הסדנה להנדסת תודעה

הסדנה להנדסת תודעה: 6 הדרכים של התקשורת הישראלית לעבוד עליכם הוא ספר עיון מאת העיתונאי וחוקר התקשורת חנן עמיאור, שראה אור בהוצאת סלע מאיר בדצמבר 2020. באמצעות מאות דוגמאות מסיקור עיתונאי מאז שנות ה-90 ועד ימינו מבקש עמיאור להראות כיצד כלי-התקשורת בישראל מפעילים שש טכניקות עיקריות – משימוש מקיף במקורות אנונימיים ועד הפעלת לוחמה פסיכולוגית – כדי לעצב את תודעת הציבור ולהטות את השיח הפוליטי.

הספר מציג את הדינמיקה הפנימית של יחסי-הכוחות בין עורכים, כתבים, עמותות ומכוני מחקר, ומדגיש את תפקידם של מוסדות תקשורת ורשתות חברתיות בהפצת נרטיבים ציבוריים. לצד תיאור כרונולוגי של משברים תקשורתיים – מאירועי הסכמי אוסלו ועד עידן הרשתות – עמיאור מפרק את מנגנוני העבודה של העיתונות הישראלית ומציע דרכי התמודדות, הן רגולטוריות והן תרבותיות.

 רקע 
המחבר, חנן עמיאור, הוא בוגר החוג לתקשורת ולתולדות ישראל באוניברסיטה העברית. שימש עיתונאי, יועץ תוכן וראש מערך המעקב של CAMERA בישראל. מאז 2012 הוא עומד בראש אתר פרספקטיבה, המשמש שלוחה עברית של CAMERA ועוסק בניטור ביקורתי של סיקור התקשורת הישראלית והבינלאומית על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.

הספר פורסם בתקופה של דיון ציבורי ער בשאלת "הטיית התקשורת", במקביל לעלייתם של כלי-תקשורת שמרניים וימניים חדשים בישראל.

 תוכן הספר 
עמיאור מחלק את ניתוחו לשישה רבדים עיקריים:
 מקורות אנונימיים: הטענה המרכזית היא כי שימוש תדיר ב"גורם בכיר" מאפשר החדרת אג'נדה במסווה של מידע עובדתי. המחבר מונה שורה של דוגמאות בהן אנונימיות המקור שימשה לקידום נרטיב פוליטי.
 סתימת פיות: הספר מתאר את הדרתם של עיתונאים ודוברים המזוהים עם הימין דרך חרמות, השתקות ופסילות. מובאות דוגמאות מהמאבקים סביב ערוץ 7, ערוץ 20 (כיום ערוץ 14) וישראל היום.
 לוחמה פסיכולוגית: לטענת עמיאור, הדגשת כישלונות ביטחוניים והצנעת הישגים יוצרת דה-מורליזציה ואובדן אמון ציבורי. הספר מנתח את שיקולי העריכה בבחירת כותרות ותמונות.
 שיתופי-פעולה עם ארגוני תעמולה: מתוארת תלות גוברת בארגוני חברה אזרחית המזוהים אידאולוגית, המזרימים כתבות מוכנות למערכות החדשות.
 אתיקה שמתיקה: המחבר מצביע על אי-אכיפה של כללי אתיקה עיתונאית וניגודי עניינים מוסתרים, לרבות "תחקירים מוזמנים".
 מדור הדעות של "הארץ": ניתוח שיטתי של ייצוג ישראל כמדינה קולוניאליסטית תוך השוואה בין המהדורות העברית והאנגלית של העיתון. הספר מסתיים בפרק "סוף-דבר" הכולל המלצות לרפורמה רגולטורית ולעידוד אוריינות תקשורתית.

 ביקורות 
ענת באלינט ("הארץ") – תיארה את הספר כנגוע ב"ליקוט דובדבנים" וטענה כי הדוגמאות הסלקטיביות אינן מוכיחות קונספירציה תקשורתית כוללת. אור יזרעאלי ("סרוגים") – שיבח את חשיפת מנגנוני העיתונות אך סבר כי הספר מתעלם ממגמות פופוליזם ו"תיקון אגרסיבי" בתקשורת הימנית. יעקב אחימאיר (״ישראל היום״) – כינה את הספר "כתב אשמה חמור נגד התקשורת" החיוני להבנת מנגנוני ההטיה ופיתוח אוריינות ביקורתית. משה איפרגן ("מידה") – ציין את תרומתו של הספר לחוש הספקנות הציבורי אך תהה אם המחבר אינו מפריז בתיאור הלוחמה הפסיכולוגית. ליאת נטוביץ-קושיצקי ("השילוח") – כתבה כי הספר מאיר תופעות מדאיגות אך חסר בו ניתוח כמותי שיבהיר את שיעורן המדויק. הרב ליאור לביא (ערוץ 7) – הציג את הספר כ"פוקח עיניים", והשתמש בפרשת המרגלים מן המקרא כדי להראות שהטכניקות הללו עתיקות יומין. בנימין נתניהו כתב בחשבון הטוויטר שלו שהוא "ממליץ בחום!".

 הערות שוליים 

קטגוריה:ספרי הוצאת סלע מאיר
קטגוריה:ספרי עיון בעברית
קטגוריה:ספרות פוליטית ישראלית