אדוארד ברן-ג'ונס

סר אדוארד קולי ברן-ג'ונס (באנגלית: Edward Coley Burne-Jones), הברונט הראשון, ARA (/bɜːrnˈdʒoʊnz/; 28 באוגוסט 1833 - 17 ביוני 1898), היה צייר ומעצב אנגלי, המזוהה עם הסגנון והנושאים של האחווה הפרה-רפאליטית.

ברן-ג'ונס שיתף פעולה עם ויליאם מוריס כשותף מייסד בחברת Morris, Marshall, Faulkner & Co., אשר עסקה בעיצוב אומנויות דקורטיביות. ציוריו המוקדמים הושפעו מדנטה גבריאל רוזטי, אך עד שנת 1870 פיתח סגנון עצמאי. בשנת 1877 הציג שמונה ציורי שמן בגלריית גרוזוונור, יריבה חדשה לאקדמיה המלכותית לאמנות. בין יצירותיו שם נכלל גם "הכישוף של מרלין" (The Beguiling of Merlin). מועד ההצגה היה מוצלח, וברן-ג'ונס הפך לדמות בולטת ומובילה בתנועה האסתטית המתהווה.

בסדנה של חברת מוריס ושות', פעל ברן-ג'ונס כמעצב במגוון תחומי אומנות שימושית, בהם אריחי קרמיקה, תכשיטים, שטיחי קיר ופסיפסים. בין עיצוביו הבולטים והמתמשכים ניתן למנות את חלונות הויטראז', אשר ייצורם חווה תחייה במאה ה־19. עבודותיו עדיין מצויות בכנסיות ברחבי בריטניה, וכן ניתן למצוא דוגמאות להן גם בארצות הברית ובאוסטרליה. 28 באוגוסט 1833 17 ביוני 1898) היה צייר ומעצב אנגלי הקשור לסגנון ולנושאים של האחווה הפרה-רפאליטית.

ברן-ג'ונס שיתף פעולה עם ויליאם מוריס כשותף מייסד בחברת Morris, Marshall, Faulkner & Co., אשר עסקה בעיצוב אומנויות דקורטיביות. ציוריו המוקדמים נושאים את השפעתו של דנטה גבריאל רוזסטי, אך עד שנת 1870 גיבש סגנון אישי ומובחן. בשנת 1877 הציג שמונה ציורי שמן בגלריית גרוזוונור, מוסד חדש שהתחרה באקדמיה המלכותית לאמנות. בין היצירות שהוצגו הייתה גם The Beguiling of Merlin ("הכישוף של מרלין"). התזמון היה מוצלח, וברן-ג'ונס הפך לדמות בולטת ומובילה בתנועה האסתטית החדשה.

בסדנה של חברת Morris & Co., פעל ברן-ג'ונס כמעצב במגוון רחב של מלאכות אמנותיות, ובהן אריחי קרמיקה, תכשיטים, שטיחי קיר ופסיפסים. בין עיצוביו החשובים והמתמשכים ביותר נמצאים חלונות הויטראז', שייצורם חווה תחייה מחודשת במהלך המאה ה־19. עיצוביו ממשיכים להתנוסס בכנסיות ברחבי הממלכה המאוחדת, וניתן למצוא דוגמאות להם גם בארצות הברית ובאוסטרליה.

 ראשית חייו 
שמאל|ממוזער| ברן-ג'ונס עם ויליאם מוריס, 1874, מאת פרדריק הולייר
אדוארד קולי ברן-ג'ונס (המקף בשם משפחתו נוסף רק בשלב מאוחר יותר) נולד בעיר בירמינגהאם, בנו של אדוארד ריצ'רד ג'ונס, יליד ויילס ויצרן מסגרות שפעל ברחוב בנטס היל - במקום שבו ניצבת כיום לוחית כחולה לזכר תקופת ילדותו של הצייר. בפאב השוכן כיום באתר בית ילדותו, ניתן למצוא מחווה ליצירתו של ברן-ג'ונס בשם "Briar Rose" ("ורד הבר").

אמו, אליזבת ג'ונס (לבית קולי), הלכה לעולמה שישה ימים בלבד לאחר לידתו. אדוארד גדל בחזקת אביו ובעזרת עוזרת הבית אן סמפסון - נערה מקומית שאופיינה באהבה אובססיבית, נטולת הומור וללא השכלה.

בשנת 1844 החל את לימודיו בבית הספר התיכון היוקרתי "קינג אדוארד השישי" בבירמינגהם, ובהמשך למד בבית הספר לאמנות של בירמינגהם בין השנים 1848 ל־1852. לאחר מכן פנה ללימודי תאולוגיה בקולג' אקסטר שבאוניברסיטת אוקספורד.

במהלך לימודיו באוקספורד התיידד עם ויליאם מוריס, קשר שנרקם סביב אהבתם המשותפת לשירה. השניים, יחד עם קבוצת חברים מבירמינגהם שכינו עצמם "חבורת בירמינגהם" (The Birmingham Set), הקימו אגודה שקראו לה "האחווה" (The Brotherhood). חברי האחווה קראו את כתבי ג'ון רסקין ואלפרד טניסון, ביקרו בכנסיות, והעלו על נס את האסתטיקה והמבנה החברתי של ימי הביניים.

באותה תקופה גילה ברן-ג'ונס את יצירתו של תומאס מלורי, מות ארתור, שהשפעתה עליו הייתה עמוקה ומתמשכת. אף על פי שברן-ג'ונס ומוריס לא הכירו אז אישית את דנטה גבריאל רוזטי, הם הושפעו עמוקות מיצירתו. מאוחר יותר פגשו בו כאשר גייסו אותו לכתיבה בכתב העת Oxford and Cambridge Magazine, שייסד מוריס בשנת 1856 במטרה לקדם את רעיונות האחווה.
"בעיני, מה שעשה למעננו, בני האדם הפשוטים, היה לפתוח - כפי שלא נפתח מעולם קודם לכן - חלונות קסומים לארץ הפיות שבה חי כל חייו... בעולם הפנימי הזה נוכל לשמר בשקט את היופי שהותיר לנו, עולם שבו יש שלווה, לפחות עבורנו.
המעטים מאיתנו שהכירו אותו ואהבו אותו באמת, נושאים אותו תמיד בלבם, אך יצירתו תמשיך להתקיים זמן רב אחרי שנחלוף מן העולם. ייתכן שדור אחד יקלוט את מסרה רק מעטים, ובדור אחר - רבים הרבה יותר, אך היא תהיה שם תמיד, עבור כל מי שמבקש ביופיו של דורו, ועבור מי שמסוגל לזהות ולכבד אדם דגול - ואמן דגול."
ימין|ממוזער| דיוקן של ג'ורג'יאנה ברן-ג'ונס, עם פיליפ ומרגרט, 1883
ימין|ממוזער| מרגרט, בתו של ברן-ג'ונס
בשנת 1856 התארס אדוארד ברן-ג'ונס לג'ורג'יאנה "ג'ורג'י" מקדונלד (1920–1840), אחת מאחיות מקדונלד. ג'ורג'יאנה למדה ציור באותה תקופה, והייתה אחותו של חברו ללימודים של ברן-ג'ונס מתקופת בית הספר. בני הזוג נישאו ב־9 ביוני 1860. לאחר נישואיהם עסקה ג'ורג'יאנה ביצירה עצמאית בטכניקת חיתוכי עץ, והפכה לחברתה הקרובה של הסופרת ג'ורג' אליוט.

משפחת מקדונלד הייתה רבת השפעה: אחות אחת נישאה לצייר סר אדוארד פוינטר, אחות אחרת נישאה לתעשיין הברזל אלפרד בולדווין והייתה אם לראש הממשלה הבריטי סטנלי בולדווין, ואחות נוספת הייתה אם לרודיארד קיפלינג. על כן, קיפלינג ובולדווין נחשבים לאחייניו של ברן-ג'ונס בנישואין.

בשנת 1861 ילדה ג'ורג'יאנה את בנם הראשון של בני הזוג, פיליפ. בחורף של שנת 1864 חלתה קשות בשנית, וילדה בן שני, כריסטופר, אשר הלך לעולמו זמן קצר לאחר לידתו. בעקבות זאת עברה המשפחה להתגורר בבית מספר 41 בכיכר קנזינגטון שבלונדון, ושם נולדה בתם מרגרט בשנת 1866. 

בשנת 1867 השתקעו ברן-ג'ונס ומשפחתו בבית The Grange – בית מהמאה ה־18 מוקף גן, השוכן באזור North End שבפולהאם, לונדון. במהלך שנות ה־70 של המאה ה־19 חדל ברן-ג'ונס מלהציג את יצירותיו, בעקבות סדרת התקפות עוינות וחריפות מצד מבקרי האמנות בעיתונות, וכן בשל פרשה רומנטית סוערת שתוארה כ"נקודת השיא הרגשית של חייו". הרומן נוהל עם המוזה היוונייה שלו, מריה זמבקו, והסתיים באופן דרמטי כאשר ניסתה לשים קץ לחייה בקפיצה לתעלת ריג'נטס בלונדון.  

במהלך השנים הקשות הללו, פיתחה ג'ורג'יאנה קשר חברות עם ויליאם מוריס, שבאותה עת אשתו ג'יין התאהבה בצייר דנטה גבריאל רוזטי. ייתכן שמוריס וג'ורג'יאנה התאהבו זה בזו, אך אם הציע לה לעזוב את בעלה - היא סירבה. בסופו של דבר, אדוארד וג'ורג'יאנה ברן-ג'ונס נשארו יחד, כמו גם בני הזוג מוריס. עם זאת, מוריס וג'ורג'יאנה שמרו על קשר קרוב ועמוק עד סוף חייהם.

בשנת 1880 רכשו בני הזוג ברן-ג'ונס את בית Prospect House בכפר רוטינגדין, סמוך לברייטון שבמחוז סאסקס, כבית נופש. זמן קצר לאחר מכן רכשו גם את הבית הסמוך, Aubrey Cottage, ואיחדו את שני המבנים לנכס אחד בשם North End House – שם המאזכר את ביתם הראשי ששכן ברחוב North End Road בפולהאם.

שנים מאוחר יותר, בשנת 1923, רכשו סר רודריק ג'ונס, ראש סוכנות הידיעות רויטרס, ואשתו, המחזאית והסופרת איניד באגנולד, את הבית הסמוך Gothic House והוסיפו אותו לנכס. הבית המאוחד שימש בהמשך כהשראה וכרקע למחזה הידוע של באגנולד, The Chalk Garden ("גן הגיר").

בנו של ברן-ג'ונס, פיליפ, שהיה אדם רב תהפוכות אך הפך לצייר פורטרטים מצליח, הלך לעולמו בשנת 1926. בתו האהובה מרגרט (נפטרה בשנת 1953) נישאה לג'ון ויליאם מקייל (1850–1945), ידידו וחותנו של ויליאם מוריס, שהיה גם הביוגרף שלו ופרופסור לשירה באוניברסיטת אוקספורד בשנים 1911–1916.

למרגרט וג'ון מקייל נולדו שלושה ילדים: הסופרים אנג'לה ת'רקל ודניס מקייל, ובתם הצעירה קלייר מקייל.

בגיליון של מגזין הילדים Chums (מספר 227, כרך V, מיום 13 בינואר 1897), פורסם מאמר על אדוארד ברן-ג'ונס שבו נכתב: "...נכדו האהוב של ברן-ג'ונס היה נענש לעיתים בכך שנשלח לעמוד בפינה עם פניו אל הקיר. באחד הימים, כשנשלח שוב לעונש, הופתע ושמח לגלות שעל הקיר צוירו פיות, פרחים, ציפורים וארנבים. סבו רך הלב ניצל את כישרונו האמנותי כדי להקל על שעמומו של נכדו בתקופת העונש."

 קריירה אמנותית 
 שנים מוקדמות: רוזטי ומוריס 
שמאל|ממוזער| סידוניה פון בורק, 1860
ברן-ג'ונס הודה פעם כי לאחר שעזב את אוקספורד, "מצא את עצמו בגיל עשרים וחמש כשהוא בעצם מה שהיה אמור להיות בגיל חמש עשרה." הוא לא עבר הכשרה סדירה כרושם, וחסרה לו הוודאות המדעית הנלווית לטכניקה. עם זאת, כישרונו המופלא כהוגה וכמעצב הלך והבשיל. תודעתו, שהייתה עשירה בסיפורים מן המיתולוגיה הקלאסית ובאגדות ימי הביניים, שפעה רעיונות לתיאורים חזותיים. בנחישות רבה פעל להשלים את חסרונו הטכני באמצעות עבודה מתמדת, כפי שניכר ברישומיו.

יצירותיו מהתקופה הראשונה שלו נושאות במידה רבה את חותמו של דנטה גבריאל רוזטי, אך כבר ניתן להבחין בהבדלים: בעוד שסגנונו של רוזטי עז ועמוק, ברן-ג'ונס הציג עיבוד קליל יותר, אם כי עשיר בפרטים דמיוניים. רבות מהעבודות היו רישומי דיו על קלף, שהושלמו בעידון רב; אחת הדוגמאות המוקדמות והמרשימות היא The Waxen Image משנת 1856. אף על פי שהנושא, החומר והסגנון נובעים מהשראתו של רוזסטי, היצירה איננה פרי ידיו של תלמיד בלבד, אלא של אמן פוטנציאלי. רוזסטי עצמו הכיר בכך, ובהמשך הודה כי אין עוד מה ללמד את ברן-ג'ונס.

רישום השמן הראשון של ברן-ג'ונס מתוארך לאותה שנה, 1856. בשנת 1857 יצר בעבור קולג' ברדפילד את הקרטון הראשון לחלון זכוכית צבעונית- ראשיתה של סדרת עבודות עצומה בתחום זה. בשנת 1858 קישט ארון עם סיפורה של האם המנזר מתוך סיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר - האיור הישיר הראשון שלו ליצירה של משורר אשר ריתק אותו והיווה עבורו מקור בלתי נדלה להשראה.

בסתיו 1857 הצטרף ברן-ג'ונס אל מוריס, ולנטיין פרינספ, ג'יי. אר. ספנסר סטנהופ ואחרים ליוזמה הכושלת של רוזסטי לקשט את קירות אגודת האוניון של אוקספורד. איש מהציירים לא שלט בטכניקת הפרסקו, והתמונות החלו להתקלף מן הקירות עוד בטרם הושלמו.

בשנת 1859 ערך ברן-ג'ונס את מסעו הראשון לאיטליה, וביקר בפירנצה, פיזה, סיינה, ונציה ועוד. נראה כי בית הספר הסייני, בעל האופי הרך והרומנטי, קסם לו במיוחד. השפעתו של רוזסטי נותרה בעינה ואף התחזקה, במיוחד בשני ציורי האקוורל משנת 1860 — Sidonia von Bork ו-Clara von Bork. שני הציורים מבוססים על הרומן הגותי Sidonia the Sorceress מאת ליידי ויילד, תרגום לאנגלית של Sidonia Von Bork: Die Klosterhexe (1847) מאת יוהאן וילהלם מיינהולד.

 ציור 
שמאל|ממוזער| הקסם של מרלין, 1874
בשנת 1864 נבחר אדוארד ברן-ג'ונס כחבר עמית באגודת ציירי צבעי המים - ה־Society of Painters in Water-Colours, הידועה גם בשם Old Water-Colour Society. באותה שנה הציג, בין שאר עבודותיו, את The Merciful Knight ("האביר הרחום"), היצירה הראשונה שחשפה במלואה את זהותו האמנותית הבשלה.

בשש השנים שלאחר מכן הציג ברן-ג'ונס סדרת אקוורלים מרשימה בגלריה זו, אשר חיזקו את מעמדו כאמן מוביל בתחומו והדגימו את שליטתו בסגנון לירי ודמיוני, שחתר לאידיאליות אסתטית ופיוטית.

בשנת 1866 הזמינה גברת קסווטי (Cassavetti) מאדוארד ברן-ג'ונס ציור של בתה, מריה זמבקו, ליצירה Cupid Finding Psyche ("קופידון מוצא את פסיכה") - היכרות שהובילה לרומן הטראגי ביניהם.

בשנת 1870 פרש ברן-ג'ונס מחברותו באגודת צבעי המים, בעקבות שערורייה סביב ציורו Phyllis and Demophoön. תווי פניה של מריה זמבקו זוהו בבירור בדמותה של פיליס, שמוצגת בלבוש חלקי בלבד, בעוד דמותו של דמופואון צוירה בעירום מלא. השילוב בין עירומו הגלוי של הגבר לרמיזות על יוזמה מינית נשית נחשב אז לפוגעני בעיני החברה הוויקטוריאנית. התבקש ממנו לבצע שינוי קל ביצירה, אך הוא בחר שלא רק להסיר את הציור מהתערוכה, אלא גם לפרוש מהאגודה כולה.

בשבע השנים שלאחר מכן (1870–1877) הוצגו ברבים רק שתי יצירות של ברן-ג'ונס - שתיהן אקוורלים שהוצגו בגלריה דאדלי באולם המצרי שברחוב פיקדילי בלונדון, בשנת 1873. אחת מהן הייתה אהבה בין החורבות, שנחשבת לאחת מיצירותיו היפות. עשרים שנה לאחר מכן נהרס הציור המקורי על ידי מנקה שחשבה בטעות כי מדובר בציור שמן. בהמשך שיחזר ברן-ג'ונס את היצירה בצבעי שמן.

חרף שתיקתו הציבורית באותן שנים, תקופה זו הייתה רוויית פעילות ויצירה אינטנסיבית בסטודיו של האמן.

ד לאותה עת עבד אדוארד ברן-ג'ונס כמעט אך ורק בצבעי מים. כעת פנה לעבודה בצבעי שמן, כשהוא נוהג לעבוד על כמה יצירות במקביל, ולעיתים מותיר עבודות בתהליך ממושך על כן הציור.

במהלך שנים אלה תכנן, השלים או קידם לעבר השלמה יצירות מרכזיות שהפכו לאבני דרך ביצירתו, ובהן הסדרה הראשונה של Briar Rose ("ורד הבר"), Laus Veneris ("תהילת ונוס"), The Golden Stairs ("המדרגות הזהובות"), הסדרה Pygmalion ("פיגמליון") ו-The Mirror of Venus ("מראת ונוס"). יצירות אלו מציינות את המעבר שלו לעבודה מורכבת, בעלת עומק חזותי וסימבולי, המשלבת מיתולוגיה, אסתטיקה אידיאלית ודימויים אלגוריים.

בתקופה זו החלה שותפותו של אדוארד ברן-ג'ונס עם הצלם האמנותי פרדריק הולייר (Frederick Hollyer), שהפכה למשמעותית בהפצת יצירתו. הולייר התמחה בצילום אמנותי, ובמיוחד ברפרודוקציות מדויקות של ציורים ורישומים. תצלומיו אפשרו חשיפה רחבה יותר ליצירתו של ברן-ג'ונס, במיוחד לרישומיו העדינים, אשר היו עד אז מוכרים רק לקהל מצומצם. שותפות זו הייתה גורם חשוב בהרחבת השפעתו של ברן-ג'ונס בדורות הבאים, והייתה לאחד האמצעים המרכזיים להפצת סגנונו הייחודי בקרב הציבור הרחב.

לבסוף, בחודש מאי 1877, הגיעה שעת ההכרה הציבורית כאשר נפתחה התערוכה הראשונה בגלריית גרוזוונור – מוסד חדשני ויוקרתי, שנוסד כחלופה לאקדמיה המלכותית. בתערוכה זו הוצגו יצירותיו המרכזיות של אדוארד ברן-ג'ונס: Days of Creation ("ימי הבריאה"), The Beguiling of Merlin ("הכישוף של מרלין") ו-The Mirror of Venus ("מראת ונוס").

הצלחתן של יצירות אלה הייתה מיידית ובולטת, וברן-ג'ונס חיזק את מעמדו האמנותי כשב־1878 הציג עבודות נוספות כמו Laus Veneris ("תהילת ונוס"), The Chant d’Amour ("שירת האהבה"), ו-Pan and Psyche ("פן ופסיכה").

רבות מהיצירות שהוצגו בשנים אלו מאופיינות בצבעוניות עזה ומלאת חיים, המבליטה את הפן האסתטי של יצירתו ומשקפת את מעורבותו העמוקה בתנועה האסתטית, ששאפה להעלות את ערך היופי לכדי מטרה אמנותית בפני עצמה.

בשנת 1879 ניכרת תפנית סגנונית ביצירתו של אדוארד ברן-ג'ונס, במיוחד ביצירה The Annunciation ("הבשורה") ובארבעת הציורים המרכיבים את הסדרה השנייה של Pygmalion and the Image ("פיגמליון והדמות").

The Annunciation נחשבת לאחת היצירות הפשוטות והשלמות ביותר של האמן, ומתאפיינת באיפוק צבעוני ובאווירה מאופקת ורצינית, השונה מן הצבעוניות העזה שאפיינה את עבודותיו הקודמות.

בסדרה השנייה של פיגמליון, ניסה ברן-ג'ונס לעצב סכמה של גוונים רכים ועדינים, אך התוצאה לא נתפשה כהצלחה מלאה. עם זאת, המגמה לעבר ריכוך הטון הצבעוני נמשכה גם ביצירה The Golden Stairs ("המדרגות הזהובות"), שהוצגה לראשונה בשנת 1880, ומעידה על שינוי כולל בגישתו של האמן - מהרומנטיקה הצבעונית לעבר איפוק סגנוני ואסתטיקה מעודנת יותר.

היצירה Wheel of Fortune ("גלגל המזל"), קודרת כמעט באופייה, הוצגה בשנת 1883. בשנה שלאחר מכן, 1884, הציג ברן-ג'ונס את King Cophetua and the Beggar Maid ("המלך קופטואה והקבצנית"), שבה שב והתמסר לאהבתו לצבעוניות עשירה ומרהיבה - אך זו עברה עידון משמעותי, פרי תקופת הריסון הסגנוני שקדמה לה.

לאחר מכן פנה ברן-ג'ונס לשתי סדרות ציורים חשובות: The Briar Rose ("ורד הבר") ו-The Story of Perseus ("סיפורו של פרסאוס"). עם זאת, שתי הסדרות לא הושלמו במלואן, אף שמהוות מהביטויים המרוכזים ביותר של חזונו האמנותי - המשלבים מיתוס, אלגוריה ודמיון חזותי ברמה הגבוהה ביותר.

 אמנות דקורטיבית 
ימין|ממוזער| הקדושה צציליה, בערך 1900, מוזיאון האמנות של אוניברסיטת פרינסטון – אחת מכמעט שלושים גרסאות לחלון שנעשה על פי תכנון של ברן-ג'ונס ובוצע על ידי Morris & Co.' 
בשנת 1861 ייסד ויליאם מוריס את חברת האומנויות הדקורטיביות Morris, Marshall, Faulkner & Co, בשיתוף עם דנטה גבריאל רוזטי, אדוארד ברן-ג'ונס, פורד מדוקס בראון, פיליפ וב, צ'ארלס פוקס פוקנר ופיטר פול מרשל. פוקנר היה חבר ב"אחוות אוקספורד", ומרשל היה מיודד עם בראון ורוזטי.

הפרוספקט של החברה הצהיר כי בכוונתה לעסוק בגילוף, זכוכית צבעונית, עבודות מתכת, טפטים, בדים מודפסים (chintzes) ושטיחים. כבר מראשית דרכה הייתה עבודת הקישוט בכנסיות חלק מרכזי בפעילותה. עבודות שהציגה החברה בתערוכה הבינלאומית של 1862 עוררו עניין, ובהמשך החברה שגשגה.

שתי עבודות חילוניות משמעותיות סייעו לביסוס מעמדה של החברה בשלהי שנות ה־60: פרויקט מלכותי בארמון סנט ג'יימס וחדר האוכל הירוק במוזיאון סאות' קנזינגטון (כיום מוזיאון ויקטוריה ואלברט) בשנת 1867, שכלל חלונות זכוכית צבעונית ודמויות בלוחות שתוכננו על ידי ברן-ג'ונס.

בשנת 1871 יצרה החברה את חלונות הויטראז' בכנסיית All Saints, לפי תכנונו של ברן-ג'ונס, עבור אלפרד בולדווין – גיסו של ברן-ג'ונס. בשנת 1875 אורגנה החברה מחדש תחת השם Morris & Co., וברן-ג'ונס המשיך לתרום לה עיצובים לחלונות זכוכית צבעונית ובהמשך גם לשטיחי קיר, עד סוף הקריירה שלו.

תשעה חלונות שעוצבו על ידו ויוצרו על ידי Morris & Co. הותקנו בכנסיית Holy Trinity בעיר פרום. חלונות נוספים נמצאים בקתדרלת כרייסט צ'רץ' ובמבנים נוספים באוקספורד, בקתדרלת סנט פיליפ בבירמינגהם, בכנסיית סנט אידיתה בטמוורת', בקתדרלת סולסברי, בכנסיית סנט מרטין בבירמינגהם, בכנסיית השילוש הקדוש בכיכר סלואן בצ'לסי, בכנסיית סנט פיטר וסנט פול בקְרוֹמֶר, בכנסיית סנט מרטין בברמפטון (קמבריה), בעיצובו של פיליפ וב, בכנסיית סנט מייקל בברייטון, בכנסיית טריניטי בפרום, בכנסיית All Saints ברחוב ג'יזוס בליין בקיימברידג', בקולג' סנט אדמונד הול, בכנסיית סנט אן בבראון אדג' (סטפורדשייר), בכנסיית Kelvinside Hillhead בגלאזגו, ובכנסיית סנט אדוארד בצ'דליטון, סטפורדשייר.

Stanmore Hall היה פרויקט הקישוט האחרון המשמעותי שבוצע על ידי Morris & Co. לפני מותו של מוריס בשנת 1896. זה היה הפרויקט הנרחב ביותר שביצעה החברה, וכלל סדרת שטיחי קיר על פי סיפור הגביע הקדוש, שתוכננו לדיינינג רום, ובהם הופיעו דמויות בעיצובו של ברן-ג'ונס.

בשנת 1891 נבחר ברן-ג'ונס לחבר באיגוד Art Workers Guild.

בשנת 1871 היו מוריס ושות' אחראים על החלונות ברחוב אול סיינטס, שתוכננו על ידי ברן-ג'ונס עבור אלפרד בולדווין, גיסה של אשתו. החברה אורגנה מחדש בשם מוריס ושות' בשנת 1875, ובורן-ג'ונס המשיך לתרום עיצובים לזכוכית צבעונית ומאוחר יותר לשטיחי קיר עד סוף הקריירה שלו. תשעה חלונות שעוצבו על ידו ויוצרו על ידי מוריס ושות' הותקנו בכנסיית השילוש הקדוש בפרום. חלונות ויטראז' בקתדרלת כנסיית קרייסט ובבניינים אחרים באוקספורד הם פרי יצירתו של מוריס ושות', בעיצובים של ברן-ג'ונס.Edward Burne-Jones  Southgate Green Association "His work included both stained-glass windows for Christ Church in Oxford and the stained glass windows for Christ Church on Southgate Green."PreRaphaelite Painting and Design  University of Texas חלונות נוספים נמצאים בקתדרלת סנט פיליפ, ברמינגהאם, כנסיית סנט אדיתא, טאמוורת', קתדרלת סליסברי, סנט מרטין בזירת השוורים, ברמינגהאם, כנסיית השילוש הקדוש, כיכר סלואן, צ'לסי, כנסיית הקהילה סנט פיטר וסנט פול בקרומר, כנסיית סנט מרטין בברמפטון, קומבריה (הכנסייה שתוכננה על ידי פיליפ ווב), כנסיית סנט מייקל, ברייטון, כנסיית השילוש הקדוש בפרום, כל הקדושים, ג'יזס ליין, קיימברידג', אולם סנט אדמונד, כנסיית סנט אן, בראון אדג', סטאפורדשייר מורלנדס, כנסיית הקהילה קלווינסייד הילהד, גלאזגו וכנסיית סנט אדוארד המודה בצ'דלטון, סטאפורדשייר.

אולם סטנמור היה פרויקט העיצוב הגדול האחרון שבוצע על ידי מוריס ושות' לפני מותו של מוריס בשנת 1896. זו הייתה ההזמנה הנרחבת ביותר שביצע המשרד, וכללה סדרה של שטיחי קיר המבוססים על סיפור הגביע הקדוש לחדר האוכל, עם דמויות מאת ברן-ג'ונס. 

בשנת 1891 נבחר ג'ונס לחבר בגילדת עובדי האמנות .

 איור 
אף שידוע בעיקר כצייר, אדוארד ברן-ג'ונס היה פעיל גם כמאייר, ותרם רבות להפצת האסתטיקה הפרה־רפאליטית בקרב הציבור הרחב. בין השנים 1892 ל־1898 עיצב ספרים עבור הוצאת Kelmscott Press, שהוקמה על ידי ויליאם מוריס במטרה להחיות את אמנות הדפוס המסורתי. איוריו הופיעו בספרים הבאים:
 משפחת הפיות מאת ארצ'יבלד מקלארן (1857)
 רובאעיאת מאת ויליאם מוריס (1872)
 גן העדן הארצי מאת ויליאם מוריס (לא הושלם)
 יצירותיו של ג'פרי צ'וסר מאת ג'פרי צ'וסר (1896)
 גלריית התנ"ך מאת דלזיאל (1881)

 עיצוב לתיאטרון 
בשנת 1894 הזמין מנהל התיאטרון והשחקן הנרי אירווינג את אדוארד ברן-ג'ונס לעצב את התפאורה והתלבושות להפקת King Arthur ("המלך ארתור") מאת ג'יי. קומינס קאר, שהיה פטרונו של ברן-ג'ונס, מחזאי ומנהל New Gallery. בהצגה גילם אירווינג את דמותו של המלך ארתור, ואלן טרי הופיעה בתפקיד גווינביר. לאחר הרצת הבכורה בלונדון, יצאה ההפקה לסיור בארצות הברית.

ברן-ג'ונס קיבל את ההזמנה בהתלהבות, אך התאכזב מהתוצאה הסופית. במכתב פרטי לחברתו הלן מרי גאסקל (המכונה "מיי") כתב:

"השריון טוב – הם השקיעו בו... פרסיוואל היה הדבר הרומנטי היחיד שם... אני שונא את הבמה, אל תגידי כלום – אבל כן, אני שונא אותה."   

 אסתטיקה 
שמאל|ממוזער| מדרגות הזהב, 1880
ציוריו של אדוארד ברן-ג'ונס היו חלק בלתי נפרד מהתפתחות זרם האסתטיציזם (Aestheticism) משנות ה־60 ועד שנות ה־80 של המאה ה־19. זרם זה גרס כי יש להעריך אמנות בראש ובראשונה כאובייקט של יופי, שמעורר תגובה חושית, ולא בזכות הסיפור או המסר המוסרי המשתמע מהנושא המוצג.

במובנים רבים, גישה זו עמדה בניגוד לאידיאלים של ג'ון רסקין ושל הפרה־רפאליטים הראשונים, שראו באמנות כלי לביטוי ערכים מוסריים, דתיים וחברתיים. 

 שנים אחרונות 
ברן-ג'ונס נבחר כעמית באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1885, ובשנה שלאחר מכן הציג בה לראשונה ובאופן חריג, את יצירתו מצולות הים - ציור המתאר בת ים הלוקחת עמה למעמקים צעיר שטבע מבלי שהתכוונה לכך, בסערת אהבתה.

היצירה הזו מוסיפה לקסם המהפנט האופייני לעבודותיו של ברן-ג'ונס ממד של אירוניה טרגית, ומשלבת רעיון עמוק עם ביצוע מרהיב, מה שמקנה לה מעמד ייחודי בתוך מכלול יצירתו.

בשנת 1893 התפטר רשמית מחברותו באקדמיה.

אחת מיצירות סיפור פרסאוס הוצגה בשנת 1887, ושתי נוספות בשנת 1888, יחד עם The Brazen Tower ("המגדל הארד"), שהושפעה מאותו מיתוס.

בשנת 1890 הוצגה לבדה הסדרה השנייה של The Legend of Briar Rose ("אגדת ורד הבר"), וזכתה לשבח רב. בשנת 1891 הוצג ציור האקוורל הענק The Star of Bethlehem ("כוכב בית לחם"), שנוצר עבור מועצת העיר בירמינגהם.

מחלה ממושכת בלמה לפרק זמן את פעילותו האמנותית של ברן-ג'ונס, וכאשר חזר ליצור, עסק בעיקר בפרויקטים דקורטיביים. בחורף של 1892–1893 נערכה תערוכה מקיפה מיצירתו בגלריית ניו גאלרי. לתקופה זו משתייכים גם דיוקנאותיו המעטים יחסית.

בשנת 1894 הוענק לו תואר ברונט. בריאותו, שידעה כבר אז קשיים, שוב התדרדרה, והפריעה להתקדמות עבודתו הגדולה Arthur in Avalon ("ארתור באבלון"). מותו של ויליאם מוריס בשנת 1896 השפיע עליו קשות, ומצבו הבריאותי הלך והחמיר. בשנת 1898 לקה בשפעת, ואף על פי שנראה כי החלים, חלה לפתע שוב ונפטר ב־17 ביוני 1898.

טקס האזכרה נערך שישה ימים לאחר מכן במנזר וסטמינסטר, ואפרו נטמן בבית העלמין של כנסיית סנט מרגרט ברוטינגדין – עיירת נופש שהייתה אהובה עליו בקיצים עם משפחתו.

בחורף שלאחר מותו נערכה בגלריית ניו גאלרי תערוכה נוספת מיצירותיו, ובמועדון האמנויות היפות בברלינגטון נערכה תערוכה של רישומיו.

 אותות כבוד 
ימין|ממוזער|260x260 פיקסלים| השינה האחרונה של ארתור באבלון מאת ברן-ג'ונס (1881–1898), במוזיאון לאמנות של פונסה, פונסה, פוארטו ריקו.

בשנת 1881 קיבל אדוארד ברן-ג'ונס תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד, ובשנת 1882 מונה לעמית כבוד של האוניברסיטה. בשנת 1885 נבחר לנשיא אגודת האמנים של ברמינגהם (Birmingham Society of Artists). בערך באותה תקופה החל להוסיף מקף לשם משפחתו, כפי שכתב מאוחר יותר, רק כדי להימנע מ"כליה" בין שפע האנשים בשם ג'ונס.

בנובמבר 1893 פנו אליו כדי לבדוק אם יסכים לקבל תואר ברונט, על פי המלצתו של ראש הממשלה היוצא ויליאם יוארט גלדסטון. בפברואר שלאחר מכן שינה את שמו רשמית ל-Burne-Jones. הוא הוכתר רשמית כברונט של רוטינגדין (במחוז סאסקס) ושל הגריינג' (בפולהאם, לונדון) ב-3 במאי 1894.

למרות זאת, קיבל את התואר בחוסר נוחות. חברו ויליאם מוריס, סוציאליסט מושבע, הביע סלידה מהמהלך, ואשתו ג'ורג'יאנה, אף היא בעלת השקפת עולם סוציאליסטית, זלזלה בו. רק בנם, פיליפ, שנהג להתרועע עם חוג הנסיך מוויילס ועתיד היה לרשת את התואר, הביע עניין אמיתי בו.

בשנת 1897 נבחר ברן-ג'ונס לחבר באקדמיה המלכותית למדעים, ספרות ואמנויות של בלגיה.

לאחר מותו, וביוזמת נסיך ויילס, נערך לכבודו טקס אזכרה במנזר וסטמינסטר — הפעם הראשונה בה זכה אמן לכבוד כזה.

 השפעה 
שמאל|ממוזער| לוחית כחולה, בנטס היל, ברמינגהם
לברן-ג'ונס הייתה השפעה ניכרת על הציור הצרפתי. הוא היה בעל השפעה בקרב ציירים סימבוליסטים צרפתים, החל משנת 1889. עבודתו עוררה את השירה של אלג'רנון צ'ארלס סווינבורן - "שירים ובלדות" מאת סווינבורן משנת 1866 מוקדש לבורן-ג'ונס.

שלושה מעוזריו בסטודיו – ג'ון מליויש סטרודוויק, תומאס מ. רוק וצ'ארלס פיירפקס מארי - המשיכו לקריירות ציור מצליחות. מארי הפך בהמשך גם לאספן חשוב ולסוחר אמנות מוערך. בין השנים 1903–1907 מכר מארי למוזיאון ואולם האמנות של ברמינגהם מספר רב של יצירות מאת ברן-ג'ונס והפרה־רפאליטים, במחירים שעמדו הרבה מתחת לשוויין בשוק.

כיום מחזיק מוזיאון ואולם האמנות של ברמינגהם באוסף הגדול ביותר בעולם של יצירות אדוארד ברן-ג'ונס, ובכלל זה האקוורל הענק The Star of Bethlehem ("כוכב בית לחם"), שהוזמן במיוחד עבור המוסד בשנת 1897. יש הסבורים שציורים אלה השפיעו על ג'.ר.ר. טולקין בצעירותו, כאשר גדל בברמינגהם.

ברן-ג'ונס השפיע גם על קבוצת האמנים של ברמינגהם (The Birmingham Group), החל משנות ה־90 של המאה ה־19 ואילך.

 הזנחה וגילוי מחדש 
ב־16 ביוני 1933 חנך ראש הממשלה סטנלי בולדווין, אחיינו של אדוארד ברן-ג'ונס, את תערוכת המאה ליצירתו בגלריית טייט בלונדון, שכללה רישומים וציורים של האמן.

בנאום הפתיחה של התערוכה הביע בולדווין את מה שבעיניו ייצגה אמנותו של ברן-ג'ונס:

אולם למעשה, זמן רב לפני 1933 כבר ירדה קרנו של אדוארד ברן-ג'ונס בעולם האמנות. רבים החלו להעדיף את הזרמים המרכזיים של האמנות המודרנית, וברן-ג'ונס נחשב מיושן. התערוכה לציון מאה שנה להולדתו, שהתקיימה בטייט גלרי, הייתה אירוע עגום ודל מבקרים.

רק באמצע שנות ה־70 החלה הערכה מחודשת של יצירתו, ובעקבותיה חזרה ההכרה בו כאמן חשוב. נקודת מפנה הייתה פרסום המונוגרפיה והניתוח המחודש "ברן ג'ונס" מאת מרטין הריסון וביל ווטרס בשנת 1973.

בשנת 1975 פרסמה הסופרת פנלופי פיצג'רלד את הביוגרפיה הראשונה שלה, שהוקדשה לברן-ג'ונס. תערוכה חשובה נוספת נערכה בשנת 1989 במרכז האמנויות ברביקן בלונדון, ופורסמה גם כספר מאת ג'ון כריסטיאן בשם The Last Romantics. תערוכה נוספת, שהתקיימה בגלריה טייט בשנת 1997, בחנה את הקשרים בין האסתטיציזם הבריטי לסימבוליזם - והציבה מחדש את ברן-ג'ונס בלב המפגש שבין שני הזרמים.

תערוכת מאה שנה שנייה, מפוארת בהרבה - הפעם לציון 100 שנה למותו של אדוארד ברן-ג'ונס - נערכה בשנת 1998 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. לאחר מכן נדדה התערוכה למוזיאון ואולם האמנות של ברמינגהם ולמוזיאון ד'אורסה בפריז.

פיונה מקארתי, בסקירה על מורשתו של אדוארד ברן-ג'ונס, מציינת כי הוא היה "צייר שבעודו מגלם באופן מובהק את התקופה הוויקטוריאנית, מוביל אותנו קדימה אל עבר האינטרוספקציה הפסיכולוגית והמינית של ראשית המאה העשרים".

 גלריה 

 לקריאה נוספת 







קישורים חיצוניים




 הערות שוליים 

קטגוריה:אנשי עסקים אנגלים
קטגוריה:ציירים אנגלים
קטגוריה:מעצבים בריטים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אוקספורד
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:אנגלים שנולדו ב-1833
קטגוריה:אנגלים שנפטרו ב-1898