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:פרקי טלוויזיה: תיקים באפלה
קטגוריה:יצירות משנת 1997