המשבר הפוליטי בפולין (1968)

במרץ 1968 התרחשה בפולין סדרת מחאות נרחבות מצד סטודנטים, אינטלקטואלים וקבוצות נוספות, אשר הופנו נגד שלטונה של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית (PZPR) ברפובליקה העממית הפולנית. המשבר הוביל לדיכוי נרחב של שביתות סטודנטים על ידי כוחות שירות הביטחון, בכלל מוסדות ההשכלה הגבוהה במדינה, ולפגיעה מתמשכת בפעילותה של התנועה הדיסידנטית הפולנית.

אחד ההיבטים המרכזיים של המשבר היה גל אנטישמי חריף, שהוצג בתעמולה הרשמית כקמפיין "אנטי-ציוני". הקמפיין נוהל בידי שר הפנים הגנרל מייצ'יסלאב מוצ'אר, בתמיכתו של המזכיר הראשון של המפלגה, ולדיסלב גומולקה.

המחאות בפולין התרחשו במקביל לגלי תסיסה במדינות הגוש המזרחי, ובמיוחד בצ'כוסלובקיה, שם התעורר ב-1968 האביב של פראג – ניסיון לרפורמות ליברליות שנסתיים בפלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה באוגוסט של אותה שנה.

הקמפיין האנטי-ציוני, שהחל ב-1967 בעקבות מלחמת ששת הימים וניתוק הקשרים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל, שימש גם ככלי במאבקי כוח פנימיים בתוך ה-PZPR. אף על פי שממשלת גומולקה נותרה על כנה, הובילו האירועים לטיהורים רחבים בשורות המפלגה, ולגירושם או עזיבתם של אלפי יהודים – רבים מהם פקידים, אנשי ביטחון, אקדמאים וחברי מפלגה שמונו לאחר מלחמת העולם השנייה בידי יוסיף סטלין.

במסגרת מסע תעמולה מתוזמר, הובלו עובדי מפעלים ברחבי פולין להשתתף בעצרות נגד הציונות, תוך שימוש בסיסמאות אנטי-יהודיות. בין השנים 1968–1972 עזבו את פולין לפחות 13,000 יהודים, לאחר שפוטרו ממשרותיהם, הוטרדו, או חוו אפליה ממוסדת על רקע אתני או פוליטי.
 רקע 
בסוף שנות ה-60 התפשטה תסיסה פוליטית וחברתית ברחבי העולם. במערב התבטאה תסיסה זו בעיקר במחאות נגד מלחמת וייטנאם, חלקן אלימות, וכן בגל מחאות סטודנטים ששטף את אירופה במהלך שנת 1968. בגבולות הגוש המזרחי לבשו המחאות אופי שונה, ובאו לידי ביטוי במיוחד בהאביב של פראג, שהחל ב-5 בינואר 1968 בצ'כוסלובקיה כניסיון לערוך רפורמות ליברליות במסגרת שלטון קומוניסטי.

גל המחאות בצ'כוסלובקיה שיקף את שיאה של תנועה דיסידנטית רחבה יותר במדינות מזרח אירופה. על פי הפרשן הפוליטי איוואן קרסטב, בעוד שתנועות המחאה במערב הדגישו ריבונות אישית וחירויות פרט, הרי שבמדינות מזרח אירופה הן התמקדו בדרישה לריבונות לאומית ולרפורמה בשלטון הסוציאליסטי.

בפולין, התסיסה הלכה וגברה כבר מאמצע העשור, על רקע שליטתה הגוברת של המפלגה הקומוניסטית במרחב הציבורי, ובפרט במוסדות ההשכלה הגבוהה, בתחומי הספרות ובקרב אינטלקטואלים. בין אלו שנרדפו על רקע פעילות פוליטית באוניברסיטאות נמנו יאצק קורון, קרול מודז'לבסקי, אדם מיכניק וברברה טורונצ'יק, אשר נעצרו או הושעו ממוסדות אקדמיים ונחשפו לרדיפה מצד השלטונות.

האירועים התרחשו על רקע זיכרון מחאות קודמות: פחות מעשור קודם לכן ידעה פולין גלי תסיסה כגון מחאות פוזנן (1956) ואוקטובר הפולני, שהצביעו על עומק המתח שבין הציבור לשלטון הקומוניסטי.

 תגובת פולין למלחמת ששת הימים 

ממוזער|ולדיסלב גומולקה וליאוניד ברז'נייב בברלין, אפריל 1967

בשנת 1967, על רקע המתיחות הבינלאומית ומחויבותה של הרפובליקה העממית הפולנית ליישר קו עם מדיניות ברית המועצות, חלה החרפה ביחסה של פולין כלפי ישראל. עד לאותה עת נקטה ממשלת פולין גישה מתונה יחסית, אך בעקבות מלחמת ששת הימים החלה הסלמה ביחסיה עם ישראל ונפתח קמפיין ממוסד שכוון כלפי יהודים בפולין, תוך הצגתם כגורם עוין מבפנים.

ב-5 ביוני 1967, עם פרוץ המלחמה, גיבשה הנהגת הפוליטביורו הפולני עמדה התומכת במדינות ערב וגינתה את ישראל. זמן קצר לאחר מכן השתתפו המזכיר הראשון ולדיסלב גומולקה וראש הממשלה יוזף צירנקביץ' בוועידת חירום במוסקבה בהשתתפות מדינות הגוש המזרחי, אשר קראה לתמיכה צבאית וכלכלית במדינות ערב ולהפסקת היחסים הדיפלומטיים עם ישראל. מבין מדינות הגוש, רק רומניה סירבה לנתק את יחסיה עם ישראל.

בפולין החלה מתקפה תקשורתית נרחבת, כולל הפגנות נגד ישראל ותעמולה אנטי-ישראלית במוסדות העבודה והחינוך. ב-19 ביוני נשא גומולקה נאום בקונגרס האיגודים המקצועיים, בו טען כי יהודים פולנים הביעו תמיכה בישראל, וקרא למי שחש שייכות לקבוצה זו לעזוב את פולין. אף שהצהרה זו לא נכללה בפרסום הרשמי של הנאום, היא סימנה את תחילתו של מסע דה-לגיטימציה כלפי יהודים, שהוצג כתנועת "אנטי-ציונות" וזכה לעידוד מצד גורמים בהנהגה הפוליטית, בהם זנון קלישקו ואיגנצי לוגה-סובינסקי.

שר הפנים, הגנרל מיצ'יסלב מוצ'אר, הוביל את הקמפיין, שנתמך גם על ידי בכירים בצבא ובמנגנון הממשלתי. ב-28 ביוני 1967 הועברה לרשויות רשימה של מאות אישומים כ"ציונים", ובשל כך פוטרו כ-150 קצינים ממוצא יהודי, בהם ראש מערך ההגנה האווירית, צ'סלב מנקייביץ'. שר הביטחון מריאן שפיכאלסקי שניסה להתערב לטובתו, ניזוק פוליטית.

במקביל, החלה מגמה של הגבלת פעולתם של ארגונים יהודיים, כולל איסור קבלת תרומות מהג'וינט. ההנהגה הפוליטית תמכה בצעדים אלו, שפגעו בפעילות החברתית והתרבותית של הקהילה היהודית במדינה.

כ-200 חברי מפלגה הודחו מתפקידיהם במהלך שנת 1967, ביניהם לאון קסמן, עורך העיתון הרשמי טריבונה לודו, שזוהה עם מחנה "היהודים" במפלגה ונחשב ליריבו של מוצ'אר.

בהוצאת PWN פוטרו כ-40 עובדים, בשל טענות לנטייה להדגיש את סבל היהודים בתקופת השואה במסגרת עריכת האנציקלופדיה האוניברסלית הגדולה PWN.

לדברי החוקר ולדז'ימייז' רוזנבאום, הנהגת המפלגה ניצלה את המשבר עם ישראל כדי לחזק את מעמדה הפנימי, להחליש גורמים ליברליים ולגייס תמיכה בסקטורים הלאומניים.

ב-19 ביוני 1967 הצהיר גומולקה: "איננו רוצים הקמת גיס חמישי במדינתנו", משפט שהושמט מהגרסה הרשמית של נאומו. הצהרות דומות חזרו בנאומיו בהמשך, ובמיוחד ב-19 במרץ 1968.

ב-27 ביוני 1967 הביע גומולקה ביקורת כלפי רומניה, הזהיר מפני התחמשות גרעינית של ישראל, וטען כי ישנם אזרחים בעלי "שתי נשמות ושתי מולדות". בעקבות כך, החלו רשויות הביטחון לחפש "ציונים נסתרים" בשורות הממשל ולבצע סינון עובדים על בסיס אתני.

 המחאה בוורשה 

ממוזער|ההצגה דז'אדי וביטולה עוררו גל מחאה של סטודנטים ותגובה אלימה מצד השלטון

גל ההפגנות שפרץ במרץ 1968, תחילה בעיר ורשה, היווה שיא של תסיסה חברתית ופוליטית שהתגבשה במהלך שנות ה-60. במהלך תקופה זו הורע המצב הכלכלי, וב-1967 הונהגה עלייה משמעותית במחירי מוצרי יסוד, בעיקר בשר. במקביל, הופצו שמועות על רפורמה מוניטרית קרובה, שגרמה לחשש ציבורי נרחב.

המדיניות הכלכלית, שהתאפיינה בהחמרת הדרישות במקומות העבודה ובקיצוצי שכר, העמיקה את תחושת הקיפאון. בנוסף, הגבלות הצנזורה והיעדר אופק מקצועי הובילו לתסכול גובר בקרב צעירים, במיוחד על רקע התקוות שהתעוררו לאחר אוקטובר הפולני של 1956 והתפוגגו בהמשך תחת שלטון סוציאליזם ממשי.

בסוף ינואר 1968 החליטה הנהגת מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית להסיר מרפרטואר התיאטרון הלאומי בוורשה את המחזה הרומנטי "דז'אדי" מאת אדם מיצקביץ', שבוים על ידי קז'ימייז' דיימק. ביטול ההצגה נומק בכך שהיא כללה מסרים הנתפסים כאנטי-סובייטיים וכבעלי אופי דתי, בניגוד לעמדות השלטון הקומוניסטי. המחזה הוצג 11 פעמים בלבד, והצגת הסיום ב-30 בינואר הסתיימה בהפגנה נגד הביטול ובמעצרים נרחבים של מפגינים. בעקבות זאת פוטר דיימק מתפקידו, הושעה מהמפלגה ועזב את פולין. הוא שב אליה רק בשנת 1973.

באמצע פברואר הגישה הסטודנטית אירנה לסוטה עצומה לפרלמנט הפולני, שכללה כ-3,000 חתימות (ובחלק מהמקורות נמסר על יותר מ-4,200), בדרישה לשים קץ לצנזורה התרבותית ולביטול ההצגה. ב-29 בפברואר התקיימה ישיבה מיוחדת של סניף ורשה באיגוד הסופרים הפולני, שבה השתתפו למעלה מ-400 איש. הדוברים גינו את הפגיעה בחופש הביטוי, וחלקם האשימו את סיעתו של מיצ'יסלב מוצ'אר בקידום קמפיין אנטישמי.

ב-4 במרץ הודיעה הנהלת אוניברסיטת ורשה על סילוקם של הסטודנטים אדם מיכניק והנריק שלייפר, חברי קבוצת "הקומנדוסי", שפעלה באופוזיציה לשלטון. ב-8 במרץ התאספו בין 500 ל-1,000 סטודנטים לקיום הפגנת מחאה בקמפוס, שנדחקה באלימות על ידי כוחות משטרה ו"פעילי עובדים", שהיו ככל הנראה סוכנים מטעם השלטון. בהמשך הצטרפו מוסדות אקדמיים נוספים למחאה, אשר התפשטה בהדרגה לערים נוספות בפולין.

 תנועה בהובלת סטודנטים ואינטלקטואלים 
היסטוריונים מציינים כי גל ההפגנות במרץ 1968, שהונהג על ידי סטודנטים ואינטלקטואלים, הפך במרוצת השנים למיתוס פוליטי וחברתי, חרף מטרותיו המקוריות הצנועות. על פי דריוש גאווין מהאקדמיה הפולנית למדעים, השפעתה של קבוצת "קומנדוסי" – חוג סטודנטיאלי בעל נטייה שמאלית – ניכרה לאורך זמן בתודעה הציבורית ובזיכרון הקולקטיבי של התקופה.

במהלך האירועים, חוגים אקדמיים מתנגדי המשטר כמעט שלא יצרו תיעוד כתוב, וסבלו מזעזוע מוסרי ואידאולוגי בעקבות דיכוי המחאה ועיוות מסרי המפגינים בתעמולת השלטון. רבים מהם האמינו כי ניסיונם להביא לרפורמות במסגרת סוציאליסטית נענה באלימות שלטונית ואדישות חברתית.

הסטודנטים היו חסרי ניסיון פוליטי, אך המנהיגות שלהם הביעה עמדות מרקסיסטיות ברוח הרוויזיוניזם של קרול מודז'לבסקי ויאצק קורון, שדרשו ליישם עקרונות של דיקטטורת הפרולטריון וצדק חברתי. רבים מהמפגינים שרו את "האינטרנציונל" כסמל לזהותם הרעיונית.

ב-8 במרץ 1968, הפגנה באוניברסיטת ורשה נהדפה באלימות על ידי כוחות ORMO (מיליציה אזרחית) ויחידות ZOMO (כוחות לדיכוי מהומות), אשר תקפו את המפגינים בעת שעמדו להתפזר. פעולתם של כוחות הביטחון, שנתפסה בעיני רבים כתגובה לא מידתית, פורשה כניסיון מתוכנן להסלים את המצב ולהצדיק סבבים נוספים של דיכוי.

הפגנות נוספות התקיימו ב-9 במרץ באוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה והובילו לעימותים נוספים ולמעצרי פעילים. בין העצורים היו גם קורון, מודז'לבסקי, מיכניק ורוב חברי קבוצת "קומנדוסי".

המחאה התפשטה במהירות לערים נוספות: קרקוב, לובלין, גליביצה, קטוביץ, לודז' (מ-11 במרץ), ורוצלב, גדנסק ופוזנן (12 במרץ). ההפגנות דוכאו בכוח על ידי כוחות הביטחון, והובילו לשביתות סטודנטים בוורוצלב (14–16 במרץ), בקרקוב (14–20 במרץ) ובאופולה. נציגויות סטודנטים הוקמו בוורשה (11 במרץ) ובקרקוב (13 במרץ), ונעשו ניסיונות דומים גם בלודז' ובוורוצלב. המאמצים לצרף למחאה את העובדים התעשייתיים, לרבות במפעלי מדינה בערים גדנסק, ורוצלב ונובה חוטה, לא נשאו פרי.

עם זאת, ב-15 במרץ התקיימה בגדנסק צעדה של כ-20,000 איש, שכללה סטודנטים ועובדים שהתעמתו עם 3,700 אנשי ביטחון עד שעות הלילה המאוחרות.

למרות מרכזיות הסטודנטים במחאה, על פי ההיסטוריון לוקאש קמינסקי, הם היוו פחות מרבע מהעצורים באירועים. חלק מרכזי בפעילות האופוזיציונית ברחובות מילאו גם צעירים ממעמד הפועלים ותלמידי תיכון.

 דיכוי 
ב-11 במרץ 1968 נפתח קמפיין תקשורתי ממשלתי, אשר כוון נגד קבוצות ויחידים שנחשדו בתמיכה במחאות. הקמפיין התמקד ברקע היהודי והסטליניסטי של המפגינים, ותיאר אותם כ"לא-פולנים". רוב כלי התקשורת המודפסת שיתפו פעולה בהפצת ההשמצות, למעט עיתונים בודדים כגון פוליטיקה וטיגודניק פובשכני. התקיימו עצרות "ספונטניות" במקומות עבודה ובכיכרות ערים, שבהן קראו המשתתפים לסיום המחאות תוך שימוש בסיסמאות בעלות גוון לאומני ואלים.

ב-14 במרץ נשא אדוורד גרק, מזכיר המפלגה המחוזי בקטוביץ, נאום חריף נגד דמויות ציבוריות יהודיות, בהן רומן זמברובסקי, סטפן סטשבסקי, אנטוני סלונימסקי, סטפן קיסילבסקי ופאוול יאסייניצה. הוא הציג אותם כ"רוויזיוניסטים" ו"ציונים", והצהיר כי "המים השלזיים ירסקו את עצמותיהם". באותו נאום גיבש גיירק תמיכה גלויה בולדיסלב גומולקה, אשר עד לאותה עת שמר על שתיקה בנוגע למחאות.

ב-19 במרץ נשא גומולקה נאום פומבי שבו דחה את האפשרות למשא ומתן עם הסטודנטים וקבע קו נוקשה נגד ההפגנות. נאומו, שנישא בפני כ-3,000 פעילי מפלגה, כלל האשמות נגד האינטליגנציה הביקורתית. עם זאת, גומולקה ניסה גם להרגיע את גל האנטישמיות הגובר, וטען כי רוב אזרחי פולין ממוצא יהודי נאמנים למדינה, וקרא להבחין בין נאמנות פוליטית למוצא אתני. אף על פי כן, דבריו ספגו ביקורת מתוך המפלגה והקמפיין האנטי-ציוני נמשך בעוצמה.

במהלך מרץ ואפריל בוצעו טיהורים נרחבים באקדמיה ובשירות המדינה. אלפי סטודנטים וחברי סגל, בהם זיגמונט באומן, לשק קולקובסקי וסטפן ז'ולקייבסקי, סולקו ממשרותיהם. ניסיונות לתאם פעולה בין מוסדות אקדמיים התקיימו, אך נבלמו באמצעות גיוסים לצבא, מעצרים וחיסול מחלקות באוניברסיטאות.

בין 7 במרץ ל-6 באפריל נעצרו לפחות 2,725 איש. הדיכוי זכה לדיווחים חיוביים בדוחות ממשלתיים פנימיים, שציינו את הצלחתו בבלימת המחאה. אף על פי כן, סטודנטים הצליחו לשבש את חגיגות יום מאי בורוצלב.

המחאה התפשטה גם לעיירות קטנות, והפצת כרוזים נמשכה לאורך חודשים, חרף המעצרים. בערים מסוימות, כמו גדנסק, נרשמו שיעורי ענישה גבוהים, ורבים מהעצורים היו פועלים ולא סטודנטים בלבד.

מעטים בלבד, בהם סופרים, אנשי כנסייה וחברי תנועת זנאק, יצאו בפומבי להגנת הסטודנטים. זנאק אף הגישה שאילתה בפרלמנט ב-11 במרץ, שהובילה לתגובה שלילית מצד ההנהגה. ירזי זווייסקי, יו"ר זנאק, הודח מחברותו במועצת המדינה הפולנית ונאסר עליו לכהן בתפקידים פוליטיים בעתיד.

הצלחת פעולות הדיכוי האקדמי, והתגובות הנוקשות למחאות, עודדו את משרד הביטחון הציבורי להרחיב את כוח ה-ORMO, שב-1979 הגיע לשיא של למעלה מ-450,000 חברים.

 ההשלכות הפוליטיות והחברתיות 
המשבר הפוליטי של מרץ 1968 הביא להיחלשות מעמדו של ולדיסלב גומולקה, המזכיר הראשון של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, והעמיק את תחושת חוסר האמון הציבורי כלפי השלטון הקומוניסטי. דיכוי ההפגנות המחיש את גבולות חופש הביטוי תחת המשטר, וגרם לרבים מקרב האינטלקטואלים הפולנים לפרוש מהחיים הציבוריים והפוליטיים.

ברמה הבינלאומית, לאירועים הייתה השפעה שלילית על יחסיה של פולין עם מדינות המערב. בנוסף, גברה תחושת הניכור בין הקהילה היהודית המקומית לבין השלטון, על רקע הקמפיין האנטי-ציוני והאווירה האנטישמית ששררה באותה תקופה.

קישורים חיצוניים


 הערות שוליים 

קטגוריה:יהדות פולין
קטגוריה:משברים פוליטיים
קטגוריה:מחאה בפולין