המצור על ירושלים (63 לפנה"ס)

המצור על ירושלים בשנת 63 לפנה"ס הוא מצור שהתרחש במהלך מסעותיו של המצביא הרומאי פומפיוס במזרח, זמן קצר לאחר שסיים בהצלחה את מלחמת מיתרידטס השלישית.

פומפיוס התבקש להתערב בסכסוך ירושה על כס המלכות של ממלכת החשמונאים שפרץ בעקבות מותה של שלומציון המלכה, אשר הדרדר במהרה למלחמת אזרחים כוללת בין האחים הורקנוס השני ואריסטובולוס השני.

כיבוש ירושלים על ידי הרומאים סימן את סופה של ממלכת החשמונאים כמדינה יהודית עצמאית, ולאחריו הפכה יהודה לממלכת חסות של הרפובליקה הרומית, ולבסוף לפרובינקיה באימפריה הרומית.

 רקע היסטורי 
250px|ממוזער|שמאל|שלומציון המלכה.
250px|ממוזער|שמאל|הורקנוס השני.
250px|ממוזער|שמאל|מטבע רומי משנת 55 לפנה"ס. מימין נראה אריסטובולוס השני כורע ברך, אוחז במושכות ומציע ענף זית.
מותה של המלכה החשמונאית שלומציון אלכסנדרה בשנת 67 לפנה"ס גרר את ממלכת יהודה למלחמת אזרחים בין שני בניה הטוענים לכתר, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני. לאחר שהדיח אריסטובולוס את אחיו הגדול הן מכס השלטון והן מהכהונה הגדולה בירושלים, ייעץ אנטיפטרוס האדומי להורקנוס לבקש את תמיכתו של המלך הנבטי חרתת השלישי. בתמורה להבטחה כי יהודה תסוג מהשטחים אותם כבש אלכסנדר ינאי מהנבטים, ניאות חרתת להעמיד לרשותו של הורקנוס צבא בן כ-50,000 חיילים, ובאמצעות כוחותיהם המשולבים הם כיתרו את אריסטובולוס ותומכיו שישבו בירושלים.

250px|ממוזער|שמאל|פרוטומה של פומפיוס.
עם סיומה המוצלח של מלחמת מיתרידטס השלישית כונן המצביא הרומאי פומפיוס את הפרובינקיה סוריה והקדיש את מרצו בשנים 64 ו-63 לפנה"ס להבאת חוק וסדר לאזור. האירועים ביהודה הובילו את מרקוס אמיליוס סקאורוס, הלגאטוס של פומפיוס בדמשק, להגיע לירושלים. שני המחנות שלחו מטעמם נציגים אשר שטחו את טענותיהם בפני סקארוס, אך לבסוף הכף נטתה לכיוונו של אריסטובולוס הנצור, אשר שיחד את הלגאטוס בשלוש מאות כיכרות כסף. בעקבות השוחד הורה סקאורוס לחרתת להסיר את המצור מעל העיר. אריסטובולוס פתח במרדף בעקבות הצבא הנבטי הנסוג לעבר פטרה, והביס אותו בסמוך למקום הנקרא פפירון.

300px|ממוזער|שמאל|הסרטבה ממצפור המוסטרה.
כאשר פומפיוס עצמו הגיע לדמשק בשנת 63 לפנה"ס, נפגשו עימו הורקנוס ואריסטובולוס. פומפיוס השתהה בפתרון הסוגיה והודיע לצדדים היריבים כי יאלץ לפתור אותה רק לאחר שיגיע ליהודה בעצמו. אריסטובולוס קץ בהמתנה ועזב את דמשק כדי להסתגר במבצר הסרטבה שבבקעת הירדן. צעד זה הרגיז את פומפיוס, שהחליט לצעוד עתה ליהודה עם לגיונותיו, ולמראהו נכנע אריסטובולוס. כאשר אחד ממפקדיו העליונים של פומפיוס, אאולוס גביניוס, הוביל כוח לכיבוש ירושלים, סירבו תומכיו של אריסטובולוס בעיר לאפשר לחיילים הרומאים להיכנס פנימה. פומפיוס הזועם הורה בתגובה לאסור את אריסטובולוס וגמר אומר להטיל מצור על העיר.

 המצור 
כאשר פומפיוס הגיע לירושלים, הוא סקר את העיר מרחוק כדי להחליט כיצד ניתן יהיה להסתער עליה:

300px|ממוזער|שמאל|תוואי סכמטי של הגיא המרכזי בתחומי העיר העתיקה
להורקנוס השני עדיין היו תומכים רבים בעיר, שפתחו שער, כנראה לאורך החלק הצפון-מערבי של חומת העיר, ואפשרו לרומאים להיכנס פנימה. התפתחות זו אפשרה לפומפיוס להשתלט על  העיר העליונה של ירושלים, כולל הארמון המלכותי, בעוד שסיעת תומכיו של אריסטובולוס החזיקה בחלקים המזרחיים של העיר: הר הבית ועיר דוד. אנשי הסיעה ביססו את אחיזתם בחלקים אלו על ידי שבירת הגשר שעבר מעל הגיא המרכזי, שחיבר את העיר העליונה להר הבית. פומפיוס הציע למתבצרים להיכנע, אך משהשיבו פניו ריקם החל לשקוד במרץ על מלאכת המצור, והורה לכוחותיו לבנות חפירי מצור סביב האזורים שהיו נתונים בשליטת תומכי אריסטובולוס.

300px|ממוזער|שמאל|מגדל מצור.
לאחר מכן החלו החיילים למלא את התעלה שהגנה על החלק הצפוני של מתחם בית המקדש. המגינים, שנהנו מיתרון גובה, ניסו להפריע למאמצים ההנדסיים של הכוחות הרומאים. כאשר מולאה התעלה לבסוף ונערמו הסוללות, הציב עליהן פומפיוס מספר מכונות ומגדלי מצור, וכן אילי ניגוח לפריצת החומה שהביא מהעיר צור. תחת מסך ארטילרי של אבני בליסטראות אשר הניס את המגינים היהודים מעל החומות, החלו החיילים הרומאים להלום באמצעות אילי הניגוח את החומה המקיפה את בית המקדש.
300px|ממוזער|שמאל|ניתן לראות את מיקומה של מצודת בריס בצפונה של ירושלים, בסמוך לכותל הצפוני של מתחם הר הבית.
בחודש השלישי למצור, עלה בידי חייליו של פומפיוס להפיל את אחד ממגדליה של מצודת בריס, ובאמצעות הפער שנוצר בחומה הצליחו להיכנס למתחם המקדש, הן דרך המצודה והן מכיוון החומה המערבית. ראשון המטפסים על החומה היה הטריבון הצבאי פאוסטוס קורנליוס סולה, בנו של הדיקטטור לשעבר סולה. בעקבות פאוסטוס עלו על החומה שני קנטוריונים, פוריוס ופביוס, וכן אנשי יחידותיהם. הרומאים גברו במהרה על המגינים היהודים, וטבחו בכ-12,000 מהם (מספר מוגזם לדעת חוקרים רבים). מקרב הרומאים נהרגו לוחמים ספורים בלבד, אך רבים נפצעו.

פומפיוס עצמו נכנס לקודש הקודשים, אליו רשאי רק הכהן הגדול להיכנס, ובכך חילל אותו. אולם הוא לא בזז דבר מאוצרות המקדש, ולמחרת היום אף הורה לטהר את המקדש ולחדש את סדר עבודת הקורבנות. פומפיוס שב לאחר מכן לרומא, ולקח עימו את אריסטובולוס על מנת להציגו לראווה במצעד הניצחון.

 אחרית דבר 
השלכות המצור וכיבושה של ירושלים היו קשות עבור ממלכת החשמונאים. פומפיוס אמנם החזיר להורקנוס השני את משרת הכהן גדול, אך בו בזמן שלל ממנו את תוארו המלכותי. הרפובליקה הרומית הכירה בו לבסוף בשנת 47 לפנה"ס כאתנארך, אך זהו תואר שנופל ביוקרתו מהמלוכה שנשללה ממנו.
300px|ממוזער|שמאל|ערי הדקאפוליס מסומנות בשחור.
יהודה נותרה עצמאית, אך נאלצה להעלות מס והפכה לתלויה בממשל הרומי בסוריה הסמוכה. הממלכה פורקה ונאלצה לוותר על שטחיה במישור החוף, מה ששלל ממנה את הגישה לים התיכון ולסחר הימי, כמו גם על חלקים מאדום והשומרון. מספר ערים הלניסטיות בעבר הירדן קיבלו אוטונומיה והתאגדו לדקאפוליס, ושטח המדינה היהודית הצטמצם מאוד.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:60-69 לפנה"ס
קטגוריה:ירושלים: היסטוריה
קטגוריה:רומא העתיקה: היסטוריה
קטגוריה:מצורים על ירושלים
קטגוריה:חשמונאים
קטגוריה:הרפובליקה הרומית: מצורים
קטגוריה:קרבות שושלת חשמונאי