אנדרה שנסון

אַנְדְרֶה שַׁנְסוֹן (בצרפתית: André Chamson; ) היה ארכיונאי, סופר ומסאי צרפתי. הוא היה מועמד לפרס נובל לספרות.

הוא היה אביה של השחקנית והתסריטאית .

קורות חיים
שנסון נולד בנים, וגדל ב הסמוכה שבאזור  שבדרום צרפת, אזור ששימש גם כרקע המועדף לסיפוריו. הוא תיאר את תושביו, שהתעלו באמצעות עבודה קשה, כדוגמה לאנושות אירופית. למד תחילה בגימנסיה ב ואחר כך בגימנסיה במונפלייה. אחר כך למד היסטוריה, פלאוגרפיה (ידע על כתבים עתיקים) ותולדות האמנות ב, קולג' של אוניברסיטת פריז למדעים ולספרות, וקיבל תואר "ארכיונאי פלאוגרף" (Archiviste paléographe) (סיים ב-1924). בתחילה עבד בפריז בספרייה הלאומית של צרפת, מ-1924 שימש כמזכיר ועדה ממלכתית לחינוך אמנותי, ומ-1933 היה אוֹצֵר / מְשַׁמֵּר במוזיאוני הארמונות של ורסאי וטריאנון.

ימין|ממוזער|250px|לוח זיכרון לאנדרה שנסון במונטובאן
בשנת 1934, הפרוטסטנט המוצהר והאנטי-פשיסט מונה לממשלתו קצרת-הימים של דאלאדיה.מ-1935, הוא ניהל את העיתון השבועי "ונדרדי" (Vendredi) (יום שישי), אותו ייסד יחד עם אחרים, ואשר נקט גם עמדות אנטי-פשיסטיות, אם כי הוא התקיים רק עד 1938. שנסון תמך בספרד הרפובליקנית, וביולי 1937 הוא השתתף בקונגרס הסופרים הבינלאומי השני, שמטרתו הייתה לדון ביחסם של אינטלקטואלים למלחמת האזרחים בספרד, שנערך בוולנסיה, ברצלונה ומדריד, ובו השתתפו סופרים רבים בהם אנדרה מאלרו, ארנסט המינגוויי, סטיבן ספנדר ופבלו נרודה. בתחילה השתתף במלחמת העולם השנייה כקפטן. לאחר מכן פיקח על אוצרות האמנות שפונו ממוזיאון הלובר, כולל ונוס ממילו, ל ב. לוחית זיכרון מנציחה זאת. בזמן המלחמה הוא עבד באופן מחתרתי עבור תנועת ההתנגדות הצרפתית.

לאחר המלחמה הוא היה חבר בצוות העריכה של המגזין  בעת חידושו ב-1946. הוא היה תומך ביקורתי של ברית המועצות. הוא היה אוצר במוזיאון הפטי פאלה, ומנהל  (מ-1959 עד 1971)  בפריז.

הוא שימש כנשיא ארגון הסופרים הבין-לאומי, האגודה העולמית של סופרים, בין השנים 1956 ל-1959.

ב-1954, הוא הפך לחבר ב. הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-17 במאי 1956 ברוב של 18 קולות – כולל ז'ול רומן, אנדרה מורואה וז'ורז' דיאמל – לרשת את מקומו של .

שנסון נפטר בפריז ב-1983. הוא קבור עם אשתו ליד פיק דה בארט ב, המשקיף על עמק טלייראק.

הנצחות וכיבודים
 חבר האקדמיה הצרפתית
 עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד
 קצין גדול של 
 צלב המלחמה 1939–1945
 מדליית הרזיסטנס

כתביו
בהיותו פרוטסטנט, נדיב וחברותי הן בחייו והן בכתיבתו, הוא מיקם את רוב סיפוריו ב, אזור מולדתו. בין יצירותיו הבולטות מאזור זה נמנים: "רוּ השודד" (Roux le bandit, 1925), "אנשי הדרך" (Les Hommes de la route, 1927), "פשע הצדיקים" (Le Crime des justes, 1928), "פונדק התהום" (L'Auberge de l'Abîme, 1933), "השלג והפרח" (La Neige et la Fleur, 1951) ו"מגדל קונסטנס" (La Tour de Constance, 1970).

הוא נשא שבעה נאומים ב"אספות המדבר" (Assemblées du Désert) (בשנים 1935, 1954, 1958, 1967, 1972, 1975 ו-1979). מדובר במפגש שנתי של פרוטסטנטים המתקיים ביום ראשון, הראשון בחודש ספטמבר, בשטח , בכפריר מה סובראן (Mas Soubeyran) שבנפת גארד.

רשימת ספרים

לקריאה נוספת
 Lotte Krug: Das Bild des Menschen in den Romanen und Novellen von André Chamson, Göttingen 1948
 Ernst Bendz: Chamson. Un aspect récent de son ouvre, 1952
 Germaine Castel: Camson et l’histoire, Aix-en-Provence 1980
 Peter D. Tame: André Chamson. A critical biography, USA 2006

קישורים חיצוניים


 Académie française.

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:סופרים צרפתים
קטגוריה:חברי הרזיסטאנס
קטגוריה:מסאים צרפתים
קטגוריה:עורכי עיתונים צרפתים
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1900
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1983