דיוקן עצמי עם סצנת קסם

דיוקן עצמי עם סצנת קסם (בהולנדית: Zelfportret met magische scène, באנגלית: Self-Portrait with Magic Scene) הוא ציור שמן על בד מאת האמן ההולנדי פיטר ואן לאר, שנוצר ככל הנראה ברומא בשנים 1635–1637. הציור מתאר את ואן לאר בדמות קוסם ברגע של אימה לנוכח הופעתו של השטן, ומשלב סמלים אזוטריים, מוטיבים של מאגיה, רמיזות אלכימיות ורבדים אישיים. ואן לאר חתם את שמו על גיליון מוזיקה בתחתית התמונה, והיצירה שמורה כיום באוסף ליידן בניו יורק.

תיאור היצירה
הציור מציג את פיטר ואן לאר מגיב בבהלה ניכרת לנוכח טפרי השטן שנשלחים לעברו. הדמות לבושה בגלימה וכובע שחורים, המזוהים עם דמות קוסם, וניצבת מאחורי שולחן עמוס בפריטים סמליים: ספרים פתוחים שעליהם רישומים בעלי סממנים אלכימיים, כלי קיבול עם נוזלים בצבע אדום ונחושת, קונוס מנייר שממנו נשפכים גרעינים, נר כבוי במרכז וגולגולת הפוכה המונחת על גחלים לוחשות. עשן דק עולה מהגולגולת, כסימן לרקיחת חומר חשוד. בצד אחד של השולחן נראה כלי זכוכית דמוי גביע, שעליו זוחלים יצורים שחורים – ייתכן שעקרבים. בגיליון התווים שבתחתית הקומפוזיציה מופיעות מילים באיטלקית: “il diavolo no burla” – "השטן איננו מתבדח". תוספת זו, לצד חתימת האמן, מחזקת את המסר של סכנה הקשורה בחדירה לעולם הכוחות האפלים. מכלול הסמלים והחפצים אינו מרמז על משמעות אחת כוללת, אלא יוצר תחושה מטרידה של עיסוק באסור, בהתאם למוסכמות ציוריות של סצנות מאגיה ואלכימיה מהמאה ה־17.

זיהוי הדמות
הדמות המופיעה בדיוקן מזוהה בוודאות כפיטר ואן לאר, על סמך השוואה לדיוקן עצמי שצייר ואן לאר עצמו ושמור בגלריית אופיצי בפירנצה. דיוקן זה, המתוארך לשנים 1632–1633 לערך, כולל תווי פנים דומים: שפם עבות ומתעקל כלפי מעלה, זקן קצר, גבות מקושתות, אף צר ובעל קצה מעוגל, ושיער מרושל הנפרש לצדדים מעל האוזניים. הזיהוי מתחזק בזכות חתימתו של ואן לאר על דף המוזיקה המופיע בקדמת התמונה, ולנוכח אופייה האישִי־וידוּיי של הקומפוזיציה. ההבעה הקיצונית על פניו, הכוללת עיניים פעורות ופה פעור בצעקה אילמת, יוצרת רושם של רגע אישי קיצוני וטעון רגשית.

200px|ממוזער|ימין| "ראש מדוזה", קרוואג'ו. יצירה עגולה שצוירה על מגן עץ, ומתוארכת לשנים 1596–1598. היא שמורה כיום בגלריית אופיצי בפירנצה.
השפעות סגנוניות ותרבותיות
היצירה של ואן לאר מצטרפת למסורת עשירה של תיאור רגשות קיצוניים באמנות הרומית של המאה ה־17, ומושפעת במיוחד מהשפעתו של קאראווג'ו. ניתן להשוות את קומפוזיציית ההבעה והדרמה לציורים כמו "נער הננשך על ידי לטאה", "ראש מדוזה", "יהודית והולופרנס" ו"דוד עם ראשו של גוליית", כולם ציורים שבהם הרגש מוקצן באמצעות אור וצל ניגודיים. השפעה ישירה ניכרת גם בפסלו של ג'ובאני לורנצו ברניני "הנפש הארורה" (1619), שבו תווי פניו של הפסל שימשו בסיס לפסל של נשמה מיוסרת בדרכה לגיהנום. במקביל, השפעות נוספות באות לידי ביטוי ביצירותיהם של אנג’לו קרוסלי ופייטרו פאוליני, שתיארו דמויות של קוסמים ונקרומנסרים ברגעי פחד, מוקפות בגולגולות, ספרים פתוחים, שרטוטים מאגיים ונרות. במרבית יצירותיהם, כמו גם ביצירה של ואן לאר, מופיעות ציפורניים מרחפות המאיימות על הדמות המרכזית, כשהגולגולת על הגחלים מהווה סמל מובהק למוות ולאסור. ואן לאר עיצב את הציור בטכניקת קיארוסקורו חדה, והעצים את תחושת המיידיות דרך סידור כאוטי של פריטים וסמלים מרובי־משמעויות.

250px|ממוזער|שמאל|המכשפה, אנג'לו קרוסלי
הקומפוזיציה של הציור שואבת השראה ברורה מיצירות מוקדמות יותר של אנג'לו קרוסלי ופייטרו פאוליני, שתיארו סצנות מאגיות בתקופת פעילותם ברומא. בציורו של קרוסלי "המכשפה" (Negromante) משנת 1625 נראית דמות נשית נרתעת בבהלה מציפורניים גרמיות הפולשות לתמונה – אלמנט זהה לזה שבחר ואן לאר ליישם בדיוקן העצמי. בפינה הקדמית מופיעה גולגולת על גחלים בוערות, וספר פתוח המכיל שרטוטים מאגיים, כולל נר נעוץ בתוך דיאגרמה גאומטרית שמזכירה מבוך. פאוליני יצר גרסה גברית לאותו נושא, ובה נראית הדמות הנחרדת צועקת כשציפורניים דומות מגיחות מהצד הנגדי. כל אחת מן היצירות כוללת סמלים חוזרים – גולגולת לוהטת, ספר פתוח, הופעה מפתיעה – שהפכו למוטיב חזותי מובהק של ז'אנר הכישוף. ואן לאר אימץ את הרכיבים הללו ושילבם ברמה גבוהה של תחכום קומפוזיטיבי, תוך שימוש דרמטי במיוחד בקיארוסקורו, דבר שהעצים את תחושת הדחיפות, ההבעה הרגשית והסכנה הממשמשת ובאה.

הקשרים ביוגרפיים ואישיים
פיטר ואן לאר היה ידוע ברומא בכינוי Il Bamboccio - "התינוק הגדול", כינוי שהתייחס למבנה גופו החריג: גיבנת בגבו ופלג גוף תחתון גדול באופן לא פרופורציונלי. מראהו החריג עורר תגובות חברתיות, וייתכן שתרם לעניין שהביע באופל, במאגיה ובייצוגי רדיפה. בתקופה זו היה מקובל לייחס עיוותים גופניים לחשיפה לכוחות כישוף - תיאוריה שאומצה גם על ידי מוסדות האינקוויזיציה. לפי אחת הפרשנויות, הציור משמש כקריקטורה עצמית של "סטודנט־קוסם" שהכישוף יצא מכלל שליטה בידיו, ואינו אלא אזהרה כי "ספרים הם דברים מסוכנים". הביטוי “Books are dangerous things” ממחיש את המסר שהציור מבקש להעביר – חדירה לידע אסור טומנת בחובה סכנות לא רק רוחניות אלא גם קיומיות.

200px|ממוזער|ימין|הבנטפוייכלס בטברנה רומית
קבוצת הבֶּנְטְפוּיְכֶלְס
פיטר ואן לאר היה חבר פעיל בקבוצת הבנטפוייכלס  - אגודה חתרנית של ציירים הולנדים ופלמים שפעלה ברומא ונודעה בפעילויות ראוותניות ועמדה לוחמנית כלפי האקדמיה הרומית הרשמית. ואן לאר תיעד את חברי הקבוצה בציור המתאר טברנה רומית סביב 1630, ובו מופיעים חברי הקבוצה שותים, מעשנים ומשחקים, לצד קיר אחורי המכוסה גרפיטי. בין השרטוטים נראים שלד מחזיק שעון חול, ודמות שטנית מכונפת עם רגלי סאטיר ויד דמוית טופר - דימוי זהה בצורתו לדמות המפלצתית שמופיעה ב"דיוקן עצמי עם סצנת קסם". אלמנטים אלה יוצרים קשר ישיר בין חוויותיו של ואן לאר בחיי הקבוצה לבין עולמו הפנימי המובע ביצירה. אחיו של ואן לאר, רולאנד ואן לאר, צייר תמונה מוקדמת מ־1626 ובה מופיע גיליון מוזיקה שעליו חתם - בדיוק כפי שפיטר חתם על גיליון בתמונתו שלו. קשרים אלה מדגישים את המעבר בין תיעוד קבוצתי לביטוי פסיכולוגי אישי של סכנה ואימה.

תולדות הבעלות והתצוגה
היצירה הייתה שייכת לנסיך דרגונטי־טורה מאקוויליה עד שנת 1972, ולאחר מכן נרכשה על ידי גלריית ריצ'רד ל. פייג'ן בניו יורק. בשנת 2005 עברה לבעלות אוסף ליידן. במהלך השנים הוצגה היצירה במגוון רחב של תערוכות חשובות, ובהן: מוזיאון אוניברסיטת פרינסטון (1987), מוזיאון וולראף־ריכרץ בקלן והמוזיאון המרכזי באוטרכט (1991–1992), מוזיאון הפטי פאלה בפריז (2015), מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק (2006–2016), הלובר (2017), המוזיאון הלאומי של סין בבייג'ינג (2017), מוזיאון פושקין במוסקבה (2018), מוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג (2018–2019), ולובר אבו דאבי (2019). התמונה שולבה בתערוכות שעסקו בנושאים של דיוקן עצמי, מוזיקה, כישוף ואלכימיה, ונכללה גם בסיורי תערוכות רחבי היקף של אוסף ליידן ברחבי העולם.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:דיוקנאות עצמיים
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:ציורים באוסף ליידן
קטגוריה:השטן באמנות