אוריגינליזם

אוריגינליזם (באנגלית: Originalism; לעיתים: אוריג'ינליזם) היא משפחה של תאוריות בפילוסופיה של המשפט ובמשפט חוקתי הגורסות כי יש לפרש נורמות משפטיות, ובפרט את החוקה, בהתאם למשמעותן המקורית והקבועה בעת חיבורן או אישורן. התזה המרכזית העומדת בבסיס הגישה היא שהמשמעות של הטקסט המשפטי מתקבעת ברגע החקיקה ואינה משתנה בחלוף הזמן, אלא אם באמצעות הליכי שינוי פורמליים הקבועים בחוק.

גישה זו מזוהה באופן מובהק עם השמרנות המשפטית בארצות הברית ועומדת בניגוד לתפיסות "החוקה החיה"  והפרשנות תכליתית. תפיסות אלו, המקובלות בקרב הזרם הליברלי ובשיטות משפט רבות בעולם, גורסות כי על השופט להתאים את פרשנות החוקה לערכים המשתנים של החברה, לצורכי השעה ולהבנות מוסריות מודרניות. לעומת זאת, האוריגינליזם מבקש להגביל את שיקול הדעת השיפוטי ולהכפיף את השופט למשמעות ההיסטורית של הטקסט, מתוך תפיסה כי שינוי משמעות החוקה על ידי שופטים שלא נבחרו על ידי הציבור פוגע בדמוקרטיה ובשלטון החוק.
ממוזער|372x372 פיקסלים|בתמונה: השופטים תומאס (יושב שני משמאל) גרסיץ' (עומד שני משמאל) ובארט (עומדת ראשונה משמאל)
התפתחות האוריגינליזם ידעה תמורות משמעותיות לאורך השנים. בעוד שבשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 התמקד האוריגינליזם בניסיון פסיכולוגי-היסטורי להתחקות אחר הכוונה המקורית של מחברי החוקה, הרי שהזרם המרכזי באסכולה זו כיום זנח גישה זו לטובת התמקדות במשמעות הציבורית המקורית. לפי הגישה העדכנית, השאלה הפרשנית אינה מה עבר בראשו של המחוקק, אלא כיצד הבין הציבור הסביר את המילים והמונחים החוקתיים בעת כתיבתם.

בין הדמויות הבולטות המזוהות עם גישה זו נמנים שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית אנטונין סקאליה, קלרנס תומאס, ניל גורסץ' ואיימי קוני בארט, וכן משפטנים בכירים באקדמיה האמריקאית. בישראל, הגישה האוריגינליסטית לא קנתה שביתה בזרם המרכזי של הפסיקה, אשר נוטה באופן מובהק לפרשנות תכליתית, אך בשנים האחרונות ניכרת התעניינות גוברת בה באקדמיה ובקרב שופטים המזוהים עם האגף השמרני.

 יסודות תאורטיים 
המחקר האקדמי העוסק באוריגינליזם, המכונה לעיתים "התאוריה האוריגינליסטית החדשה", מבסס את השיטה על שני עקרונות ליבה המבחינים בינה לבין שיטות פרשנות אחרות. עקרונות אלו נועדו לספק מענה לביקורות המוקדמות על השיטה ולבסס אותה כמתודולוגיה משפטית קוהרנטית.

 תזת הקיבעון 
ממוזער|חוקת ארצות הברית
תזה זו היא טענה עובדתית-בלשנית הקובעת כי המשמעות שהטקסט מעביר בעת חקיקתו של כל טקסט, ובכלל זה הטקסט החוקתי, נקבע בנקודת זמן מסוימת ואינו משתנה לאחר מכן. במקרה של חוקה, נקודת הזמן הקובעת היא רגע האשרור של החוקה או של התיקון הרלוונטי לחוקה. ההנחה היא שמילים הן כלים להעברת משמעות הקשורה להקשר שבו הן נכתבו.

כך למשל, אם המילה "Domestic Violence" (אלימות פנימית) המופיעה בפרק הרביעי לחוקת ארצות הברית הייתה מובנת במאה ה-18 כהתייחסות למרידות פוליטיות או מהומות בתוך המדינה, הרי שזו המשמעות המחייבת של הטקסט גם במאה ה-21. העובדה שבשפה המודרנית הביטוי משמש כמעט בלעדית לתיאור אלימות במשפחה אינה משנה את המשמעות החוקתית של הסעיף. לפי תזת הקיבעון, שינוי המשמעות הלשונית של מילים לאורך זמן אינו גורר שינוי במשמעות המשפטית של הטקסט.

 עקרון האילוץ 
בעוד שתזת הקיבעון היא טענה תיאורית (דסקריפטיבית) על טבעה של השפה, עקרון האילוץ הוא טענה נורמטיבית על תפקידו של השופט. עיקרון זה קובע כי המשמעות המקורית של הטקסט (שנקבעה על פי תזת הקיבעון) צריכה להגביל ולאכוף את הפרשנות המשפטית. המשמעות היא שאל לו לשופט לאמץ דוקטרינות משפטיות הסותרות את המשמעות המקורית של החוקה, גם אם התוצאה נראית לו בלתי רצויה מבחינה מוסרית או פוליטית.

ההצדקה לעקרון האילוץ נשענת על תפיסות של לגיטימציה דמוקרטית ושלטון החוק. לפי תפיסה זו, החוקה היא חוק עליון שאושר על ידי העם (הריבון), ולכן לשופטים אין סמכות לשנות את משמעותו ללא הליך דמוקרטי של תיקון החוקה. שינוי המשמעות בדרך של פרשנות שיפוטית נתפס כעקיפה לא לגיטימית של ההליך הדמוקרטי וכפגיעה בעקרון שלטון החוק, הדורש שהחוק יהיה קבוע וידוע מראש.

 ההבחנה בין פרשנות להבנייה 
אחד החידושים המרכזיים של האוריגינליזם החדש הוא ההבחנה החדה בין שתי פעולות שונות המתבצעות על ידי בית המשפט:
 פרשנות: גילוי המשמעות הסמנטית של הטקסט. זוהי פעולה אמפירית-היסטורית שמטרתה לענות על השאלה "מה הטקסט אומר?". בשלב זה, השופט פועל כבלשן וכהיסטוריון המנסה לחשוף עובדה קיימת.
 הבנייה: יישום המשמעות הזו על מקרים קונקרטיים וניסוח כללים משפטיים (דוקטרינות) במקרים שבהם הטקסט עמום או שאינו מספק תשובה חד-משמעית. שלב זה נדרש כאשר המשמעות המקורית "נגמרת".

לדוגמה, החוקה האמריקאית קובעת כי הנשיא חייב להיות בן 35 לפחות. במקרה זה, הפרשנות ממצה את הדיון ואין צורך בהבנייה. לעומת זאת, האיסור על "חיפושים בלתי סבירים" מחייב הבנייה כדי להכריע האם חיפוש בטלפון סלולרי או שימוש בטכנולוגיית מעקב תרמית נחשבים "בלתי סבירים". האוריגינליזם דורש שההבנייה תהיה כפופה לפרשנות המקורית ותהיה תואמת לרוחה, אך מכיר בכך שלעיתים נדרש שיקול דעת שיפוטי ביישום העקרונות הישנים על המציאות החדשה.

 היסטוריה והתפתחות 
שורשיו של האוריגינליזם נטועים עמוק במסורת המשפטית האנגלו-אמריקאית. כבר בראשית ימיה של ארצות הברית, דמויות מפתח כמו ג'יימס מדיסון (שכונה "אבי החוקה"James Madison as Father of the Constitution) ושופט העליון ג'וזף סטורי הדגישו את חשיבות ההיצמדות לכוונתם של מאשררי החוקה ככלי לביאור משמעותה. גישה זו נתפסה כברירת המחדל הפרשנית במשך המאה ה-19, גם אם לא כונתה בשם "אוריגינליזם". עם זאת, כאסכולה מובחנת, תאורטית ומעשית, האוריגינליזם המודרני צמח במחצית השנייה של המאה ה-20 כתגובת נגד לשינויים במשפט החוקתי האמריקאי.

 התגובה לבית המשפט בתקופת וורן 
ממוזער|259x259px|הנשיא ארל וורן|ימין
נקודת המפנה המשמעותית התרחשה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, תחת הנהגתו של נשיא בית המשפט העליון ארל וורן (ולאחר מכן תחת ממשיכו וורן ברגר). בתקופה זו, בית המשפט העליון נקט בגישה של אקטיביזם שיפוטי נרחב וקידם שינויים חברתיים מרחיקי לכת תוך התמקדות בזכויות האזרח. בפסקי דין תקדימיים, כגון פסק דין בראון נגד מועצת החינוך (שביטל את ההפרדה הגזעית בבתי הספר) ופסק דין מירנדה נגד אריזונה (שקיבע והגן על זכויות החשודים בחקירה משטרתית), בית המשפט הרחיב את זכויות הפרט הרבה מעבר למה שהיה מקובל עד אז בפרשנות החוקתית המסורתית.

שיאה של מגמה זו הגיע בפסק דין רו נגד וייד בשנת 1973, שבו קבע בית המשפט כי החוקה מגנה על זכותה של אישה לבצע הפלה, וזאת אף על פי שהמילים "הפלה" או "פרטיות" אינן מופיעות בטקסט החוקה. משפטנים שמרנים ראו בפסיקות אלו "חקיקה שיפוטית גסה" ו"עיוות של המסמך החוקתי". הטענה המרכזית הייתה שהשופטים כופים את ערכיהם הליברליים האישיים על הציבור האמריקאי במסווה של פרשנות משפטית, ובכך עוקפים את ההליך הדמוקרטי התקין.

בתגובה למגמה זו, החלו משפטנים בולטים כמו רוברט בורק וראול ברגר  לנסח תאוריה נגדית שתגביל את שיקול הדעת השיפוטי ותעגן אותו בבסיס אובייקטיבי והיסטורי. ספרו של ברגר, "ממשל על ידי שופטים" (Government by Judiciary), שפורסם ב-1977, היווה כתב אישום חריף נגד פסיקת בית המשפט העליון וקרא לחזרה ל"כוונה המקורית" של מנסחי התיקון ה-14 לחוקה.

 מכוונה למשמעות 
ממוזער|רנדי בארנט|229x229pxבשנות ה-80, האוריגינליזם המוקדם ("הישן"), שהתמקד בחיפוש אחר הכוונה הסובייקטיבית של המחוקקים (Original Intent), ספג ביקורת אקדמית קטלנית. המבקרים, ובראשם פרופ' פול ברסט במאמרו "החיפוש המוטעה אחר ההבנה המקורית", הצביעו על כשלים לוגיים ומעשיים בשיטה זו. הם טענו כי לא ניתן לזהות "כוונה קולקטיבית" של גוף מחוקק המורכב מאנשים רבים בעלי דעות שונות, וכי המנסחים עצמם לא התכוונו שכוונותיהם הנסתרות יחייבו את הדורות הבאים. בנוסף, נטען כי היסטוריה היא תחום מורכב הנתון לפרשנויות, ושופטים אינם מוכשרים לשמש כהיסטוריונים.

כתגובה לביקורת זו, התרחש בשנות ה-80 וה-90 שינוי פרדיגמטי בתוך התנועה האוריגינליסטית, בהובלת השופט אנטונין סקאליה והמשפטנים רנדי בארנט  וקית' ויטינגטון. זרם זה, המכונה "האוריגינליזם החדש", זנח את הניסיון הפסיכולוגי להתחקות אחר כוונות המחוקקים לטובת התמקדות בטקסטואליזם  ובמשמעות הציבורית. הטענה החדשה גרסה כי החוק הוא הטקסט הכתוב והמאושר, ולא המחשבות שעברו בראשם של האנשים שכתבו אותו. לפיכך, המשימה הפרשנית היא לקבוע כיצד הבין "הקורא הסביר" בן התקופה את המילים הכתובות בחוקה, בהתבסס על השימוש הלשוני המקובל, מילונים, עיתונים ומסמכים משפטיים מאותה עת.

שינוי זה, שהוצג בין היתר בנאומו של סקאליה בשנת 1986 ובספרו "עניין של פרשנות", הפך את האוריגינליזם לשיטה אובייקטיבית יותר, הניתנת לאימות אמפירי, והוא מהווה כיום את הזרם השליט בקרב משפטנים שמרנים בארצות הברית.

 זרמים באוריגינליזם 
אף על פי שהאוריגינליזם נתפס לעיתים בציבור הרחב כבלוק אידאולוגי אחיד, בפועל מדובר במשפחה מגוונת של תאוריות משפטיות. הזרמים השונים חלוקים ביניהם בשאלות יסוד כגון: מהו בדיוק האובייקט שאת משמעותו המקורית אנו מחפשים? (כוונה, משמעות לשונית, או שיטות פרשנות), ומהו היקף שיקול הדעת שנותר לשופט.

 הכוונה המקורית 
זרם זה מייצג את הגלגול המוקדם של האוריגינליזם המודרני, אשר פרח בעיקר בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. לפי גישה זו, המשימה המרכזית של הפרשן החוקתי היא להתחקות אחר הכוונה הסובייקטיבית של האנשים שחיברו את החוקה או של אלו שאשררו אותה בוועידות המדינתיות. השאלה המנחה היא: "מה הם רצו להשיג בסעיף זה?". הרעיון בבסיס הגישה הוא שהסמכות של החוקה נובעת מהרצון הדמוקרטי של המחוקק, ולכן יש לכבד את רצונו הקונקרטי. עם זאת, גישה זו איבדה מכוחה והפכה למיעוט בקרב אוריגינליסטים עכשוויים, בעיקר בשל הקושי המעשי והתאורטי לזהות "כוונה קבוצתית" אחידה של גוף המורכב ממאות אנשים בעלי אינטרסים מנוגדים.

 המשמעות הציבורית 
זהו הזרם הדומיננטי והמשפיע ביותר כיום, המזוהה עם דמויות כמו השופט אנטונין סקאליה והמשפטנים רנדי בארנט וקית' ויטינגטון. זרם זה דוחה את החיפוש הפסיכולוגי אחר כוונות נסתרות ומתמקד בטקסט עצמו כאובייקט הפרשנות. לפי גישה זו, החוקה היא מסמך ציבורי המיועד לעם, ולכן משמעותה המחייבת היא המשמעות שהייתה למילים בפי "הקורא הסביר" או הציבור המשכיל בזמן אימוץ החוקה. המעבר ל"משמעות ציבורית" הפך את האוריגינליזם למתודולוגיה אובייקטיבית יותר, הניתנת לאימות אמפירי באמצעות בדיקה של מילונים היסטוריים, עיתונות בת התקופה ושימוש לשוני רווח במאה ה-18.

 שיטות פרשנות 
ממוזער|234x234px|ג'ון מקגיניס
זרם ייחודי זה, שפותח על ידי המשפטנים ג'ון מקגיניס ומייקל רפפורט, גורס כי החוקה אינה סתם טקסט בשפה מדוברת, אלא מסמך משפטי טכני. לכן, כדי להבין את משמעותו האמיתית, אין להסתפק רק במשמעות המילונית של המילים, אלא יש ליישם את החוקה תוך שימוש בכללי הפרשנות המשפטיים שהיו נהוגים ומקובלים על עורכי דין ושופטים בזמן שנכתבה. לשיטתם, "המשמעות המקורית" כוללת בתוכה גם את ה"הוראות למשתמש" – הכללים הטכניים של המשפט המקובל ששימשו לקריאת מסמכים משפטיים באותה עת.ממוזער|170x170px|ג'ק בולקין|ימין
 אוריגינליזם חי 
גישה זו, שפותחה על ידי פרופ' ג'ק בולקין מאוניברסיטת ייל, מנסה לגשר על התהום הפעורה בין האוריגינליזם לבין תומכי "החוקה החיה". בולקין, המזוהה פוליטית עם השמאל הליברלי, טוען כי הוא אוריגינליסט משום שהוא מחויב לטקסט המקורי. אולם, לטענתו, הטקסט המקורי של החוקה נכתב במכוון באמצעות עקרונות רחבים ומופשטים (כגון "הגנה שווה" או "חופש הדיבור") ולא ככללים נוקשים. מטרתם של המנסחים הייתה להעניק לדורות הבאים את החופש לצקת תוכן קונקרטי ועדכני לתוך אותם עקרונות שלד (במסגרת תהליך ה"הבנייה"). כך, לשיטתו, ניתן להיות נאמן למשמעות המקורית של הטקסט, ובו זמנית להגיע לתוצאות ליברליות ופרוגרסיביות, כמו הכרה חוקתית בנישואים חד-מיניים או בזכות להפלה.

 ביקורת 
האוריגינליזם עורר התנגדות עזה וממושכת מצד אקדמאים, שופטים ופילוסופים של המשפט. הביקורות המרכזיות מתמקדות הן בקושי המעשי ליישם את השיטה והן בתוצאותיה המוסריות:
 בעיית "היד המתה" 
זוהי אולי הביקורת המוסרית הנוקבת ביותר. המבקרים שואלים: מדוע שחברה מודרנית, דמוקרטית ומתקדמת תהיה כבולה לדעותיהם הקדומות ולתפיסות העולם של גברים לבנים, שחלקם היו בעלי עבדים, ושחיו לפני יותר ממאתיים שנה? הטענה היא שחוקה צריכה לשרת את החיים, לא את המתים, ולהתפתח בהתאם לצרכים ולערכים של ההווה.

אחד המתנגדים הבולטים לגישה האוריגינליסטית, אשר ביטא בחדות את ההתנגדות לכבילת ההווה לעבר, הוא שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ויליאם ברנן. בנאום שנשא בשנת 1985 באוניברסיטת ג'ורג'טאון, תקף ברנן את היומרה האוריגינליסטית להתחקות אחר כוונת המנסחים וכינה אותה "יהירות במסווה של ענווה". לשיטתו, הניסיון לגזור תשובות לבעיות מודרניות מתוך עולמם של המנסחים הוא בלתי אפשרי, והחוקה חייבת להתפרש על ידי שופטים "כאמריקאים של המאה העשרים", תוך התאמה לשינויים החברתיים ולהבנה המתפתחת של כבוד האדם, ולא מתוך כפיפות עיוורת לעולם שחלף.מתוך נאום שנשא השופט ברנן באוניברסיטת ג'ורג'טאון ב-12 באוקטובר 1985

ביקורת זו הועלתה גם בהקשר של פסקי דין מכוננים כגון פסק דין רו נגד וייד (1973), שהכיר בזכות חוקתית להפלה, ולורנס נגד טקסס (2003), שפסל חוקים האוסרים יחסי מין הומוסקסואליים. בשני המקרים, לא ניתן היה לבסס את הפסיקה על "כוונה מקורית" או "משמעות ציבורית מקורית" מובהקת, שכן ערכים אלו לא היו מקובלים בעת אישור החוקה או התיקונים הרלוונטיים. הוגים ליברליים, דוגמת רונלד דבורקין, טענו כי במקרים כאלה, על השופט לפרש את העקרונות הרחבים של החוקה (כגון חירות או שוויון) באופן המיטבי מבחינה מוסרית, ולא להגביל את עצמו לכוונות היסטוריות צרות.

 הקושי האפיסטמולוגי 

היסטוריונים טוענים כי שופטים חסרים את ההכשרה והכלים לבצע מחקר היסטורי מורכב. ההיסטוריה היא לעיתים קרובות עמומה, סותרת ורבת-פנים. הניסיון של שופטים "לשלוף" תשובה משפטית חד-משמעית ממקורות היסטוריים מוביל למה שמכונה בחירה סלקטיבית קרי שימוש סלקטיבי ומגמתי במקורות התומכים בתוצאה שהשופט חפץ בה מלכתחילה.

יתרה מכך, חוקרים כדוגמת ג'ק רקוב ופול ברסט מצביעים על הכשל הלוגי בניסיון לאתר "כוונה" או "משמעות" אחידה לגוף קולקטיבי המורכב ממאות משתתפים, אשר החזיקו בדעות מנוגדות בעת אישור החוקה. גם המעבר לחיפוש אחר "משמעות ציבורית" ספג ביקורת מצד היסטוריונים כמו סול קורנל, הטוענים כי הוא מייצר "תיאור רזה" (Thin Description) המסתמך על מילונים ומתעלם מההקשר התרבותי והלשוני המגוון של התקופה, שבה מונחים זהים שימשו במשמעויות שונות בקרב קהילות שונות.

 אי-התאמה לשינויים טכנולוגיים 
האבות המייסדים לא יכלו לדמיין טכנולוגיות כמו האינטרנט, האזנות סתר אלקטרוניות, מעקב לוויני או נשק אוטומטי מודרני. יישום דווקני של המשמעות המקורית על סוגיות אלו עלול להוביל לתוצאות אבסורדיות ולהותיר את האזרחים ללא הגנה אפקטיבית על זכויותיהם.

 אוריגינליזם בישראל 
ממוזער|הנשיא אהרן ברק|ימין|266x266 פיקסלים
בישראל, הגישה האוריגינליסטית מעולם לא התקבלה כשיטה השלטת. תחת זאת, שלטה בכיפה הפרשנות התכליתית במסגרת ההפיכה החוקתית, שפותחה ונוזמה על ידי נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק. לפי גישה זו, בעוד שלכוונת המחוקק ההיסטורי ("התכלית הסובייקטיבית") יש משקל, היא אינה הגורם המכריע בפרשנות חוקתית. הבכורה ניתנת ל"תכלית האובייקטיבית" ערכי היסוד של השיטה המשפטית והצרכים המשתנים של החברה בהווה.

את גישתו זו ביסס ברק בפסק דין בנק המזרחי (1995), הנחשב לפסק הדין הראשון במהפכה החוקתית בישראל בו בין היתר כתב:

בנוסף ברק גם הדגיש כי:

ממוזער|השופט אליקים רובינשטיין, ממבקרי השיטה|271x271 פיקסלים

עם זאת, בשנים האחרונות, עם עליית השיח על שמרנות משפטית ומינויים של שופטים המזוהים עם גישה זו לבית המשפט העליון (כגון נעם סולברג, אלכס שטיין ודוד מינץ), ניכרת חזרה מסוימת לשיקולים אוריגינליסטיים.

בשיח המשפטי בישראל, האוריגינליזם נדחה לרוב בטענה שלא ניתן להתחקות אחר "כוונת המחוקק" ההיסטורית או להחילה על מציאות טכנולוגית משתנה. במאמרו "אוריג'ינליזם אינו מה שחשבתם", טוען עו"ד אוריאל חרל"פ כי ביקורת זו (המושמעת בין היתר על ידי שופטים כגון סלים ג'ובראן ואליקים רובינשטיין) מחמיצה את מהותו של האוריגינליזם העכשווי ("הטקסטואלי"), המתמקד במשמעות הלשונית ולא בכוונה הפסיכולוגית.

חרל"פ מבחין בין "משמעות" (שנותרת קבועה) ל"תחולה" (שיכולה להשתנות); כך למשל, איסור חוקי על הימורים חל גם על האינטרנט מתוקף המשמעות הלשונית הרחבה, ללא צורך בשימוש בפרשנות תכליתית יצירתית. בנוסף, הוא דוחה את ביקורת "היד המתה" בטענה שהציות המודרני הוא לטקסט החוק כחלק מעקרון שלטון החוק, ולא מתוך כפיפות לרצונם של מחוקקים שמתו. לשיטתו, השליטה הבלעדית של שיטת ברק בשיח הישראלי יצרה קיפאון מחשבתי, ויש לאמץ את הגישה הטקסטואלית כאלטרנטיבה לגיטימית.

ניצנים של גישה זו ניתן למצוא בפסיקותיו של השופט נעם סולברג. דוגמה בולטת היא דעת המיעוט שלו בפרשת "חוק ההסדרה", שם הוא בחן את כוונת המחוקק המקורי כדי לפרש את היקף ההגנה על הקניין בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. סולברג טען כי הפרשנות המרחיבה שניתנה לזכות הקניין בפסיקה המאוחרת חורגת ממה שהתכוון אליו הכנסת המכוננת, ולכן יש לנקוט בגישה מרוסנת יותר בביקורת השיפוטית על חקיקה ראשית.

 ראו גם 
 פילוסופיה של המשפט
 משפט חוקתי
 חוקת ארצות הברית

 לקריאה נוספת 
 בעברית:
 אהרן ברק, פרשנות במשפט כרך ראשון: תורת הפרשנות הכללית, הוצאת נבו, 1994
 אנטונין סקאליה, בשם החוק: על בית המשפט, החוקה ושלטון החוק, הוצאת סלע מאיר, 2022
 באנגלית:





 קישורים חיצוניים 







 הערות שוליים 

קטגוריה:פילוסופיה של המשפט
קטגוריה:משפט חוקתי
קטגוריה:ארצות הברית: חוק ומשפט