סיראף

סיראף (בפרסית: بندر سیراف) היא עיר באיראן, המשמשת כבירת מחוז סיראף שבנפת קנגאן במחוז בושהר. קודם להקמת המחוז, הייתה ידועה בשם טאהרי, ושימשה כבירת המחוז הכפרי טאהרי, עד שהבירה הועברה לפראק.

לפי מסורות מקומיות, סיראף הייתה נמל עתיק שפעל בתקופת האימפריה הסאסאנית וחרב סביב שנת 970 לספירה. העיר הייתה ממוקמת על החוף הצפוני של המפרץ הפרסי, באזור השייך כיום למחוז בושהר. חורבות האתר מצויות כ-220 ק"מ ממזרח לבושהר, כ-30 ק"מ ממזרח לקנגאן, וכ-380 ק"מ מערבית לבנדר עבאס.

העיר שלטה בשלושה נמלים עיקריים: בנדר-א-טאהרי, בנדר קנגאן ובנדר דייר. המפרץ הפרסי שימש נתיב שיט חשוב בין חצי האי ערב להודו, דרך הים הערבי. כלי שיט קטנים, כגון דאו, יכלו לבצע את המסע תוך שיוט סמוך לחוף, תוך שמירה על קשר עין עם היבשה.

שמה של העיר היה טאהרי או טאהירי עד לשנת 2008, אז שונה שמה באופן רשמי לבנדר סיראף על ידי ממשלת איראן.

 היסטוריה 
העיר הייתה מוכרת בשם סיראף כבר בעת העתיקה. בתקופת דרך המשי, הייתה סיראף אחד ממרכזי הסחר הימיים המרכזיים לכיוון אסיה. רעידות אדמה וגלי צונאמי גרמו לנזקים משמעותיים לעיר הנמל, וחלקים ממנה שקעו במימי המפרץ הפרסי. ממצאים תת-ימיים הכוללים מזחים, מבני מנהלה ושרידי סירות אותרו באמצעות ארכאולוגיה ימית.

 התקופה הסאסאנית 
שמאל|ממוזער|300x300 פיקסלים|נתיבי הים בתקופת האימפריה הסאסאנית
החשיבות ההיסטורית של סיראף כמרכז מסחר ימי בתקופות קדומות התבררה בעקבות חפירות ארכאולוגיות, שבהן נמצאו פריטים שהובאו ממקומות שונים: שנהב ממזרח אפריקה, אבנים מהודו, ולפיס לזולי מאפגניסטן. האתר מתוארך לתקופת האימפריה הפרתית.

על פי הארכאולוג דייוויד וייטהאוס, אחד מהחוקרים הראשונים שפעלו באתר, סיראף שגשגה הודות לגידול במסחר הימי במוצרי צריכה ויוקרה בין המפרץ הפרסי לארצות המזרח הרחוק בתקופה הסאסאנית.

לפי מסורות מקומיות, הקשר הראשון בין סיראף להרפובליקה העממית של סין התרחש בשנת 185 להיג'רה. כאשר נתיבי הסחר הימי החלו לעבור דרך ים סוף, חלה ירידה בפעילות הכלכלית של סיראף.

חפירות במקום חשפו שרידים לנמל סאסאני, אשר שירת ככל הנראה את העיר הפנימית גור (כיום פירוזאבאד). כמו כן, התגלו שרידי מבצר גדול שנבנה, ככל הנראה, בשנת 360 לספירה, בתקופת שלטונו של שאפור השני.

עדויות ארכאולוגיות מצביעות על קיומם של קשרי מסחר ימי בין האימפריה הסאסאנית לאזור מפרץ קמבאי שבגוג'ראט, בהודו. שברי כלי חרס אדומים שמקורם בהודו, ובייחוד מגוג'ראט, התגלו באתרים חופיים לאורך החוף הצפוני של המפרץ הפרסי, ובעיקר בעיר סיראף. כלי חרס אלו מתוארכים למאות ה-5 וה-6 לספירה, ומעידים על פעילות מסחרית ימית ענפה בתקופה זו.

 התקופה האסלאמית 
ממוזער|מסגד ג'אמה בסיראף, שהחל להיבנות במאה ה-9
במהלך המאה ה-9 חלה פריחה מחודשת בעיר סיראף, שהתפתחה בעקבות התחזקות הקשרים המסחריים הימיים עם מדינות אסיה. באותה תקופה הוקם מסגד ג'אמה של סיראף, מהקדומים שבמסגדי איראן, שנחקר על ידי הארכאולוג דייוויד וייטהאוס. המסגד תואר כמבנה מלבני גדול בעל חצר מרכזית, אשר נבנה על במה מוגבהת, עם כניסה בצדו המזרחי – בניגוד לכיוון הקיבלה. המסגד נבנה בשני שלבים – הראשון במחצית הראשונה של המאה ה-9, והשני סביב שנת 850. נמצאו גם שרידי מסגדים קטנים יותר בעלי מחראבים בולטים החוצה. חורבות בתים מפוארים שנמצאו באתר מיוחסים לסוחרים אמידים שפעלו בעיר הנמל המשגשגת.

האזכור המוקדם ביותר של סיראף בכתבים מוסלמיים מופיע אצל אבן אל-פקיה (850 בקירוב), שציין כי ספינות מהעיר סחרו עם הודו. סולימאן הסוחר תיאר את מסלול הסחורות מהמזרח התיכון לסין, שעבר דרך בצרה, סיראף, מסקט וקולאם. אבו זייד חסן, תושב סיראף, תיאר סחר עם ג'דה וזנזיבר, ודיווח על ירידה בהיקף המסחר עם סין לאחר טבח גואנגג'ואו בשנת 878. עם זאת, שימוש במטבעות סיניים נמשך בעיר גם לאחר מכן.

הסוחר והגאוגרף אל-מסעודי, שביקר במדגסקר בשנים 916–926, תיעד נוכחות של ספינות מסיראף בנמלי האי. בתקופה זו נחשבה סיראף לנמל הגדול והעשיר ביותר בחלק האיראני של המפרץ הפרסי, ושימשה כמרכז מסחר עם אפריקה, הודו וסין. בחדוד אל-עאלם מהמאה ה-10, תוארה סיראף כ"מרכז מסחר ומקום מפגש לסוחרי פרס".

הסופר אבן אל-בלכי תיאר את סיראף כעיר בה עברו סחורות בשווי של למעלה מ-2.5 מיליון דינר בשנה בתקופת שלטונו של אל-מוקטדר (908–932). אל-אסטח'רי כתב עליה סמוך לשנת 950, ותיאר אותה כעיר השנייה בגודלה במחוז ארדשיר-ח'ורה אחרי שיראז, וציין את הסחורות שיובאו ויוצאו ממנה, ובהן אבוני, שנהב, סנדלווד, תבלינים, נייר, אלוורה, קמפור, ענבר אפור ואבני חן. בין התוצרים המקומיים נמנו מפות פשתן וצעיפים. העיר הייתה גם מרכז לסחר בפנינים מהעיירה הסמוכה גנאווה.

סוחרים מסיראף התעשרו והתגוררו בבתים גדולים ומפוארים שבנייתם כללה שימוש בטיק שהובא מאפריקה ובלבני חימר שרופות. אל-מקדסי מתח עליה ביקורת מוסרית ותיאר את העיר כמרכז לפזרנות, ניאוף וריבית. כאשר פקדה את העיר רעידת אדמה הרסנית בשנת 977, ראה זאת כעונש אלוהי.

העיר שירתה גם סוחרים מדרום הודו תחת שלטון צ'אלוקיה המערבית, שהתארחו בבתים מקומיים עשירים. מקורות בני התקופה מציינים כי צלחות הוקצו במיוחד לאורחים הודים, דבר המצביע על חשיבותם המקומית.Sastri (1955), p. 302

לפי אל-מקדסי, שקיעתה של סיראף החלה עם עליית השושלת הבוויהית בפרס, שגרמה להגירת תושבים לעומאן. אבן אל-בלכי ייחס את הדעיכה לתקופה שלאחר נפילת הבויה בשנת 1055. שודדי ים מאי קיש תקפו את ספינות סיראף, והמסחר עבר לבצרה.

דעיכה זו אפיינה גם נמלים נוספים במפרץ, ובהם טוואז, גנאבה, סיניז ומהרובאן. עם זאת, בראשית המאה ה-12 פעל בעיר אבו אל-קאסם רמישת, סוחר עמיד שניהל רשת מסחר עד לסין.

במאה ה-13, יאקות אל-חמאווי תיאר את סיראף (שכונתה אז "שלאו") כיישוב זעיר ודל, שמבניו הרוסים. אף על פי כן, סיראף המשיכה לשמש כמרכז מסחר אזורי עד המאה ה-15 או ה-16. היא שימשה כנמל לחונג' ופאל והוזכרה בכתבי אבן בטוטה וכן על ידי נוסעים אירופים כאנטוניו טנריירו (1528) וגספרו בלבי (1590).

ב-1812, דיווח ג'יימס מורייר על חורבות בטאהרי. קצין הצי הבריטי קמפתורן היה הראשון לזהות את האתר עם סיראף ב-1835. ב-1933, הארכאולוג אורל שטיין תיאר במקום חומת ים באורך 400 מטר, שכיום נעלמה.

במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 נערכו חפירות נרחבות באתר על ידי וייטהאוס וצוותו, שהניבו מעל ל-16,000 ממצאים, וכיום שמורים בהמוזיאון הבריטי בלונדון.

האתר הארכאולוגי של סיראף טרם נרשם ברשימת אתרי המורשת הלאומית של איראן. רישום כזה נדרש לצורך שימורו ותחזוקתו.

 דמוגרפיה 
 אוכלוסייה 
על פי מפקד האוכלוסין של הרפובליקה האסלאמית של איראן לשנת 2006, התגוררו בעיר 3,500 תושבים ב-722 משקי בית, כאשר הייתה חלק מהמחוז המרכזי של נפת קנגאן.

במפקד שנערך בשנת 2011, עלה מספר התושבים ל-7,137, ב-1,309 משקי בית. במפקד של שנת 2016 עמד מספר התושבים על 6,992, והם התגוררו ב-1,949 משקי בית.

בשנת 2019, עם הקמת מחוז סיראף, הופרדה העיר מהמחוז המרכזי של נפת קנגאן והפכה לבירת המחוז החדש.

 גאוגרפיה 
העיר סיראף שוכנת לחופי המפרץ הפרסי, סמוך למפרץ רדוד המשתרע לאורך כ-4 קילומטרים בכיוון מזרח–מערב. כ-500 מטרים מהחוף נמצא רכס אבן חול הממוקם במקביל לקו החוף. העיר ממוקמת ברצועה צרה המתאימה למגורים, שבין החוף לרכס. באזור זה של פרס קיימים רכסים מקבילים נוספים המשתרעים לאורך החוף, המתנשאים לגבהים של עד 1,500 מטרים במרחק של כ-20 קילומטרים מן הים. המעברים דרך רכסים אלה מועטים, דבר המקשה על הגישה מהחוף אל פנים היבשה.

המישור החופי הצר שבו שוכנת העיר נחצה על ידי שלוחה בולטת של הרכס. היישוב המודרני טאהרי שוכן מצדו המזרחי של רכס זה, ואילו חורבות העיר סיראף משתרעות לאורך כשני קילומטרים מצדו המערבי, בצמוד לקו החוף. על גבי השלוחה עצמה נמצאו שרידים של מעון מבוצר, ששימש את השייח' המקומי.

במערב המישור מצוי ערוץ יבש הקרוי ואדי קונראק, המהווה את גבולה המערבי של סיראף ההיסטורית. כיום עובר בו הכביש הראשי המחבר את טאהרי עם מישור ג'אם שבפנים הארץ. סביר להניח כי מעבר זה שימש גם בתקופות קדומות כציר גישה מרכזי לעיר.

מערבית לעמק קונראק נמצא מישור באג-י-שייח', שהולך ומתרחב מערבה, ורוחבו מגיע לכקילומטר.

בנוסף לעמק קונראק, קיים מעבר נוסף ברכס, טאנג-י-ליר, שהוא קניון צר הממוקם כ-1.5 קילומטרים מזרחית לעמק קונראק. בין שני המעברים קיימות שתי שלוחות נוספות, מהן אחת גדולה המשתרעת במקביל לרכס לאורך כשני קילומטרים מערבית לטאנג-י-ליר. בין שלוחה זו לרכס שוכן עמק שלאו, שנושא את גרסת השם הקדום של סיראף, המתועד כבר מהמאה ה-13. בצידו הצפוני של העמק התגלו קברים חצובים בסלע, אשר כיום הם ריקים.

שלוחה נוספת, קטנה יותר, ממוקמת בין עמק שלאו לוואדי קונראק.

 גלריה 

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:איראן: ערי נמל
קטגוריה:המפרץ הפרסי: ערי נמל