לוט ובנותיו (אורציו ג'נטילסקי, לוס אנג'לס)

לוט ובנותיו הוא ציור משנת 1622 מאת הצייר האיטלקי אורציו ג'נטילסקי. היצירה, שבוצעה בטכניקת שמן על בד ובעלת ממדים גדולים, מציגה את הסיפור המקראי של לוט ובנותיו לאחר חורבן סדום.

הציור הגיע מביתו של ג'ובאני אנטוניו סאולי, אשר הזמין אותו מג'נטילסקי לצד הציורים "דנאה" ו"מריה מגדלנה החוטאת".

 היסטוריה 
אורציו ג'נטילסקי החל את דרכו כצייר מן הזרם המנייריסטי, אך בתחילת המאה ה־17 הושפע עמוקות מיצירתו של קאראווג'ו. בדומה לקראוואג'ו, ג'נטילסקי עשה שימוש דרמטי בטכניקת הטנבריזם (הצללה עמוקה), צייר על פי דוגמנים אמיתיים וביצע מחקרים מהתבוננות בחיים האמיתיים, אך בניגוד לקראוואג'ו, נותר נאמן יותר לדיוק הייצוג של המודל. בעוד שקראוואג'ו אפשר לצופה מקום לפרשנות, ג'נטילסקי חתר ל"הפיכת היומיומי ליוצא דופן ולדרמטי".

בשנת 1621 עבר ג'נטילסקי לעיר גנואה, בעקבות הזמנתו של ג'ובאני אנטוניו סאולי, אשר הכיר אותו דרך יצירותיו של אחיו של ג'נטילסקי. לאחר שהובטחה לו תעסוקה, עזב את רומא והעתיק את מגוריו לגנואה. בתקופה זו הזמין סאולי את ג'נטילסקי לצייר לא רק את "לוט ובנותיו", אלא גם את "מריה מגדלנה החוטאת" ואת "דנאה וגשם הזהב", כדי ליצור סדרת ציורים בת שלושה חלקים.

שלושת הציורים שובצו יחדיו באותו חדר בארמונו של דומניקו סאולי, כפי שמעיד האמן וההיסטוריון קרלו ג'וזפה ראטי. שלושתם נושאים אופי פיוטי וחושני.

בהתאם למקובל בתקופתו, יצר ג'נטילסקי כמה גרסאות לכל ציור. הציור "לוט ובנותיו" שבבעלות מוזיאון גטי, אשר התגלה באוסף ג'נואי ונחקר באמצעות צילום רנטגן, נחשב כיום לגרסה המרכזית והראשונה של קומפוזיציה זו.

קיים מכנה משותף רעיוני לשלושת הציורים: "דנאה", "מריה מגדלנה החוטאת" ו"לוט ובנותיו". אף שהשילוב ביניהם עשוי להיראות מוזר בשל העובדה שכל אחד עוסק בתקופה שונה ובהקשר שונה - התנ"ך, הברית החדשה והמיתולוגיה הפגאנית- ניתן לראות בהם שלוש פנים של יצירה העוסקת בנשיות: ארוטית ("דנאה"), מוסרית ("לוט ובנותיו,) ודבקות באמונה ("מריה מגדלנה").

בעוד שניים מהציורים – "מריה מגדלנה" ו"דנאה" - כוללים דמות נשית שוכבת ומוארכת, "לוט ובנותיו" שונה בכך שהוא מציג סצנה מרובת דמויות ובעלת אופי נרטיבי. הדמויות השוכבות יוצרות ניגוד חזותי משמעותי, כאשר לוט ממוקם במעין נקודת ביניים בין שתי הקצוות. הבחירה בקומפוזיציות כה שונות עשויה לשקף את טווח היכולת הרחב של ג'נטילסקי, וייתכן שאף סייעה לביסוס מעמדו לאחר סיום הסדרה.

למרבה הצער, רק שניים מתוך שלושת הציורים - "דנאה וגשם הזהב" ו"לוט ובנותיו" – נשמרו יחד. הציור "מריה מגדלנה החוטאת" נמכר לאוסף פרטי. כיום, שני הציורים הנותרים מוצגים זה לצד זה במוזיאון גטי.

 תיאור היצירה 

לוט ובנותיו הוא ציור נוף בטכניקת שמן על בד, שמידותיו 59.75 על 74.5 אינצ'ים (כ־152 על 189 ס"מ). הציור מציג שלוש דמויות — לוט ושתי בנותיו — הממוקמות במרכז ההרכב, בתוך סביבה נופית. כל השלושה לבושים בבגדים עכשוויים שהיו נהוגים באירופה של המאה ה־17, ולא בביגוד המאפיין את תקופת הברונזה בעיר סדום, לפני שנת 1200 לפנה"ס.

לוט ממוקם במרכז הקומפוזיציה, ובנותיו משני צדדיו. הוא נראה רכון, כשהוא נשען בראשו על ברכיה של בתו שמשמאל, בעוד הבת שמשמאלו (מנקודת מבט הצופה) נשענת לאחור על גופו כדי להיתמך בו. מאחר שהוא שרוע, לא ברור אם לוט ישן, אחוז בפחד לנוכח האסון הפוקד את סדום, או פשוט שיכור. פניו אינן נראות במלואן לצופה; עם זאת, עיניו עצומות וגבותיו מכווצות - דבר המרמז על תחושת אי־נוחות כלשהי, אולי תוצאה של שכרותו או תגובתו לרעש ההרס המתחולל.

זרועו הימנית של לוט שמוטה באדישות על רגלה של הבת שעליה הוא נשען, והיא משדרת רפיון מוחלט. תנוחתו היא מעין חצי עוברית, וגופו נראה רפוי לעומת המתח המאפיין את בנותיו.

הבגד שלוט לובש מציג שילוב של ריאליזם והעמדה מכוונת. בחלקו העליון של הגוף, הבד עוקב אחרי קווי הגוף, והקפלים שבו נראים טבעיים ומשכנעים. אך כאשר העין נודדת לרגליו, ג'נטילסקי יוצר סידור מוזר של הבגד על ירכו: הקפלים מצטברים באופן שאינו תואם את מנח הגוף של דמות שוכבת. נדמה כי האמן בחר לעצב את הבד כך כדי להדגים את יכולתו הטכנית לצייר דרפיריה מורכבת, יותר מאשר לתאר מצב פיזי אמין.
250px|ממוזער|שמאל|לוט ובנותיו  הגרסה של אורציו ג'נטילסקי המוצגת במוזיאון לאמנויות יפות בילבאו
הבת הנמצאת משמאל למתבונן נראית כמגוננת על לוט וכשומרת עליו, תוך שהיא מקיימת אינטראקציה עם סצנה שמתקיימת מחוץ לגבולות הציור. היא מחזיקה את פלג גופו העליון של אביה ומגוננת עליו ביד ימין, המזמינה את ראשו אל חיקה, וגופה נוטה קדימה — מעל לוט ואל עבר אחותה. היא מצביעה בהתלהבות אל האופק, כאילו היא מנסה למשוך את תשומת לב אחותה לעבר ההרס המתרחש בסדום - חורבן שנותר נסתר מעיני הצופה.

אף על פי שגופה מלא תנועה ודינמיקה, ידה מצביעה ברפיון, במחווה המזכירה את האופן שבו אדם מושיט את אצבעו בציור בריאת האדם של מיכלאנג'לו. לא רק שהאצבע חסרת מתח, אלא שהבעת פניה של הבת נראית אדישה: היא אינה מביעה הלם או עצב, אלא נדמית כאילו היא רק אומרת לאחותה "תראי לשם".

ייתכן שהאדישות הזו קשורה לעובדה שלפי הסיפור המקראי, לוט ובנותיו סברו שהם יהיו הניצולים היחידים מהחורבן. ג'נטילסקי בוחר להשקיע יותר בהבעת האימה והפליאה באמצעות תנוחת הגוף, אך מסיים את המחווה בתחושת ניתוק באצבע ובהבעה הפנים. בדרך זו, הוא מדגיש את הידיעה הפנימית שלוט ובנותיו יהיו לבסוף מוגנים.

כמו גופה, גם לבושה של הבת מלא תנועה. ג'נטילסקי מדגיש את הקפלים והקמטים שבשמלה, ויוצר תחושה ברורה של גוף פיזי מתחת למסת הבד, תוך הפגנת שליטה מלאה ביכולת להציג גוף ריאליסטי מתחת לביגוד. לדוגמה, אף שכף רגלה הימנית של הבת אינה גלויה לעין הצופה, ניתן להבין מהאופן שבו השמלה מונחת כי רגלה הימנית כפופה וחבויה מתחת לרגלה השמאלית ולראשו של אביה.

הבת הממוקמת מימין למתבונן נראית כשהיא נרתעת לאחור מתוך פחד, הרחק מהכיוון שאליו מצביעה אחותה השמאלית. היא נשענת על גופו של אביה כדי לקבל ממנו תמיכה. פניה, הנראות בפרופיל חלקי בלבד, מוסתרות כמעט לחלוטין מעיני הצופה, שכן ג'נטילסקי ממקם אותה בגבה אל הקהל. בכך הוא מאפשר למתבונן להתמקד בתנוחת גופה ובאופן שבו בגדיה מוצגים.

תנועת גופה של הדמות מצביעה על כך שהיא מסתובבת לעבר משפחתה, ונראה כאילו היא מנסה לסגת לאחור. רגלה הימנית כפופה ומורמת אל עבר החזה, כאילו היא מגוננת עליה או משמשת לה מנוף לתנועה לאחור – הרחק מההתרחשות הלא נראית לעין הצופה.

בת זו לבושה בפחות בד בהשוואה ללוט ולאחותה. שמלתה נשמטת מכתפיה, וג'נטילסקי מקפיד לתאר בקפידה את הקפלים והצללים שבבד, כדי לבטא את אופיו הרך והזורם של הבגד. ניתן לשער כי בגדיה נשמטו במהלך מנוסתם המהירה מהעיר, כאשר הם חיפשו מקום מקלט באזור ההררי.

בהתחשב במיקומה בקומפוזיציה, ייתכן שדווקא בת זו הייתה הקרובה ביותר לאזור ההרס של סדום, דבר שעשוי להסביר את הופעתה המבולגנת ואת מצב הרוח ההיסטרי המשתמע מתנוחתה.

כמו כן, הדמות מופיעה בצורה מקוצרת (Foreshortened) יחסית ללוט ולאחותה, מה שיוצר רושם שהיא קטנה מהם בגודלה. נדמה כי אילו הייתה מתמתחת לגובה מלא, עדיין הייתה נמוכה משאר הדמויות - דבר שתורם לממד הדרמטי של הסצנה.

 שבע גרסאות שונות 
ממוזער|300x300 פיקסלים| הגרסה הברלינאית של "לוט ובנותיו", שבה צבעי בגדי האחיות מתחלפים.
בעוד שמוזיאון ג'יי. פול גטי מחזיק באחת היצירות החשובות בקריירה של אורציו ג'נטילסקי, קיימות לפחות שבע גרסאות מצוירות נוספות של הציור, וכן תחריט אחד של הנושא. אחת מהגרסאות המצוירות נמצאת בגלריה לציור קלאסי בברלין. גרסה נוספת שמורה בגלריה הלאומית של קנדה באוטווה, ואילו גרסה שלישית מצויה במוזיאון תיסן־בורנמיסה במדריד. גרסה זו לעיתים מתבלבלים בינה לבין גרסת מוזיאון גטי, אך ככל הנראה צוירה בידי עוזריו של ג'נטילסקי ולא על ידו עצמו.

טיפול דומה בנושא, גם הוא תחת הכותרת לוט ובנותיו, מצוי במוזיאון לאמנויות יפות בבילבאו, ספרד.

הגרסה המוצגת במוזיאון בברלין מעוררת עניין מיוחד, בין היתר משום שהקומפוזיציה בה כמעט זהה לזו שבמוזיאון גטי. עם זאת, פרט חשוב אחד מבחין בין השתיים: צבעי בגדיהן של שתי הבנות הוחלפו ביניהן. כלומר, הבת הלבושה בכחול בגרסת גטי מופיעה בלבוש בגוון אחר בגרסה הברלינאית, ולהפך. שינוי זה יוצר דינמיקה חזותית שונה ומעשיר את הדיון בפרשנות ובסדנאות העבודה של ג'נטילסקי.
250px|ממוזער|שמאל|לוט ובנותיו  הגרסה של אורציו ג'נטילסקי המוצגת במוזיאון לאמנויות יפות בילבאו
הציור "לוט ובנותיו" המוצג כיום במוזיאון בברלין שומר על קומפוזיציה פיגורטיבית זהה לזו של הגרסה שבמוזיאון גטי. לוט רכון בחיקה של הבת שמשמאל, בעוד היא מצביעה לעבר סדום, ואחותה מימין נראית נרתעת לאחור באותה תנוחה בדיוק.

אולם הבדל משמעותי בין שתי הגרסאות נעוץ בצבעי הלבוש של הדמויות: הבת שמשמאל לובשת שמלה צהובה, והבת שמימין לבושה בשמלה אדומה. חילוף זה בצבעים משנה באופן מהותי את האווירה הרגשית של היצירה. הצהוב מעניק תחושת בהירות ואקטיביות לדמות המצביעה, בעוד שהאדום, הנישא על ידי הדמות הנרתעת, מדגיש רגש של חרדה או תשוקה – ובכך מעמיק את המתח הדרמטי שבין השתיים ומעניק לציור גוון רגשי שונה מזה שבגרסת גטי.

הציור "לוט ובנותיו" המוצג כיום במוזיאון ברלין נושא בדיוק את אותה קומפוזיציה פיגורלית כמו זו שבגטי. לוט רכון בחיקה של הבת משמאל כשהיא מצביעה על סדום והבת מימין נסוגה לאחור מהנוף באותו תנוחה. עם זאת, הבת משמאל לובשת שמלה צהובה והבת מימין לובשת שמלה אדומה, מה שמשנה באופן פעיל את מצב הרוח בציור.

 סמליות 
קומפוזיציה הפשוטה לכאורה של ג'נטילסקי מלאה בסמלים עדינים אך רבי־עוצמה, שמעניקים עומק לא רק ליצירה הבודדת, אלא גם לקשרים בינה לבין שתי היצירות הנוספות שבסט. אחד המאפיינים הבולטים בציור הוא השימוש בצבעים הראשוניים - אדום, צהוב וכחול - כאשר כל אחת מהדמויות מקבלת צבע שונה.

לוט לבוש בכחול, הבת שמשמאל באדום, והבת שמימין בצהוב. על פניו, חלוקה זו נראית דקורטיבית או אסתטית בלבד, אך יש לה משמעות סמלית עמוקה. צבעים ראשוניים הם הצבעים הבסיסיים היחידים שאינם נוצרים מערבוב צבעים אחרים; מהם נגזר כל שאר הצבעים שבגלגל הצבעים. על כן, ניתן לראות בהם ייצוג לבראשית, למקור.

בהקשר של סיפור לוט ובנותיו - שבו הם הניצולים היחידים של עולם שנחרב, ואמורים לשמש בסיס לאנושות מחודשת — בחירה זו מקבלת משמעות חזקה: ג'נטילסקי משתמש בצבע ככלי סמלי לייצוג התחלה, יסוד, והולדה מחדש. באמצעות הצבע, הוא מדגיש את תפקידם של לוט ובנותיו כמייסדי "העולם החדש" לאחר החורבן, ובכך מעניק לרכיב חזותי מובן מיתולוגי ועמוק.

העירום ביצירה ממלא תפקיד סמלי משמעותי, והוא מופיע בסדר יורד לאורך הציר משמאל לימין. הבת שמשמאל היא הלבושה ביותר, לוט חושף שטח עור גדול יותר, ואילו הבת מימין כמעט חשופה, כשבגדיה נשמטים מעל גופה. היררכיה זו של חשיפה גופנית אינה מקרית, אלא משקפת מהלך רגשי ועלילתי מתהווה.

על פי הסיפור המקראי, לאחר שבנות לוט סבורות כי לא נותרו עוד גברים בעולם שמהם יוכלו להביא ילדים, הן מחליטות להשקות את אביהן יין במשך שני לילות עוקבים, וכאשר הוא שיכור - לשכב עמו כדי להיכנס להריון. ג'נטילסקי מרמז לצפוי להתרחש בעזרת שילוב של כמה סצנות מהעלילה לתוך רגע אחד חזותי.

הציור מציג את הבנות מביטות אל המרחק, כאילו משקיפות אל חורבן סדום או מהרהרות במצבן; את לוט במצב של שכרות מובהקת; ואת הבת מימין מצויה כבר בתהליך של התפשטות. באמצעות מיזוג זה של שלבים נרטיביים שונים - ההתבוננות, קבלת ההחלטה וההכנה למעשה - מצליח ג'נטילסקי לרמוז על מערכת היחסים הערֵבה שבין האב לבנותיו מבלי להציג את המעשה עצמו. העירום, לפיכך, אינו רק אמצעי אסתטי, אלא חלק בלתי נפרד מההעמקה הסמלית של הציור ומאופיו הטעון מוסרית ונפשית.

השילוב של סמל פיזי ביצירה ממחיש את יכולתו של ג'נטילסקי לשלב בין סמלים מילוליים לבין סמלים מטאפוריים, תוך יצירת עומק פואטי בציור. הסמלים המילוליים ביצירה מוגבלים לכלי החרס והגביע המוצבים בפינה השמאלית התחתונה של הקומפוזיציה. הכד פתוח, הפוך וריק, ולצידו גביע ריק גם הוא - רמז ברור לתוכנית שבנות לוט רקמו כדי להשקות את אביהן ביין ולהשיג את מטרתן.

מעבר לכך, הכלים הריקים מהווים גם אזכור א־מילולי לאובדן הטוהר של הבנות. ברגע שהן שמות את תוכניתן לפעולה, מתחיל תהליך של התרחקות מהטוהר והבתולין - תהליך שיגיע לשיאו בקיום יחסי מין עם אביהן. מעניין לציין כי דווקא הסמלים הישירים ביותר, הנוגעים באופן מוחשי לעלילה, הם אלו שג'נטילסקי "החביא" יותר מכל - מוצבים בצד, בפינה כמעט נסתרת מן העין.

לעומת זאת, הסמלים הסמויים והמרומזים יותר - כמו בחירת הצבעים, מבנה הקומפוזיציה, ורמזי העתיד לבוא - הם אלו שמושכים את עין הצופה ומובילים את חוויית הצפייה, לעיתים מבלי שהמתבונן מודע לכך במודע. ייתכן שג'נטילסקי עשה זאת במכוון, מתוך רצון ליצור קומפוזיציה פואטית, שבה האמירה המשמעותית ביותר נטמעת באלמנטים הדקים ביותר, וכך מאפשרת קריאה רגשית ומוסרית עמוקה ומורכבת של היצירה.

 משמעות הצבעים 
הצבע האדום נחשב לצבע "אקטיבי", כזה שמעורר רגשות עזים וקשור לתשוקה, אנרגיה ולעיתים גם לסכנה. הצהוב, לעומת זאת, מייצג לעיתים רעננות ואופטימיות, אך גם פחדנות, זהירות וחולשה. ההבדלים הסמליים הללו מקבלים משמעות נוספת כאשר משווים בין גרסת ברלין לגרסת גטי של לוט ובנותיו.

בגרסת ברלין, הבת שמצביעה לעבר סדום לבושה בצהוב. היא זו שנוטה בגופה קדימה, מתקרבת באקטיביות אל כיוון ההרס, למרות שהיא ממוקמת רחוק יותר פיזית ממנו. היא מפגינה חוסר פחד ואף להיטות לגרור את אחותה להביט במה שמתחולל - התנהגות שבאופן סמלי אינה מתיישבת עם הזהירות שצהוב מייצג, מה שיוצר דיסוננס בין הצבע לפעולה.

לעומת זאת, הבת הלבושה באדום, זו שממוקמת מימין, היא דווקא זו שנרתעת לאחור ומנסה להתרחק מההתרחשות. כלומר, צבעה מבטא לכאורה תשוקה או אקטיביות, אך גופה משדר פחד ומנוסה. דיסוננס זה יוצר מתח חזותי וסמלי שעשוי להסביר מדוע גרסה זו לא זכתה להעדפה מצד סאולי - הפטרון שהזמין את היצירה - או מצד ג'נטילסקי עצמו.

בגרסת גטי, לעומת זאת, מתקבל איזון סימבולי והרמוני הרבה יותר: הבת שמצביעה ונמשכת אל ההרס לבושה באדום, מה שמתכתב עם הדחף, הסכנה והתשוקה לרגעים דרמטיים; הבת שנרתעת לאחור לבושה בצהוב, צבע שמתאים יותר לרגש הזהירות והפחד שהיא מבטאת בגופה. בכך נוצרת הלימה בין צבע, רגש ותנועה.

לוט, בשתי הגרסאות, לובש כחול - צבע המסמל שלווה, איזון ויציבות. הוא ממוקם פיזית במרכז הקומפוזיציה, אך גם מהווה עוגן רגשי וקומפוזיציוני בין שני הקטבים שמייצגות בנותיו: משיכה והתרחקות, אקטיביות ופחד. צבעו הכחול מדגיש את חוסר המודעות שלו למה שמתרחש סביבו, ומחזק את הדימוי שלו כדמות פסיבית במרכז סערה רגשית ומשפחתית.

הגרסה המוצגת במוזיאון בברלין מתאפיינת גם בשימוש מוגבר בניגודיות (קונטרסט), במיוחד באופן שבו האור והצל מעצבים את הדרמה של הסצנה. הדבר בולט במיוחד בבגד של הבת שמשמאל ללוט: גבה מוצל כמעט לחלוטין, ופרצופה רק בקושי נחשף לאור, בניגוד ללוט ולאחותה, שמוארים באופן ברור ובולט יותר.

שימוש זה בצל עמוק מדגיש את תנועת הגוף והמתח הפנימי של הדמות, ויוצר אפקט דרמטי שמכוון את תשומת הלב לא רק למה שמואר, אלא גם למה שמוסתר חלקית. ההצבה של הדמות בחצי אור וחצי צל עשויה לרמז על הדואליות שבכוונותיה - בין מוסריות למעשה אסור.

כמו כן, הכד והגביע המונחים לצידה של הבת השמאלית מוארים גם הם באופן חד, והצללים שהם מטילים על הרקע הופכים אותם לבולטים הרבה יותר. בגרסה זו, ג'נטילסקי מעלה את מעמדם הסמלי של הכלים הללו - רמז לשכרות, לפיתוי, ולאובדן הטוהר - על ידי הדגשתם הקונטרסטית בפינה הימנית התחתונה של הציור.

בגרסת גטי, לעומת זאת, לא נעשה שימוש דומה בקונטרסט גבוה. ג'נטילסקי בחר שם בתאורה רכה ומאוזנת יותר, שאינה יוצרת את אותה עוצמת דרמה סביב הדמויות או החפצים. כך, הכד והגביע מופיעים כאלמנט משני ולא מושכים תשומת לב באותה מידה. ייתכן שהבחירה הזו נועדה להטות את מרכז הכובד מהסמליות הישירה אל הרמזים הפסיכולוגיים, הצבעוניים והגופניים המפוזרים לאורך הקומפוזיציה.

קישורים חיצוניים

קטגוריה:לוט בציורים
קטגוריה:ציורי התנ"ך
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:אורציו ג'נטילסקי: ציורים