איי הנסיך אדוארד

איי הנסיך אדוארד (באנגלית: Prince Edward Islands) הם שני איים געשיים קטנים בדרום האוקיינוס ההודי, המנוהלים על ידי דרום אפריקה. הם נקראים האי מריון (על שם ) ואי הנסיך אדוארד (על שם הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטראת'רן).

האיים בקבוצה הוכרזו כשמורות טבע מיוחדות על פי חוק ניהול הסביבה של דרום אפריקה משנת 2003, ולכן הפעילות בהם מוגבלת למחקר וניהול שימור. הגנה נוספת ניתנה כאשר האזור הוכרז כאזור ימי מוגן בשנת 2013. התושבים האנושיים היחידים באיים הם צוות תחנת מחקר מטאורולוגית וביולוגית המנוהלת על ידי  באי מריון.

 היסטוריה 
ברנט ברנטזון לאם מחברת הודו המזרחית ההולנדית הגיע לאיים ב-4 במרץ 1663 באונייה מארסווין. הם נקראו דינה (הנסיך אדוארד) ומארסווין (מריון) אך האיים תועדו בטעות כנמצאים ב-41 מעלות דרום, והם לא נמצאו שוב על ידי מלחים הולנדים בהמשך.

בינואר 1772 ביקרה באיים הפריגטה הצרפתית לה מסקרן, בפיקודו של מארק-ז'וזף מריון דו פרן, ובילתה חמישה ימים בניסיון לעגון בהם, במחשבה שמצאה את אנטארקטיקה (שעדיין לא הוכחה קיומה). מריון קרא לאיים Terre de l'Espérance (מריון) ואיל דה לה קאוורן (הנסיך אדוארד). לאחר שלא הצליח לעגון, המשיכה לה מסקרן מזרחה, שם גילה מריון את איי קרוזה ונחת בניו זילנד, אך מריון דו פרן וכמה מאנשי צוותו נהרגו על ידי מאורים מקומיים.

ז'וליאן קרוזט, הנווט והשני בפיקוד על לה מסקרן, שרד את האסון, ופגש במקרה את ג'יימס קוק בקייפטאון ב-1776, בתחילת מסעו השלישי של קוק. קרוזט שיתף עם קוק את המפות של משלחתו, וכאשר הפליג קוק מקייפטאון, הוא חלף על פני האיים ב-13 בדצמבר, אך לא הצליח לעצור בהם בשל מזג אוויר גרוע. קוק קרא לאיים על שם הנסיך אדוארד, בנו הרביעי של המלך ג'ורג' השלישי; ואף על פי שלעיתים קרובות מיוחסת לו גם קריאת שמו של האי הגדול מריון, על שמו של קפטן מריון, שם זה אומץ על ידי ציידי כלבי ים ולווייתנים שצדו מאוחר יותר את האזור, כדי להבדיל בין שני האיים.

הנחיתה המתועדת הראשונה על האיים הייתה ב-1799 על ידי קבוצה של ציידי כלבי ים צרפתים מהספינה סאלי. נחיתה נוספת נרשמה בסוף 1803 על ידי קבוצה של ציידי כלבי ים בראשות הקפטן האמריקאי הנרי פנינג מהספינה קתרין והיא מצאה סימנים להתיישבות אנושית מוקדמת יותר. ציידי כלבי ים המשיכו להגיע עד 1810 לערך, כאשר אוכלוסיות כלבי הים המקומיות כמעט ונכחדו. את המשלחת המדעית הראשונה לאיים הוביל ג'יימס קלארק רוס, שביקר באיים ב-1840 במהלך חקר אנטארקטיקה, אך לא הצליח לנחות. רוס הפליג לאורך האיים ב-21 באפריל 1840. הוא ערך תצפיות על מספר עצום של פינגווינים וסוגים אחרים של עופות ים. הוא ראה גם דובי ים. האיים נחקרו לבסוף על ידי משלחת צ'לנג'ר, בראשות קפטן , ב-1873.

בין 1799 ל-1913 נרשמו באיים ביקורים של 103 כלי שיט, שבע מהם הסתיימו בטביעת ספינה. ביוני 1849 נטרפה באי הנסיך אדוארד הספינה בריגדיר ריצ'רד דארט, עם כוח של מהנדסים מלכותיים בפיקודו של לוטננט ג'יימס לידל. רק 10 מתוך 63 הנוסעים שהיו על סיפונה שרדו וחולצו על ידי ציידי פילי ים מקייפטאון. ב-1908 נטרפה הספינה הנורווגית סולגלימט באי מריון, והניצולים הקימו כפר קצר ימים בחוף הצפוני, לפני שחולצו.

ממוזער|האי מריון בצילום לוויין, מאי 2009
ממשלת בריטניה מעולם לא טענה רשמית לבעלות על האיים, אולם היא ניהלה את הפעילות הכלכלית באיים בתחילת המאה ה-20. ב-1908 העניקה הממשלה הבריטית חוזה חכירה כדי לנצל את מרבצי הגואנו באי מריון. לאחר מלחמת העולם השנייה, ההתקדמות הטכנולוגית הפכה את האיים לחשובים יותר מבחינה אסטרטגית, ומכיוון שלא התקיימה פעילות כלכלית נוספת, בריטניה חששה שמדינות אחרות יתבעו אותם. בסוף 1947 ותחילת 1948 סיפחה דרום אפריקה את האיים, בהסכמת בריטניה, והתקינה את התחנה המטאורולוגית במפרץ טרנסוואל בחוף הצפון-מזרחי של האי מריון.

ממוזער|אי הנסיך אדוארד בצילום לוויין, מאי 2009
ב-22 בספטמבר 1979, לוויין מעקב אמריקאי הידוע בשם Vela 6911 הבחין בהבזק אור כפול בלתי מזוהה, הידוע בשם תקרית ולה, במים מול האיים. הייתה ועדיין קיימת מחלוקת ניכרת בשאלה האם אירוע זה היה אולי ניסוי גרעיני לא מוצהר שבוצע על ידי דרום אפריקה וישראל. הסיבה להבזק נותרה לא ידועה רשמית, וחלק מהמידע על האירוע נותר מסווג. כיום, רוב החוקרים העצמאיים מאמינים שההבזק נגרם על ידי פיצוץ גרעיני.

בשנת 2003 הכריזה ממשלת דרום אפריקה על איי הנסיך אדוארד כשמורת טבע מיוחדת, ובשנת 2013 הכריזה על 180,000 קמ"ר של מי האוקיינוס סביב האיים כאזור ימי מוגן, ובכך יצרה את אחד האזורים הגדולים בעולם להגנת הסביבה.

 תחנת המחקר מריון 
ב-4 בינואר 1948 סופחו האי מריון ואי הנסיך אדוארד השכן באופן רשמי לדרום אפריקה. קבוצה של 14 מלחים נשארה על האי עד ש-16 ימים לאחר מכן נותר שם כוח כיבוש קבוע, ועד מהרה נבנתה במקום תחנה מטאורולוגית. תחנת המחקר באי מריון הורחבה וכיום היא חוקרת מטאורולוגיה אזורית וביולוגיה של האיים, ובמיוחד ציפורים (פינגווינים, יסעוריים, אלבטרוסיים, שחפיים) וכלבי ים. בסיס מחקר חדש נבנה בין השנים 2001 ל-2011. הגישה לתחנה היא בסירה או במסוק. מנחת מסוקים והאנגר אחסון ממוקמים מאחורי מבנה הבסיס הראשי.

באפריל 2017, מדענים מאוניברסיטת מקגיל, בשיתוף עם , ביצעו ניסוי אסטרו-פיזיקלי באי מריון בשם Probing Radio Intensity at high-Z from Marion (PRIZM), בחיפוש אחר חתימות של קו המימן. בשנת 2018 הם ערכו ניסוי קוסמולוגי כדי ליצור מפות ברזולוציה גבוהה מאוד של פליטת הרדיו בתדרים נמוכים מהיקום.

 גאוגרפיה וגאולוגיה 
ממוזער|שוברת קרח דרום אפריקאית לחופי האי
קבוצת האיים נמצאת כ-955 מיל ימי (1,769 ק"מ) דרומית-מזרחית לפורט אליזבת בדרום אפריקה. בקו רוחב 46 מעלות, המרחק שלה לקו המשווה ארוך רק במעט מאשר לקוטב הדרומי. האי מריון הוא הגדול מבין השניים, אורכו 25.03 ק"מ ורוחבו 16.65 ק"מ עם שטח של 297 קמ"ר וקו חוף של כ-72 ק"מ, רובו צוקים גבוהים. הנקודה הגבוהה ביותר באי מריון היא  המגיעה לגובה של 1,242 מטר מעל פני הים. הטופוגרפיה של האי מריון כוללת גבעות רבות ואגמים קטנים, ושטח שפלה ביצתי עם מעט צמחייה.

אי הנסיך אדוארד קטן בהרבה עם שטח של 46 קמ"ר בלבד, אורכו 10.23 ק"מ ורוחבו 6.57 ק"מ, והוא שוכן כ-22.2 ק"מ צפונית-מזרחית לאי מריון. השטח סלעי בדרך כלל, עם צוקים גבוהים (490 מטרים) בצדו הדרום-מערבי. בפסגת ואן זינדרן באקר מצפון-מערב, הוא מגיע לגובה של 672 מטר.

ישנם כמה סלעים ימיים לאורך החוף הצפוני של אי הנסיך אדוארד, כמו סלע הספינה הנמצא 100 מטר צפונית לנקודה הצפונית ביותר באי, וסלעי רוס במרחק 500 מטר מהחוף. בוט רוק נמצא כ-500 מטר מהחוף הצפוני של האי מריון. שני האיים הם ממוצא געשי. האי מריון הוא אחת מפסגות הר הגעש התת-ימי הגדול המתנשא לגובה של כ-5,000 מטר מקרקעית הים עד פסגת מסקרין. הר הגעש פעיל, עם התפרצויות שהתרחשו בין השנים 1980 ל-2004. גם אי הנסיך אדוארד התפרץ ככל הנראה במהלך אלפי השנים האחרונות.

 אקלים 
למרות היותם ממוקמים בתוך אזור האקלים הממוזג הדרומי בקו רוחב 46 מעלות, באיים יש . הם שוכנים ישירות בנתיב של שקעים הנעים מזרחה כל השנה וזה מייצר בהם אקלים קריר וסוער בצורה יוצאת דופן. רוחות אזוריות חזקות, הידועות בשם הארבעים הגועשים, נושבות כמעט בכל ימות השנה, וכיוון הרוח הרווח הוא צפון-מערב. ממוצע המשקעים השנתי נע בין 2,400 מ"מ ליותר מ-3,000 מ"מ בפסגת מסקרין.

האיים הם בין המקומות המעוננים ביותר בעולם. כ-1300 שעות שמש בשנה מתרחשות בצד המזרחי המוגן של האי מריון, אך רק כ-800 שעות מתרחשות הרחק מהחוף בצד המערבי הרטוב של מריון ובאי הנסיך אדוארד. בקיץ ובחורף יש אקלים דומה עם רוחות קרות ואפשרות של שלג או כפור בכל השנה. הטמפרטורה הממוצעת בפברואר (אמצע הקיץ) היא 7.7 מעלות צלזיוס ובאוגוסט (אמצע החורף) היא 3.9 מעלות צלזיוס.

 החי והצומח 
ממוזער|דפוסי עננים מעל איי הנסיך אדוארד
האיים הם חלק מהאזור האקולוגי של  הכולל מספר קטן של איים תת-אנטארקטיים. בגלל מיעוט מסות היבשה באוקיינוס הדרומי, האיים מארחים מגוון רחב של מינים והם קריטיים לשימור המינים. באקלים התת-אנטארקטי הקר, צמחים מוגבלים בעיקר לעשבים, טחבים ואצות, וחזזיות הן הפטריות הבולטות ביותר. בעלי החיים המקומיים העיקריים הם חרקים יחד עם אוכלוסיות גדולות של עופות ים, כלבי ים ופינגווינים.

 ציפורים 
האיים הוגדרו כאזור ציפורים בעל חשיבות (IBA) על ידי BirdLife International בשל אוכלוסיות הרבייה המשמעותיות של עופות הים שלהם. לפחות 30 מינים שונים של ציפורים מקננים באיים, וההערכה היא שהאיים תומכים בלמעלה מ-5 מיליון עופות ים מקננים, וב-8 מיליון עופות ים בסך הכל. ידוע על חמישה מינים של אלבטרוס (שכולם בסכנת הכחדה) שמקננים באיים, כולל אלבטרוס נודד, אלבטרוס עשון, אלבטרוס אפור, אלבטרוס צהוב-חרטום הודי ואלבטרוס אפור-ראש.

האיים מארחים גם ארבעה עשר מינים של יסעור , ארבעה מינים של , שחפית אנטארקטית וחמסן חום. נמצאו ארבעה מיני פינגווינים: פינגווין מלכותי, פינגווין מצויץ מזרחי, פינגווין לבן-אוזן ופינגווין הסלעים.

 יונקים 
שלושה מינים של כלבי ים מקננים באיים: פיל ים דרומי, דוב ים אנטארקטי ודוב ים תת-אנטארקטי. את המים המקיפים את האיים פוקדים לעיתים קרובות כמה מינים של לווייתנים, במיוחד מסוג קטלן, הטורפים פינגווינים וכלבי ים. לווייתנים גדולים כמו אובלנה דרומית, לווייתן גדול-סנפיר וכלב ים נמרי נראים באופן ספורדי יותר, ועדיין לא ברור עד כמה האוכלוסייה המקומית הנוכחית שלהם גדולה או יציבה, אם כי ההערכה היא שמספרם נמוך משמעותית בהשוואה לתקופה בה נוצר המגע האנושי הראשון עם האיים.

 צמחים יבשתיים 
כמו כל האיים התת-אנטארקטיים, במריון יש מספר קטן של מיני צמחים מקומיים. בידודו של האי ותנאי מזג האוויר הקרים, הרטובים והסוערים סיננו צמחים פוטנציאליים רבים מלהתבסס בהצלחה. רק 22 צמחים וסקולריים היו באי לפני הגעת האדם. ישנם שבעה מינים של שרכים וצמחים דומים, חמישה מינים של צמחים פורחים וכמה צמחים עשבוניים אחרים. כמו כן מספר מינים דמויי עשב גדלים במריון.

 מינים פולשים 
עכברי בית הגיעו לאי מריון עם ספינות ציד לווייתנים וכלבי ים במאה ה-19 והתרבו במהירות, עד כדי כך שבשנת 1949 הובאו חמישה חתולי בית לבסיס המחקר כדי לטפל בהם. החתולים התרבו במהירות, ובשנת 1977 היו באי כ-3,400 חתולים, ובעקבות כך נוסדה באי תוכנית להשמדת חתולים. כמה חתולים הודבקו בכוונה בנגיף שצמצם את אוכלוסיית החתולים לכ-600 עד 1982.

עם היעלמות החתולים, אוכלוסיית העכברים גדלה בחדות לרמות "דמויות מגפה". בשנת 2003 גילו אורניתולוגים כי בהיעדר מקורות מזון אחרים, העכברים תוקפים גוזלי אלבטרוס ואוכלים אותם חיים. הערכה של האי הושלמה במאי 2015, בהובלת אקולוג המינים הפולשים ג'ון פארקס, עם המסקנה שתוכנית הדברה אפשרית, אך היא תדרוש תכנון מדויק.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:איים באוקיינוס ההודי
קטגוריה:אזור אנטארקטי מוגן מיוחד
קטגוריה:איים סאב-אנטארקטיים
קטגוריה:האוקיינוס הדרומי: הרי געש
קטגוריה:דרום אפריקה: גאוגרפיה