שאול ובעלת האוב מעין דור (ינואריוס ציק)

שאול ובעלת האוב מעין דור מאת ינואריוס ציק  צויר סביב השנים 1752–1753, ומתאר סצנה מקראית מספר שמואל א', פרק כ"ח. המלך שאול מתחפש ופונה בלילה אל בעלת האוב מעין דור כדי לזמן את רוחו של שמואל הנביא, לאחר שלא קיבל מענה מאלוהים ערב הקרב מול הפלשתים. הסצנה, אשר זכתה לייצוגים חזותיים רבים לאורך הדורות, משלבת יסודות דרמטיים של אור וצל, ודימויים המתכתבים עם מסורת מאגית מזרח־תיכונית קדומה. יצירה זו מציגה דמות מרכזית במסורת המקראית, וממחישה את המתח שבין סמכות דתית, פחד קיומי, והכמיהה להתגלות אלוהית בעת משבר. הציור נמצא באוסף מוזיאון ישראל.

תיאור היצירה
במרכז הציור מתוארת סצנה אפלה ודרמטית מתוך ספר שמואל א', ובה נראה שאול המלך כורע ארצה, עיניו עצומות, בפניו סימני מצוקה עמוקה. מולו נראית בעלת האוב, גופה חשוף בחלקו, והיא מצביעה בענף לעבר דמותו הקשישה של שמואל הנביא הקם מתוך הקבר. האור הקלוש של הלפיד מטיל הארה צהבהבה על גופה ועל הדמות המתעוררת. ברקע, מימין, נראים שלושה מלווים חמושים של שאול, הצופים מן הצד בהתרחשות; אחד מהם מחייך חיוך מסתורי, כביכול מהתל או לא לוקח ברצינות את המעמד. הסצנה מתרחשת בחלל קודר ומוגדר היטב מבחינה אדריכלית, תחום על ידי קירות וקמרונות, וכולל פריטים סמליים כמו כד עם סמל על גביו. התמונה מצטיינת במתח דרמטי, במשחקי אור וצל ובקומפוזיציה מורכבת אך ברורה.

הציור מתאר את הרגע הדרמטי שבו בעלת האוב מצביעה בענף על רוחו הקמה מקברו של שמואל הנביא, הלבוש באצטלה ומופיע מתוך האדמה. ברקע נראית סצנה לילית, המוארת באור קלוש של לפיד המוסיף לאווירה הרוחשת. שאול עצמו, שדמותו מזוהה בבירור, שוכב אפוף אימה ארצה לפני המכשפה, ועמו חייליו המלווים, המתבוננים במתרחש מימין. הציור משלב קומפוזיציה אדריכלית קפדנית ופריסה סימטרית של הדמויות, אשר תורמות לתחושת המתח העל־טבעי וההתרחשות המאגית. ציור זה נחשב לגרסה מוקדמת ואינטימית יותר, המאופיינת בסגנון רישומי, ביחס לגרסה מאוחרת וגדולה יותר, הנמצאת באוסף אחר. כמו כן קיים רישום מקדים בצבע כחול המתאר את הקומפוזיציה בשלמותה. ואריציה נוספת שמורה במוזיאון מרטין פון וגנר שבווירצבורג, שם מוצג גם ציור נוסף של ציק המתאר את דוד ואביגיל באוהל שאול.

פרשנות
הציור של ינואריוס ציק מציג את שאול כבול במצוקה קיומית, רגע לפני מפלתו, ומשקף באמצעות השפה החזותית את תחושת הייאוש, הפחד והיעדר הדרך. דמותה של בעלת האוב, המוארת קלות אך אפופת מסתורין, ממלאת תפקיד כפול: גם של מתווכת לעולם שמעבר, וגם של זרה המאיימת על הסדר המקודש. הופעתו של שמואל הנביא מתוך האדמה – עטוף באצטלה, מואר באור פנימי כמעט אלוהי – יוצרת ניגוד בולט בין הגשמי לרוחני, בין החולין לקודש, ובין העולם הארצי לעולם שמעבר. הבחירה להציג את שמואל כאיש נרגן או נזעם עשויה להדגיש את אוזלת ידם של בני התמותה לנוכח גורל שכבר נחרץ. הקומפוזיציה הסגורה, חלל המערה ותחושת המחנק תורמים כולם לתחושת הסופיות והאימה הרוחנית, ובכך הופכים את הציור לא רק לתיאור מקראי, אלא גם לאמירה על גבולות הידע והשליטה האנושית. החיילים המלווים, מוצגים כעדים אילמים למתרחש, עומדים מן הצד ומתבוננים במה שנראה כהתרחשות בלתי־נתפסת. אומנם לא מתוארות הבעות פניהם או תגובותיהם, אך עצם נוכחותם תורמת לממד הדרמטי של הסצנה – גם כאנושיים הצופים בכוחות שמעבר להבנתם, וגם כצופים פסיביים בגורלו הנחרץ של מלכם.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורי הנביאים בתנ"ך
קטגוריה:ציורי התנ"ך
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:שאול
קטגוריה:שמואל הנביא
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-18
קטגוריה:בעלי חיים באמנות
קטגוריה:מוזיאון ישראל: ציורים