היסטוריה של המחוכים

מחוך הוא פריט לבוש אופנתי הנלבש מתחת לבגדים, ומטרתו לעצב את פלג הגוף העליון על פי צו האופנה.

המחוך היה פריט חובה בלבושן של נשות המעמד העליון באירופה במשך 400 שנה, מתקופת הרנסאנס ועד מלחמת העולם הראשונה וביבשת אמריקה מהמאה ה-17 ועד למלחמת העולם הראשונה.

אופנת המחוך התפתחה במקביל לאופנת השמלות וכחלק בלתי נפרד ממנה והוכתבה על ידי צורת החצאיות והמחשופים.

אורך המחוכים השתנה לסירוגין ממחוכים שהסתיימו בקו המותן, למחוכים קצרים שהסתיימו מייד מתחת לחזה ועד למחוכים ארוכים שכיסו את הירכיים ואף הגיעו כמעט עד הברכיים. המחוכים אפשרו לנשים לעצב את פלג גופן העליון בצורת שעון חול, שהייתה אופנתית בתחילת המאה ה-19, בצורת האות S שנכנסה לאופנה בתחילת המאה ה-20, או ליצור "דמות נערית" ארוכה וצרה שנכנסה לאופנה לאחר מלחמת העולם הראשונה.

לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחלף המחוך בשילוב של חזייה וחגורת בטן. חברות ביגוד תחתון עדיין מייצרות צורות שונות של מחוכים גם במאה ה-21, בעיקר בהקשר לשמלות ערב ושמלות כלה וכפריט לבוש הנלבש באירועים שונים.

 מקור המילה בעברית 
על פי אתר האקדמיה ללשון העברית המילה מחוך הופיעה ב"מילון המלבושים" כבר בשנת 1913.

סבורים כי המילה מחוך גזורה מהמילה הארמית "חוכא " שפירושה שחוק, אך גם זנות. חז"ל השתמשו במילה מחוך לתיאור פריט לבוש לא צנוע המעצב את הגוף בצורה המאוררת גיחוך:

בבלי, מסכת שבת – דף סד, עמוד א

 המחוך הנוקשה 
 המאה ה-16 עד המאה ה-19 
מקור המחוך באיטליה, משם הובא לחצר המלוכה בצרפת על ידי קטרינה דה מדיצ'י בשנת 1500.

במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 הפכו המחוכים לאופנת חובה בקרב נשות החברה הגבוהה באירופה.

המחוכים עוצבו בצורת חרוט שקודקודו פונה כלפי מטה במטרה ליצור קו מותן דק, לשטח את החזה, ולהוות ניגוד בין פלג הגוף העליון הנוקשה לבין שפע החצאיות שכיסו את פלג הגוף התחתון.ממוזער|המלכה מריה תרזה בשמלת חצר אופנתית|242x242 פיקסלים

המחוך של תחילת המאה ה-16 היה עשוי משכבות בד מודבקות בדבק לצורך חיזוק, ונקשר מאחורה באמצעות שרוכים. הוא כלל כתפיות בחלקו העליון ופיסות בד נוקשה בחלקו התחתון שתפקידן לתמוך בחצאית המתרחבת במותניים. תפקיד המחוך היה לשטח את הבטן ואת החזה תוך הבלטת החזה באזור המחשוף.

בעידן האליזבתני (1558–1603) התחיל השימוש במזיפות לווייתן (הלוחות הקרניים באמצעותם הלוויתן מסנן את מזונו) שכונו בשפה העממית "עצמות לווייתן", לחיזוק המחוך. בקדמת המחוך הותקנה תומכה (באנגלית:busk), לוחית עץ, מתכת או שנהב, מעוגלת בשתי קצותיה שרוחבה מספר סנטימטרים ואורכה כאורך המחוך, שתפקידה לייצר חזית ישרה ולהבליט או לשטח את החזה, על פי צו האופנה. לעיתים התומכות נתפרו בתוך המחוך ולעיתים הוחדרו לתוך כיסים פנימיים, שנוצרו במיוחד לצורך זה, כדי לאפשר את שליפתן.

בשנת 1680 דרש המלך לואי ה-14 לעצב דגם של "שמלת חצר" (בצרפתית: robe de cour) שהפכה ללבוש הרשמי של נשות החצר ושל נשים שהשתתפו באירועים בחצרות המלוכה בכל רחבי אירופה. חלקה העליון של השמלה שימש בעצמו כמחוך נוקשה, עם כל התמיכות והחיזוקים הנחוצים ליצירת צורת הגוף האופנתית. הוא נסגר מאחור באמצעות שרוכים. המחשוף הנמוך חשף את הכתפיים, והשרוולים העשויים שכבות של תחרה חוברו לשמלה באמצעות שרוכים.

כחלק מהזרם הנאו-קלסי שרווח באירופה בין השנים 1795–1820, התפתחה בתקופת האימפריה הצרפתית הראשונה (1804 – 1814) אופנת שמלות בעלות קו מותן גבוה, שהתחיל מייד מתחת לקו החזה, וחצאיות משוחררות באורך הקרסול. גזרה זאת (בצרפתית: robe style Empire) שזוהתה עם ז'וזפין דה בוארנה, אשתו הראשונה של נפוליאון בונפרט, הבליטה את החזה והסתירה את כל קווי הגוף האחרים. כתוצאה מכך התפתחו מחוכים קצרים שתמכו בחזה ויצרו אשליה של קו מותן גבוה.

 התקופה הוויקטוריאנית 
 ממוזער|מחוך המעצב את פלג הגוף העליון בצורת שעון חול|174x174 פיקסליםהתקופה הוויקטוריאנית בבריטניה (1837 – 1901) התאפיינה בחידושים רבים בתחום התעשייה והאומנות אשר השפיעו גם על האופנה הנשית. המחוך של התקופה הוויקטוריאנית התאפיין בהיעדר כתפיות, הקטנה משמעותית של היקף המותניים לעיצוב פלג הגוף העליון בצורת "שעון חול", ובנייה באמצעות רצועות אנכיות.

בין השנים 1860 – 1870 נכנסו לתחום המחוכים שינויים רבים. השימוש במכונות תפירה אפשר ייצור מחוכים זולים יותר, שהיו בהישג ידן של נשים ממעמדות נמוכים יותר. רוב המחוכים נתפרו במפעלים וכל שלב בוצע על ידי קבוצת אנשים אחרת. משנת 1820 ועד לסוף המאה נכנסו לשוק לולאות מתכת שהקלו על השחלת השרוכים ועל הידוקם, סוגרים וכפתורים ממתכת, חומרים אלסטיים, ועצמות הלווייתן הוחלפו בהדרגה בתומכות פלדה.

חצאית הקרינולינה, שנכנסה לאופנה בשנת 1850, יצרה קו מותן צר יותר, לכן המחוכים הפכו פחות הדוקים והדגישו יותר את הירכיים.

בשנת 1848, הוציא באמריקה אדם בשם ג'וסף קופר פטנט על מחוך בעל רכיסה קדמית, אותו אפשר היה לפשוט מבלי להתיר את קשירת השרוכים בחלק האחורי, דבר שהקל על השימוש בו. הדבר הושג על ידי פיצול התומכה הקדמית והוספת קרסים ממתכת לצורך הסגירה.
ממוזער| פיצול התומכה הקדמית והוספת קרסים כדי לאפשר סגירה קלה של המחוך מקדימה|197x197 פיקסלים
ממוזער|מחוך מהודק מאחורה על ידי שרוכים, הנפתח מקדימה לצורך לבישה קלה
בשנת 1860, יצרן מחוכים בריטי בשם אדווין אייזוד פיתח שיטה ליצירת מחוכים קשיחים יותר, שצורתם עוצבה מראש על פי דרישות האופנה, על ידי ייבוש המחוך המעומלן על בובת הדגמה עשויה נחושת ומחוממות בקיטור.

בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, מחשופי שמלות הערב הלכו והתרחבו, דבר שחייב ויתור על כתפיות המחוך. המאפיינים החדשים כללו רכיסה הדוקה יותר ליצירת צורת "שעון חול" מודגשת יותר, לוחיות תמיכה קדמיות בצורת כף, שהוכנסו לשימוש בשנת 1870 במטרה לעצב את הבטן. כדי להשיג את הצורה הרצויה, המחוכים היו בנויים משבעה עד שלושה עשר חלקים שונים, גזורים מאריג כותנה טוויל חזק , תוך שימוש בשורות אנכיות של לוחיות תמיכה.

עד שנת 1870 איבדה הקרינולינה בהדרגה מרוחבה ופינתה את מקומה לקרינולט (בצרפתית:crinolette), חצאית בעלת שובל ארוך ושופע שנתמך באמצעות חישוקי מתכת אחוריים או, מאוחר יותר, כריות מסוגים שונים מחוברות למחוך, שכונו "ישבן מלאכותי" (בצרפתית:faux-cul).

בשנת 1884 יצא לשוק מחוך שתוכנן על ידי רופאה בשם אינז גָשֶה-סרוט (בצרפתית: Inès Gaches-Sarraute) . המחוך שינה את היציבה ואת צורך פלג הגוף העליון של הנשים מצורת "שעון חול" לצורה דמוית האות S ללא צורך בהוספת עזרים מבניים אחוריים. בשל כך, נודע המחוך בשם "בעל חזית שטוחה" או "בעל צורך S".

כרופאה, אינז גָשֶה-סרוט הכירה בחשיבות חופש התנועה באזור בית החזה, תוך שמירה על אזור הבטן. המחוך שתוכנן על ידה תמך בבטן והרים אותה, במקום לדחוס אותה פנימה ומטה, ושחרר את הלחץ על הסרעפת ועל איברים נשיים חיוניים.

בשנת 1888, החברה הבריטית Aertex הוציאה לשוק מחוכים שנתפרו מבד רשת נושם עשוי כותנה שהיו קרירים בקיץ וחמים בחורף.

 התקופה האדוארדית והפוסט-אדוארדית 
התקופה האדוארדית התחילה בשנת 1901, עם מותה של המלכה ויקטוריה ועלייתו לכס המלוכה של בנה אדוארד השביעי והסתיימה ארבע שנים אחרי פטירתו, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914. התקופה האדוארדית חופפת ל"תקופה היפה" (בצרפתית:La belle epoque) בצרפת ובאירופה, שהתחילה בשנת 1871 והסתיימה בשנת 1914.

מהפכת הלבוש הנשי, שהתחילה בסוף המאה ה-19, התעצמה בתחילת המאה ה-20.ממוזער|מחוך בעל חזית שטוחה|202x202 פיקסליםהחצאיות, ללא עזרים מבניים, הפכו פשוטות יותר ופחות מגבילות. האופנה שיקפה את רעיונות תנועת "האישה החדשה" שדגלה בשינוי מעמד האישה. נשים עסקו בספורט, למדו באוניברסיטאות והיו לרופאות, עורכות דין, עיתונאיות ועוד, על כן התחילו לאמץ קווי לבוש משוחררים יותר ואף גבריים.

החל משנת 1907 הוקדשה פחות תשומת לב להיקף המותניים. לצורך יצירת דמות ארוכה וצרה, המחוך התחיל מייד מתחת לקו החזה וירד בהדרגה לאורך הירכיים. בשנת 1912 המחוכים הגיעו קרוב לברכיים, דבר שהקשה מאוד על הישיבה.

החזיות התחילו להופיע בשנת 1910 וחגורות בטן אלסטיות נכנסו לשימוש הנשים בשנת 1911. בשנת 1914 רשמה מרי פלפס ג'ייקובס, משוררת ומוציאה לאור אמריקאית, פטנט על המצאת חזייה, אותה מכרה תחת השם קארס קרוסבי. השימוש בחזייה הגיע לשיאו במלחמת העולם הראשונה כאשר ממשלת ארצות הברית דרשה מנשים להפסיק לרכוש מחוכים כדי לחסוך בפלדה.

 מלחמת העולם הראשונה ואחריה 
ממוזער|מחוך מהתקופה הפוסט-אדוורדית|141x141pxעם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרפו הנשים למעגל העבודה בתעשייה הכבדה, בחקלאות, בבתי החולים ואף בתחבורה הציבורית, תפקידים שדרשו חופש תנועה רב יותר מזה שהתירו המחוכים הנוקשים והשמלות הארוכות. אורך החצאית התקצר בהדרגה, הופיעו שמלות בעלות רכיסה קדמית באמצעות כפתורים והשימוש בחזייה וחגורת בטן הפך לנורמה חברתית מקובלת בכל שעות היום.

בתחילת המאה ה-20, עם הופעת שפע של דגמים חדשים, הפכה שמלה זאת לפריט חובה במלתחתן של נשים מכל שכבות החברה ואיתה תם עידן המחוכים.

הערות שוליים

קטגוריה:היסטוריה של הביגוד
קטגוריה:אופנה במדינות המערב במאה ה-20