הקוף והדולפין

הקוף והדולפין הוא אחד ממשלי איזופוס, ומספרו 73 בסיווג פרי. בשל הופעתו בין משליו של לה פונטיין, הוא תמיד היה פופולרי בצרפת, אך בבריטניה היחס למשל היה נדיר יותר עד המאה ה-19.

המשל
לאחר שנטרפת ספינה מול חופי יוון, קוף מחמד השייך לימאי ניצל מטביעה על ידי דולפין, משום שחשב בטעות שהוא בן אדם. כשהוא נשאל אם הוא מאתונה, הקוף משקר ומתגאה שהוא שייך לאחת המשפחות החשובות ביותר בעיר. לאחר מכן הדולפין שואל אם הוא מכיר את פיראוס (הנמל האתונאי), אך הקוף חושב שפיראוס הוא אדם, ומשיב שכן, ושהם חברים טובים. כשהוא מסתכל מקרוב על הנוסע שלו, הדולפין מבין שהוא לא הציל בן אדם ושוחה משם, משאיר את הקוף לגורלו. המשל מסתיים בהבטחה שהסיפור מתאים לשקרנים.

הגרסאות הלטיניות של המשל החלו בהסבר כי היה זה מנהג ימי לקחת חיות מחמד במהלך מסעות, ודוגמה לכך הלכה בעקבותיהם במהלך הרנסאנס על ידי גבריאלה פארנו  ב"סימיוס ודלפוס", השיר שחיבר עבור הקובץ שלו "" (1563). אחריו בצרפתית הגיע ז'אן דה לה פונטיין, שכלל את הסיפור בין "המשלים" שלו (1668) תחת הכותרת "Le singe et le dauphin", בתוספת הבחנה שעל פי היסטוריון הטבע פליניוס הזקן הדולפינים ידידותיים למין האנושי.

העיבודים בבריטניה
תיאורי פרוזה של המשל החלו להופיע זמן קצר לאחר מכן בבריטניה, כולל ב-"" (1689) של פיליפ איירס , שגם הוא חוזר על הבחנתו של פליניוס ומכנה את הסיפור "הקוף והדולפין". כך עשה גם רוג'ר ל'אסטרנג'  באוסף המשלים של איזופוס כמה שנים מאוחר יותר, כשסיכם בסוף הרפלקציה שלו על הסיפור ש"יש לנו קופים בהיסטוריה, כמו גם בסיפורת, ולא עניין חשוב הוא אם הם הולכים על ארבע רגליים, או על שתיים". המדקדק לואי שאמבו מרחיק לכת בספרו "" (1692), ומסיים את יחסו שלו למשל בשאלה אם טביעה אינה סוף הולם גם לשקרנים אנושיים.

ראו גם
משלי איזופוס
סיווג פרי

 קישורים חיצוניים 

הערות שוליים

קטגוריה:משלי איזופוס