ז'ורז' דיומא

ז'ורז' אלפונס דיומא (בצרפתית: Georges Dumas; 6 במרץ 1866 – 12 בפברואר 1946) היה רופא ופסיכולוג צרפתי.
דוימא היה תלמידו של תאודול ריבו. נודע במיוחד בזכות "הטקסטבוק לפסיכולוגיה" (Le Traité de Psychologie) – ספר לימוד מקיף שפרסם ב-1923–1924. דיומא ורבים מהפסיכולוגים הצרפתים המובילים בתקופתו השתתפו בכתיבתו. מהדורה מתוקנת בשם "הטקסטבוק החדש לפסיכולוגיה" (Le Nouveau traité de psychologie) פורסם ב-1930–1949 ב-10 כרכים.

קורות חייו
ילדות וצעירות
דיומא נולד ב-1866 בלדיניאן במשפחה של רופאים מחבל סוון. סבו היה רופא וטרינר.
הוא היה אחד מבני הדוד של הסופר ז'אן פולאן.
ב-1878–1884 למד דיומא בתיכון של העיר נים.
אחר כך, ב-1884–1886 במכינה של תיכון לואי הגדול בפריז.
בהמשך נמנה דיומא עם מחזור 1886–1889 של אקול נורמל סופרייר לצידם של רומן רולאן וז'ורז' פז'ס.
השיג לאחר מכן ב-1889 את תעודת ההוראה (agrégation) בפילוסופיה. ב-1896–1889 למד אצל תאודול ריבו בקולז' דה פראנס. ב-1894 סיים את לימודי הרפואה עם עבודה על "המצבים האינטלקטואליים של המלנכוליה". בבית הספר לרפואה התיידד עם פייר ז'אנה שאותו הכיר עוד כחבר הסגל של הקולז' דה פראנס.

המשך הקריירה המקצועית והאקדמית
החל מ-1897 עבד דיומא כמנהל המעבדה לפסיכולוגיה בקליניקה למחלות נפש בבית החולים סנט אן המסונפת לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פריז.
במקביל ב-1894–1902 לימד פילוסופיה בתיכון שפטאל.
בשנת 1900 סיים את הדוקטורט בספרות
עם עבודה עיקרית בצרפתית על העצבות ועל השמחה, ועבודה משלימה בלטינית על אוגוסט קונט, ביקורת על הפסיכולוגיה של תקופתו. ב-1902 ירש דיומא את הקורס לפסיכולוגיה ניסויית של פייר ז'אנה בפקולטה לספרות בפריז, בין 1912 ל-1937 כפרופסור ראש קתדרה.
ב-1903 ייסד יחד עם ז'אנה את "ז'ורנל לפסיכולוגיה נורמלית ופתולוגית" (Journal de psychologie normale et pathologique).

במלחמת העולם הראשונה
ב-2 באוגוסט 1914 התנדב דיומא כרופא לעזרה ראשונה דרגה ב. ב-1914–1915 עד אוגוסט 1917 הוא ארגן את המרכזים הנוירו-פסיכיאטריים בטול ובוודן במסגרת הארמייה הראשונה. אחר כך התמנה כרופא לעזרה ראשונה בדרגה א.
ב-1917 עד חודש יולי כיהן דיומא כרופא ראשי של המרכז הנוירו-פסיכיאטרי של הארמייה השלישית בנואיון. ביולי נשלח לברזיל על ידי משרד המלחמה ומשרד החוץ הצרפתיים. בשובו לצרפת ב-1918 פעל דיומא במרכז הנוירו-פסיכיאטרי באיסי-לה-מולינו בתפקיד רופא ראשי ואחר כך רופא-מז'ור בדרגה ב. בחודש ספטמבר 1918 נשלח דיומא כנספח – קצין קישור בדרגת קולונל – למשלחת הרפואית הברזילאית. אחר כך ניהל את השירות הנוירו-פסיכיאטרי בבית החולים הברזילאי מיסודה של אותה משלחת.
בינואר 1919 שוחרר מהצבא לפי בקשתו.

המשך פעילותו בצרפת ובדרום אמריקה
ב-1920–1937 לימד דיומא כפרופסור לפסיכולוגיה פתולוגית במכון לפסיכולוגיה שליד האוניברסיטה החדשה של פריז.
החל מ-1925 היה חבר בחברה הרפואית-פסיכולוגית וב-1933 כיהן כיושב ראש שלה.
ב-1926 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית לרפואה והחל מ-1932 כחבר באקדמיה למדעי המוסר והמדינה.

המשיך עד שנת מותו לתרום לפיתוח קשרי תרבות ומרכזי מחקר לפסיכולוגיה בדרום אמריקה. הוא קידם הקמת בתי ספר תיכון (למשל התיכון הצרפתי, כיום תיכון מולייר, בריו דה ז'ניירו, 1915) ומכונים הצרפתים-ברזילאים לתרבות גבוהה בריו דה ז'ניירו (1922) ובסן פאולו (1925). מטעם משרד החוץ הצרפתי נשלח ללמד קורסים לפסיכולוגיה באוניברסיטאות בארגנטינה ובברזיל ולקדם חילופי משלחות בתחום זה.
ב-1921 ביקר בארגנטינה ובצ'ילה, ב-1927 בפרו וב-1928 בוונצואלה עם משימות דומות. הקים מכונים צ'יליאני-צרפתי, פרואני-צרפתי וונצואלי-צרפתי ל"תרבות גבוהה".

בעשור הבא המליץ על שליחת מורים צרפתיים באוניברסיטת סן פאולו, ומאוחר יותר אוניברסיטת ברזיל בריו ואוניברסיטת פורטו אלגרה.
בפברואר 1946 נפטר ז'ורז' דיומא עקב דלקת ראות מוקדית בעיר הולדתו לדיניאן.

בהשראת דיומא שהיה מורה שלו בבית החולים סנט אן, הקים מאוריסיו דה מדיירוס את המעבדה לפסיכולוגיה ניסויית בריו דה ז'ניירו.

השקפתו
דיומא הושפע מעבודותיהם של ריבו וקונט.
בתחום הפסיכולוגיה הפתולוגית הוא אימץ את האקסיומה של קלוד ברנאר לפיה ההבדלים בין המנגנונים הפסיכולוגיים הנורמטיביים והפתולוגיים הם יותר כמותיים מאיכותיים.
גישה זו בולטת בכל כתביו, כולל ב־Le Sourire et l'expression des émotions ("החיוך והבעת הריגושים"; 1906) וב־Troubles mentaux et troubles nerveux de guerre
("הפרעות נפשיות והפרעות עצבים של מלחמה") שהוא כתב על סמך תצפיותיו בימי מלחמת העולם הראשונה.
גישתו בפסיכופתולוגיה שמה דגש על ההיבט הכמותי של ההפרעות הנפשיות – כהגזמה או ליקוי של תפקודים נורמטיביים, בקשר עם שינויי התפקוד של מערכת העצבים המרכזית והאוטונומית, של הבלוטות הפנימיות ומערכת הלב וכלי הדם. כמה מהנתונים הרפואיים שעליהם התבסס התבדו במהלך הזמן.

דיומא בלט כאחד המנטורים של דור חדש של פסיכולוגים פסיכיאטרים והוגי דעות בתקופה שבין מלחמות העולם. עיסוקו הראשי היה בריגושים.
עם הפוקדים את הרצאותיו ועם תלמידיו בשיעורים שהעביר בבית החולים סנט אן נמנו: ז'ורז' פואייה, אנדרה אומברדאן, ז'אן דלה, קלוד לוי-שטראוס, ז'אק לאקאן, דניאל לאגאש, פול ניזאן
רמון ארון, ז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר, ז'ורז' קנגיאם ואחרים.

חייו הפרטיים
דיומא היה נשוי החל מ-1906 לקרולין אמה לבית פרו, בתו של ז'ורז' פרו, פרופסור בפקולטה לספרות בפריז. ב-1916 נולדה להם בת, מרי-מדלן.

פרסים והוקרה
1917 – קיבל את אות לגיון הכבוד בדרגת אביר. בהמשך הועלה בדרגה לקצין ואחר כך למפקד.
1924 – דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו
1926 – נבחר לחבר באקדמיה הלאומית לרפואה של צרפת
1932 – חבר באקדמיה למדעי המוסר והמדינה
1933 – יושב ראש החברה הרפואית-פסיכולוגית
יקיר העיר ריו דה ז'ניירו
1937 – דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת המחוז הפדרלי בריו דה ז'ניירו

הנצחה
עיריית עיירת הולדתו, לדיניאן, קרא רחוב על שמו.
1991 – בקוויבק רחוב בעיר גטינו נקרא על שמו

כתביו עיקריים
 Léon Tolstoï et la philosophie de l’amour . Hachette, 1893. (לב טולסטוי והפילוסופיה של האהבה), אשט
 Les États intellectuels dans la mélancolie . Félix Alcan, 1894. (המצבים האינטלקטואליים במלנכוליה, הוצאת פליקס אלקן)
 Traduction avec préface de « Les Émotions » par Friedrich-Albert Lange . Alcan, 1896. (תרגום עם פתח דבר של "הריגושים" מאת פרידריך אלברט לנגה, אלקן)
 La Tristesse et la Joie . Thèse de doctorat ès lettres. Alcan, 1900. (העצבות והשמחה, עבודת דוקטורט בספרות, אלקן)
 Auguste Comte, thèse latine, critique. Alcan, 1900. (אוגוסט קונט, עבודה בלטינית, ביקורת, אלקן)
 Préface de la traduction de La Théorie de l’émotion par William James . Alcan, 1902. (פתח דבר לתרגום של "תאוריית הריגוש" מאת ויליאם ג'יימס, אלקן
 Psychologie de deux messies positivistes : Auguste Comte et Saint-Simon. Alcan, 1905, Paris. (פסיכולוגיה של שני משיחים פוזטיביסטים:אוגוסט קונט וסן סימון, אלקן
 Le Sourire et l’expression des émotions . Alcan, 1906. (החיוך והבעת הריגושים, אלקן)
 Névroses et psychoses de guerre chez les Austro-Allemands en collaboration avec le H. Aimé. Alcan, 1918. (נאורוזות ופסיכוזות של מלחמה אצל אוסטרו-גרמנים, בישתוף פעולה עם ד"ר א. אמה, אלקן
 Troubles mentaux et troubles nerveux de guerre . Alcan, 1919.(הפרעות נפשיות והפרעות עצבים של מלחמה, אלקן)
 Introduction à la psychologie. Son objet - Ses méthodes. Nouveau Traité de Psychologie. Tome I - Fascicule 4. Librairie Félix Alcan, 1936. (מבוא לפסיכולוגיה:שיטותיה. טקסטבוק חדש לפסיכולוגיה, כרך א - מבוא, חוברת ד, אלקן)
 Les Fonctions systématisées de la vie affective et de la vie active. Alcan 1939 Paris, 1939. (התפקודים המוגדרים של חיי הרגש ושל חיי הפעולה), אלקן
 Le Surnaturel et les Dieux d'après les Maladies Mentales. Essai de théogénie pathologique. P.U.F 1946. (העל-טבעי והאלים לפי מחלות הנפש, מסה לתאוגניה פתולוגית, P.U.F.
 La Vie affective, Physiologie - Psychologie - Socialisation. 1948. P.U.F. (חיי הרגש, פיזיולוגיה - פסיכולוגיה - חיברות)

מאמרים עיקריים
ב-Revue des Deux Mondes
 1906 : « Comment aiment les mystiques chrétiens ».
(איך אוהבים המיסטיקנים הנוצרים?)
 1910 : « La stigmatisation chez les mystiques chrétiens ». (הסטיגמטיזציה אצל המיסטיקנים הנוצרים)
 1931 : « La langue française en Extrême-Orient »
(השפה הצרפתית במזרח הרחוק)
(3 מאמרים).
ב-Revue de Paris:
 1907 : « L'odeur de sainteté ». (ריח הקדושה)
 1917 :
 « Les troubles nerveux et la guerre »
(הפרעות העצבים והמלחמה)
(2 מאמרים).
 « La thérapeutique mentale et la guerre ».
(הטיפול הנפשי והמלחמה)
 « Comment on fait l’opinion dans la France envahie ».
(כיצד נוצרה דעה בצרפת הכבושה)
  Annales médico-psychologiques  :
 1931 : « La musique vocale ». (המוזיקה הקולית)
 1933 : « Le rire et l’épilepsie corticale » (הצחוק והאפילפסיה הקורטיקלית) (קובץ הקונגרס ברבט).
 ' Journal de psychologie normale et pathologique  :
 1905 : « Fétichisme et masochisme associés ».
(חיבור בין פטישיזם למזוכיזם)
 1910 : « Les réflexes polyglandulaires dans l’expression des émotions ». (רפלקסים פוליגלנדולריים בהבעת הריגושים)
 1912 : « Les prétendues contagions entre les aliénés ».(ההדבקה כביכול בין חולי נפש)
 1915 : « Les méthodes de la psychologie pathologique ».(שיטות הפסיכולוגיה הפתולוגית)
 1920 :
 « Psychologie et physiologie des larmes ».
(הפסיכולוגיה והפיזיולוגיה של הדמעות)
 « L’interpsychologie ».
 1921 : « La psychologie et la physiologie du rire ».
 1922 : « La psychose hallucinatoire systématique ».
(הפסיכוזה ההלוצינטורית השיטתית)
 1923 : « La psychologie de l’hystérie ».
(הפסיכולוגיה של ההיסטריה)
 1927 : « La psychologie et la physiologie des besoins ». (הפסיכולוגיה והפיזיולוגיה של הצרכים)
  Revue philosophique de la France et de l'étranger  :
 1891 : « L’association des idées dans les passions ».
(האסוציאציה של המחשבות בתשוקות)
 1896 : « Recherches expérimentales sur la joie et la tristesse ».(מחקרים ניסויים על השמחה ועל העצבות)
 1897 :
 « Nouvelles recherches expérimentales sur la physiologie de la tristesse et de la joie ».
(מחקרים ניסויים חדשים בפיזיולוגיה של העצבות והשמחה)
 « Franz Joseph Gall et l’expression des émotions ».
(פרנץ יוזף גאל והבעת הריגושים)
 « L’état mental d’ Auguste Comte  »
(מצבו הנפשי של אוגוסט קונט) (3 מאמרים).
 1899 : « À propos de la psychologie des névroses et des idées fixes ».(בקשר לפסיכולוגיית הנאורוזות והרעיונות הקבועים)
 1900 :
 « La philosophie d’Auguste Comte ». (הפילוסופיה של אוגוסט קונט)
 « L’état mental de Saint-Simon ».(מצבו הנפשי של סן סימון)
 1903 : « Les obsessions et la psychasthénie ».
(המחשבות הטורדניות והפסיכאסתניה)
 1904 : « Le positivisme d’Auguste Comte et le positivisme de Saint-Simon » (2 articles).(הפוזיטיביזם של קונט והפוזיטיביזם של סן סימיון)
 1905 :
 « Pathologie du sourire ». (פתולוגיית החיוך)
 « Le préjugé intellectualiste et le préjugé finaliste de l’expression des émotions ».
(הדעה הקדומה האינטלקטואליסטית והדעה הקדומה הפינליסטית בבעת ריגושים)
 1906 : « Les conditions biologiques du remords ».
(התנאים הביולוגיים של החרטה)
 1908 : « La logique d’un dément ».(ההיגיון של דמנטי)
 1911 :
 « La contagion mentale ».(ההדבקה הנפשית)
 « Les prétendues contagions des psychoses affectives ».(ההדבקה כביכול של הפסיכוזות השיטתיות)
 1915 : « La prétendue contagion des psychoses systématiques ».(הדבקה כביכול של פסיכוזות שיטתיות)
 1920 : « L’expression des émotions ». (הבעת הריגושים)
 1923 :
 « Avant-propos du Traité de psychologie ».
(פתח קבר של הטקסטבוק לפסיכולוגיה)
 « Un nouveau chapitre de psychologie (La psychologie des glandes endocrines) ». פרק חדש בפסיכולוגיה - הפסיכולוגיה של הבלוטות האדנקריניות
 1927 : « Le choc émotionnel ».(ההלם הרגשי)
 1928 : « La douleur et le plaisir ».(הכאב וההנאה)
 1932 : « Les mimiques motrices et sécrétoires ».
(מימיקות מוטוריות וסקרטוריות)
 L'Encéphale :
 1933 : « L’expression de la peur ».(הבעת הפחד)
 אחרים:
 1917 : « Dumas et Delmas - Les confusions mentales d’origine commotionnelle chez les blessés » (Rapport sur une mission dans la Somme). Archives de médecine et de pharmacie militaires'', p. 69-77 . .
(מצבי בלבול נפשי ממקור של זעזוע מוח אצל פצועי) (דוח משליחות בסום)

 Le Traité de psychologie (1923–1924)
הפרויקט של הטקסטבוק הזה התחיל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ותאודול ריבו כתב לו את המקדמה ב-1914. המלחמה עיכבה את הגשמתו. הוא היה הטקסטבוק הראשון לפסיכולוגיה בשפה הצרפתית והספר הקיבוצי הראשון מסוגו בעולם.

השתתפו בו שלושה חוקרי משווייץ, ביניהם אדואר קלפרד וז'אן פיאז'ה.
דיומא השתתף כתב לבד את הפרקים על הבעת הריגושים, הצחוק והדמעות, האינטרפסיכולוגיה, הפסיכולוגיה הפאתולוגית, פרק חדש בפסיכולוגיה ודברי סיכום. השותפות כתב על הגירוי והתנועה – עם אנרי פיירון, על ההתמצאות ושיווי המשקל – עם קלפרד, האסוציאציות של המחשבות – עם ז'.דניאן ואנרי דלקרואה, על רגשות מורכבים – עם ב. בלו וא. דלקרואה, על המצבים האפקטיביים – עם ל. בארא ול. דוגא.
המהדורה הראשונה של ספר הלימוד הזה אזלה מהר

 Le Nouveau Traité de psychologie (1930–1949) 
הטקסטבוק החדש לפסיכולוגיה ב-10 כרכים היה מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת בת מעל 3,500 עמודים.
בזכות הקשר עם דיומא, מהדורה תרמו למהדורה זו עשרה חוקרים ברזילאים.
דיומא תרם למהדורה זו רוב הפרקים ב"מצבים האפקטיביים": הנעים והבלתי נעים, הכאב וההנאה, מצבי הלם ריגושי, הריגושים, הצרכים, כמו כן תת-פרקים על "הבעת פנים" ועל סימבוליזציה.

לקריאה נוספת
Henri Wallon, « La vie et l'œuvre de Georges Dumas » Annales médico-psychologiques, Amsterdam, Elsevier, no 5, décembre 1946 ISSN 0003-4487,

קישורים חיצוניים

 אתר המכון למחקר פדגוגי
 Christophe Charle - Dictionnaire biographique des professeurs de la Faculté de lettres de Paris 1986 2-2 pp.73-74
 Jacques Postel - art.Georges Dumas en Encyclopedie Universalis online 2025
 Carolina Silva Bandeira de Melo, Regina Helena de Freitas Campos
 Scientific Exchanges between France and Brazil in the History of Psychology. The Role of Georges Dumas between 1908 and 1946 Universitas Psychologica 13(5):16816 June 2014

הערות שוליים

קטגוריה:פסיכיאטרים צרפתים
קטגוריה:פסיכולוגים צרפתים
קטגוריה:מסאים צרפתים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פריז
קטגוריה:בוגרי אקול נורמל סופרייר
קטגוריה:סגל אוניברסיטת פריז
קטגוריה:מורים
קטגוריה:מפקדים בלגיון הכבוד