מעצמה אזורית

העיסוק במושג צבר תאוצה משמעותית בתום המלחמה הקרה, עם המעבר ממערכת דו-קוטבית (ארצות הברית וברית המועצות) למערכת עולמית רב-קוטבית ומבוזרת יותר. חוקרים בולטים בתחום, ובראשם בארי בוזאן ואולה וייבר, פיתחו מסגרת תאורטית המכונה תאוריית מכלולי הביטחון האזוריים (Regional Security Complex Theory - RSCT). לפי גישה זו, רוב האיומים הביטחוניים בעולם אינם גלובליים אלא "מקובצים" גאוגרפית, ולכן למעצמות האזוריות יש תפקיד מכריע בייצוב, או בערעור, המערכת הבינלאומית כולה.

הגדרתה של מדינה כמעצמה אזורית אינה נשענת על נתונים סטטיסטיים יבשים בלבד, כגון גודל התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) או היקף הצבא. החוקר הגרמני דטלף נולטה, מהמכון ללימודים גלובליים ואזוריים (GIGA), הציע מודל הבודק שלושה רבדים:
 משאבי עוצמה: יכולות חומריות עדיפות על פני השכנות.
 טעינה להנהגה: נכונות המדינה לקחת על עצמה תפקיד מנהיגותי ולהיות "מייצבת אזורית".
 הכרה: הנכונות של המדינות השכנות, וכן של המעצמות הגלובליות, לקבל את מעמדה.

מעמד זה לעיתים קרובות שנוי במחלוקת. במקרים רבים, ניסיונה של מדינה לבסס הגמוניה אזורית נתקל בהתנגדות עזה מצד יריבות מקומיות, שיוצרת מאזן אימה או תחרות מתמדת. מדען המדינה הריאליסט ג'ון מירשיימר טוען כי המטרה האולטימטיבית של מעצמות היא להפוך להגמון אזורי כדי להבטיח את הישרדותן, דבר המוביל בהכרח לחיכוכים. דוגמאות בולטות למדינות הנתפסות בספרות כמעצמות אזוריות כוללות את ברזיל באמריקה הלטינית, הודו בדרום אסיה, ודרום אפריקה ביבשת אפריקה.

 מאפיינים וקריטריונים 
בחינת הספרות המחקרית מעלה כי טרם גובשה הגדרה אחת ויחידה למושג "מעצמה אזורית". עם זאת, נראה כי קיימת תמימות דעים בדבר הצורך בשילוב בין יכולות חומריות ("עוצמה קשיחה") לבין הכרה פוליטית רחבה. החוקרת סנדרה דסטרדי מטעימה כי אין להסתפק במדידת משאביה של המדינה גרידא, אלא יש לעמוד על טיב האסטרטגיה שהיא נוקטת כלפי שכנותיה.

נהוג להציב שלוש אבני בוחן מרכזיות לקביעת מעמדה של מדינה כמעצמה אזורית:

 עליונות חומרית
ראשית לכל, נדרשת המדינה להחזיק ביתרון כמותי ואיכותי ניכר על פני שכנותיה. אסימטריה זו היא המונחת ביסוד יכולתה להקרין כוח ולהשפיע על המרחב. המדדים המקובלים בקטגוריה זו הם:
 חוסן כלכלי: גובה התוצר המקומי והיקף סחר החוץ. על המדינה לשמש "קטר כלכלי" אזורי, כזה ששכנותיו תלויות בו או מושפעות מכלכלתו באופן ישיר.
 עוצמה צבאית: לא רק תקציב ביטחון עתיר ממדים, אלא גם היכולת להפעיל כוח צבאי מחוץ לגבולות המדינה לצורך הרתעה או התערבות.
 נתונים גאוגרפיים ודמוגרפיים: שטח רחב ידיים, אוכלוסייה גדולה או שליטה בנכסים אסטרטגיים (כגון מפרצים או מעברים ימיים) המעניקים לה עדיפות מבנית.

 הנכונות להנהיג
דא עקא, אין די בפוטנציאל חומרי כדי להקנות מעמד של מעצמה. על המדינה להפגין רצון פוליטי מובהק לעצב את פני האזור. המונח המקצועי "תפיסת תפקיד" (Role Conception) מתאר מצב שבו המדינה רואה עצמה אחראית על הסדר האזורי, יוזמת מהלכים דיפלומטיים ומקימה מוסדות משותפים שבהם היא משמשת כציר מרכזי. חרף זאת, לעיתים קרובות נכונות זו נתקלת בחשדנות מצד המדינות השכנות, הרואות בה הבעה של יומרנות או ניסיון לכפייה הגמונית.

 הכרה וקבלה
זהו המרכיב החמקמק מכולם, אך בד בבד הוא המכריע ביותר. כדי שמדינה תשתבץ בדרג של מעצמה אזורית, עליה לזכות בהכרה כפולה:
 הכרה מבית (אזורית): הסכמתן של המדינות השכנות לקבל את הנהגתה. דסטרדי מבחינה בין "הנהגה" הנובעת משכנוע ומאינטרסים משותפים, לבין "הגמוניה" הנשענת על כוח גס.
 הכרה מחוץ (גלובלית): נכונותן של מעצמות-העל (כגון ארצות הברית או סין) לראות במדינה זו את "בעל הבית" באזור, וכתובת מרכזית לניהול משא ומתן בנושאים ביטחוניים וכלכליים.

 תיחום ההשפעה הגאוגרפי 
בשונה ממעצמות-על בעלות יכולת פעולה חובקת עולם, כוחה של המעצמה האזורית תחום לרוב למערכת גאוגרפית ספציפית. בארי בוזאן טבע את המונח "מערכת ביטחון אזורית" כדי לתאר קבוצת מדינות אשר איומי הביטחון והאינטרסים שלהן כרוכים זה בזה במידה כזו, שלא ניתן להפריד ביניהן באופן מעשי. בתוך מרחב מוגדר זה, המעצמה האזורית עשויה ליהנות מדומיננטיות מוחלטת וממעמד של קובעת סדר היום, אולם בזירה הגלובלית הרחבה, יכולת ההשפעה שלה מצטמצמת והיא נותרת שחקן משני.

 דינמיקה אזורית ומקרי בוחן 
יישומם של המודלים התאורטיים משתנה באופן ניכר בין אזור לאזור, בהתאם להיסטוריה, לתרבות הפוליטית ולמאזן הכוחות המקומי. בארי בוזאן ואולה וייבר מציעים לנתח כל אזור כ"מערכת ביטחון" נפרדת, בעלת מאפיינים ייחודיים של קוטביות ויחסים בינלאומיים.

 המזרח התיכון: מערכת רב-קוטבית נפיצה 
המזרח התיכון מוגדר בספרות המחקרית כמערך ביטחוני ייחודי, המתאפיין בהיעדר הגמון ברור ובאי-יציבות כרונית. בניגוד לאזורים אחרים שבהם התגבשה היררכיה ברורה, אזור זה מתנהל כמערכת "רב-קוטבית" שבה מתקיימת תחרות עזה בין ארבעה שחקנים מרכזיים, שלכל אחד מהם יתרונות וחסרונות ייחודיים.

 המשולש המוסלמי: איראן, טורקיה וערב הסעודית 
הדינמיקה האזורית מונעת במידה רבה על ידי המאבק בין שלוש מעצמות מוסלמיות. החוקר גרגורי גוס (F. Gregory Gause III) הגדיר דינמיקה זו כ"המלחמה הקרה החדשה של המזרח התיכון", שבה המאבק אינו רק על אינטרסים אלא גם על זהות דתית ופוליטית:
 איראן (המעצמה הרוויזיוניסטית): איראן שואפת לשנות את הסדר האזורי הקיים ולדחוק את רגלי המערב מהאזור. היא מפעילה "עוצמה היברידית" המשלבת יכולות צבאיות קונבנציונליות עם רשת ענפה של ארגוני פרוקסי לבנון, סוריה, עיראק ותימן.
 טורקיה (הנאו-עות'מאנית): תחת שלטון מפלגת הצדק והפיתוח, טורקיה מבקשת לשחזר את מעמדה ההיסטורי כמנהיגת העולם הסוני, תוך שהיא מציגה אלטרנטיבה עצמאית שאינה כפופה לארצות הברית או לרוסיה.
 ערב הסעודית: הממלכה נשענת על עוצמה כלכלית אדירה (נפט) ועל לגיטימציה דתית (שומרת המקומות הקדושים) כדי להוביל את המחנה הסוני המתון ולבלום את ההתפשטות האיראנית.

 האנומליה הישראלית 
מדינת ישראל מהווה אתגר תאורטי מורכב עבור חוקרי יחסים בינלאומיים. פרופ' מרטין בק מאפיין את ישראל כ"מעצמה אזורית חלקית" או כ"מעצמה ללא אזור":
 מבחינה חומרית: ישראל מחזיקה בעליונות טכנולוגית וצבאית מוחלטת ובכלכלה מתקדמת, נתונים המציבים אותה כמעצמה האזורית החזקה ביותר.
 מבחינת הכרה: דא עקא, הניתוק המדיני ההיסטורי משכנותיה מנע ממנה לתרגם את עוצמתה להשפעה פוליטית ("עוצמה רכה") או לתפקיד של מייצבת אזורית.
 שינוי המגמה: החתימה על הסכמי אברהם ושיתופי הפעולה מול האיום האיראני מסמנים תפנית, שבה ישראל עוברת בהדרגה ממעמד של "נטע זר" לשותפה אסטרטגית, תהליך שעשוי להקנות לה את מרכיב הלגיטימציה החסר.

 דרום אסיה: הגמוניה הודית ועמידותה 
דרום אסיה מוצגת בספרות המחקרית כדוגמה מובהקת ל"מכלול ביטחון מרכזי" (Centered Security Complex) – מערכת אזורית שבה קיימת אסימטריה מבנית קיצונית לטובת שחקן יחיד. הודו מחזיקה בכ-75% מהשטח, מהאוכלוסייה ומהתמ"ג של האזור כולו, נתונים המקנים לה מעמד של "הגמון טבעי".

 העליונות המבנית של הודו 
חוקרים כגון ט.ו. פול מצביעים על כך שהודו אינה רק המדינה החזקה באזור, אלא שהאזור כולו מוגדר מבחינה גאופוליטית דרכה. הודו גובלת כמעט בכל מדינות האזור, בעוד שהן לרוב אינן גובלות זו בזו, מה שהופך אותה לציר הכרחי לכל סחר או שיתוף פעולה אזורי.
 דוקטרינת אינדירה מול דוקטרינת גוג'ראל: לאורך השנים נעה הודו בין שתי גישות הנהגה: הגישה ההגמונית (דוקטרינת אינדירה גנדי), שראתה בכל התערבות חיצונית באזור איום ישיר על ביטחונה, לבין גישה מרוככת יותר (דוקטרינת גוג'ראל), המציעה ויתורים חד-צדדיים לשכנות הקטנות כדי לזכות באמונן.

 פקיסטן והפרדוקס הגרעיני 
למרות עליונותה, הודו נתקלת באתגר קבוע מצד פקיסטן. פקיסטן מוגדרת בספרות כ"שחקן מתריס" המסרב לקבל את ההיררכיה האזורית. החוקר ראג'ש באסרור מנתח כיצד החימוש הגרעיני של פקיסטן יצר את "פרדוקס היציבות-אי-יציבות": הידיעה שעימות כולל יוביל להשמדה הדדית מעניקה לפקיסטן מרחב תמרון לנהל עימותים בעצימות נמוכה, ובכך היא בולמת את יכולתה של הודו לכפות סדר אזורי מוחלט.

 חדירת מעצמות גלובליות 
גורם מכריע נוסף המערער את המעצמה האזורית הוא חדירת מעצמות חיצוניות למכלול הביטחון האזורי. במחקר מוצגת סין כגורם משמעותי שמשנה את מאזן הכוחות בדרום אסיה. באמצעות יוזמת "החגורה והדרך" (BRI) והשקעות ענק בתשתיות במדינות כמו סרי לנקה ופקיסטן, סין מעניקה לשכנותיה של הודו אלטרנטיבה כלכלית וביטחונית, ובכך שוחקת את הבלעדיות ההודית בסביבתה.

 אמריקה הלטינית 
אמריקה הלטינית מציגה מודל של "מכלול ביטחון" המתאפיין בשלום יחסי בין המדינות, אך בפיצול פוליטי וכלכלי עמוק. במוקד הדיון עומדת ברזיל, אשר נתוניה החומריים (כמחצית מהשטח, מהאוכלוסייה ומהתמ"ג של דרום אמריקה) מציבים אותה כמועמדת הטבעית והיחידה לתפקיד המעצמה האזורית. עם זאת, יכולתה לתרגם פוטנציאל זה להשפעה פוליטית ממשית שנויה במחלוקת בקרב החוקרים.

 הגמוניה בהסכמה 
בשונה ממעצמות אזוריות אחרות המפעילות כוח צבאי או איומים ברזיל אימצה אסטרטגיה המכונה על ידי החוקר שון ברג'ס "הגמוניה בהסכמה". לפי גישה זו, המעצמה מנסה לקשור את האינטרסים של המדינות הקטנות לאינטרס שלה, תוך הימנעות מהתערבות בוטה בענייניהן הפנימיים. ברזיל הובילה את הקמתם של מוסדות אזוריים, כגון "מרקוסור" ו"איחוד מדינות דרום אמריקה" (UNASUR), במטרה ליצור גוש מאוחד שיפחית את התלות בארצות הברית ויעניק לה, כראש הגוש, מעמד גלובלי.

 מנהיגות ללא חסידים 
דא עקא, נדמה כי ישנו כשל מרכזי באסטרטגיה זו. למרות המאמץ הברזילאי, המדינות השכנות מסרבות לקבל את מרותה:
 יריבות מבנית: מדינות משניות חזקות ("מעצמות משנה"), ובראשן ארגנטינה ומקסיקו (שאף שהיא בצפון אמריקה, היא מתחרה על ההשפעה התרבותית והכלכלית באזור), פועלות לאזן את הכוח הברזילאי ומונעות ממנה להפוך לדובר הבלעדי של היבשת.
 חוסר תמריץ כלכלי: בניגוד לגרמניה באיחוד האירופי או לסין במזרח אסיה, הכלכלה הברזילאית אינה חזקה דיה כדי לשאת על גבה את כלל כלכלות האזור, ולכן אין לשכנות תמריץ כלכלי מובהק לקבל את הנהגתה המדינית.

 השפעת המעצמות הגלובליות 
גורם נוסף המכרסם במעמד הברזילאי הוא החדירה הגוברת של סין לאמריקה הלטינית. סין הפכה לשותפת הסחר המרכזית של מדינות רבות באזור (כולל ברזיל עצמה), מה שמחליש את התלות הפנים-אזורית ומאפשר למדינות הקטנות לגוון את משענותיהן הכלכליות, מבלי להזדקק לתיווך הברזילאי.

 מעצמות אזוריות וסדר עולמי משתנה 
במאה ה-21, תפקידן של המעצמות האזוריות חורג מעבר לגבולות הגאוגרפיים המיידיים שלהן. הן משמשות כחוליית קישור ("מדינות ציר") בין המערכת הגלובלית לבין המערכות המקומיות, ומהוות נדבך מרכזי במעבר לעולם רב-קוטבי.

 שומרות סף 
אחת הפונקציות החשובות ביותר של מעצמה אזורית היא היכולת לשמש כ"שומרת סף" מול מעצמות-העל. החוקר דניאל פלמס טוען כי מעצמות אזוריות מנסות לווסת את חדירתן של מעצמות חיצוניות לאזור השפעתן. הן עושות זאת באמצעות שתי אסטרטגיות מנוגדות:
 בלימה רכה: יצירת מוסדות אזוריים המדירים את המעצמות הגלובליות (למשל, התנגדותה של ברזיל לנוכחות אמריקאית במוסדות דרום אמריקה), ובכך שומרים על האוטונומיה האזורית.
 תיווך: המעצמה האזורית מציגה את עצמה בפני העולם ככתובת הבלעדית לפתרון משברים באזור, ודורשת שכל סיוע או התערבות יעברו דרכה (למשל, ניסיונותיה של ניגריה לנהל את כוחות השלום במערב אפריקה).

 מועדון ה-BRICS והשאיפה לגבוליות 
עבור רבות מהמעצמות האזוריות, השליטה באזור אינה המטרה הסופית, אלא מקפצה למעמד של מעצמה גדולה. הפלטפורמה המרכזית המבטאת שאיפה זו היא התארגנות ה-BRICS (הכוללת את ברזיל, רוסיה, הודו, סין ודרום אפריקה, ובהמשך גם איראן, מצרים ואחרות). החוקר אנדרו הארל מצביע על כך שמעצמות אלו משתמשות בקואליציות בינלאומיות כדי לאתגר את ההגמוניה המערבית במוסדות כמו האו"ם וקרן המטבע הבינלאומית, תוך דרישה לייצוג הולם לכוחן העולה.
 חסמים במעבר למעצמה עולמית 
על אף השאיפות, רוב המעצמות האזוריות מתקשות לפרוץ את "תקרת הזכוכית" ולהפוך למעצמות גלובליות מלאות. החוקרת מרים פריס מצביעה על כך שרבות ממדינות אלו נופלות למלכודת של "דומיננטיות ללא הנהגה", בשל כשלים מבניים המעכבים את צמיחתן:

 אתגרי פנים וחולשת המדינה: רבות מהמעצמות האזוריות (כגון ברזיל, דרום אפריקה או הודו) מוגדרות כשווקים מתעוררים אך סובלות מאי-שוויון קיצוני, עוני ותשתיות רעועות. בעיות פנימיות אלו מאלצות את ההנהגה להפנות משאבים וקשב פנימה (Inward Looking), על חשבון מדיניות החוץ וההשפעה הגלובלית.
 עוינות אזורית: דווקא העוצמה העודפת של המעצמה האזורית מייצרת "תגובת נגד" מצד שכנותיה. במקום לקבל את הנהגתה, השכנות פועלות לאזן אותה, ובכך המעצמה נשחקת במאבקי כוח מקומיים ממושכים המונעים ממנה להקרין כוח בזירה הבינלאומית הרחבה.

 סקירה עולמית ומיפוי מוקדי כוח 
על בסיס הקריטריונים המחקריים (עוצמה חומרית, הכרה והנהגה), הספרות המקצועית נוהגת לסווג את המעצמות האזוריות על פי חלוקה גיאוגרפית. להלן ניתוח המוקדים המרכזיים:

 אפריקה 
היבשת האפריקאית מתאפיינת בדו-קוטביות, כאשר שתי מדינות מרכזיות מתחרות על ההגמוניה והייצוג של היבשת בפורומים בינלאומיים:

 ניגריה:  בעלת האוכלוסייה הגדולה ביבשת ובכלכלה הגדולה ביותר (מאז חישוב התמ"ג מחדש ב-2014). החוקרים אולווסולה אוגונובי (Oluwaseun Ogunnubi) וכריסטופר איסיקה (Christopher Isike) טוענים כי ניגריה מממשת את מעמדה כמעצמה אזורית בעיקר במערב אפריקה,באמצעות הובלת כוחות שמירת השלום של ארגון ECOWAS והשפעה תרבותית גוברת ("נוליווד"). עם זאת, אתגרים פנימיים כגון שחיתות וטרור (בוקו חראם) פוגעים ביכולתה להקרין כוח יציב.
 דרום אפריקה: אף על פי שכלכלתה קטנה מזו של ניגריה, דרום אפריקה נהנית מתשתיות מתקדמות יותר ומלגיטימציה בינלאומית רחבה (חברה ב-G20 וב-BRICS). החוקר אדקייה אדבאג'ו (Adekeye Adebajo) מגדיר אותה כהגמון כלכלי ופוליטי בחלק הדרומי של היבשת, אך מציין את התחרות המתמדת מול ניגריה על הנהגת היבשת כולה.

 אסיה 
אסיה מציגה מבנה היררכי מורכב, הכולל מעצמות גלובליות ומעצמות אזוריות:

 סין: חורגת מההגדרה של מעצמה אזורית ונחשבת למעצמה גדולה או מעצמת-על בהתהוות, בעלת אינטרסים והשפעה בכל רחבי הגלובוס.
 הודו: מוגדרת כמעצמה האזורית המובהקת של דרום אסיה. על פי החוקר סומיט גנגולי (Sumit Ganguly), הודו משלבת עוצמה צבאית (גרעינית), דמוגרפית וכלכלית, המאפשרת לה לשלוט בסביבתה שלה, אם כי כאמור היא עדיין נתקלת בקשיים בפריצה למעמד גלובלי מלא בשל הסכסוך המתמשך עם פקיסטן.
 אינדונזיה: נחשבת למנהיגה הטבעית של דרום-מזרח אסיה ושל ארגון ASEAN, מתוקף היותה המדינה המוסלמית הגדולה בעולם והכלכלה הגדולה באזור.

 המזרח התיכון / מערב אסיה 
ישראל - חברה ב-OECD
ערב הסעודית - חברה ב-G20 וב-OPEC
טורקיה - חברה ב : OECD, MIKTA, CIVETS, G20 וב-D-8 

 אירופה 
באירופה, המושג "מעצמה אזורית" מורכב ליישום בשל האינטגרציה של האיחוד האירופי. נהוג להתייחס לשלוש המדינות המובילות (ה-E3) כבעלות השפעה מכרעת:

 גרמניה: מתוארת על ידי החוקר דגלאס ובר כ"הגמון הסרבן" של אירופה. היא המעצמה הכלכלית הבלתי-מעורערת המכתיבה את המדיניות המוניטרית, אך נמנעת באופן מסורתי מהובלה צבאית.
 צרפת ובריטניה: משמרות יכולות של מעצמות גלובליות (מושב קבוע במועצת הביטחון, נשק גרעיני ויכולת שיגור כוחות למרחקים), אך פועלות לרוב בתיאום בתוך הזירה האירופית.

 אמריקה הלטינית 
 ברזיל: המעצמה הדומיננטית, המחזיקה בכמחצית מהשטח והתמ"ג של דרום אמריקה.
 מקסיקו וארגנטינה: מוגדרות כמעצמות משנה המאזנות את ברזיל, אך אינן מחזיקות ביכולות להקרין כוח הגמוני עצמאי על היבשת כולה.

 הערות שוליים 

קטגוריה:יחסים בין-לאומיים