הורסט ריטל

הורסט וילהלם יוהנס ריטל (14 ביולי 1930 – 9 ביולי 1990) היה תאורטיקן בתחום העיצוב ופרופסור באוניברסיטה. הוא נודע בעיקר בזכות הפופולריזציה של המושג "בעיה סוררת" (wicked problem), אך השפעתו על תיאוריה ופרקטיקה של עיצוב הייתה רחבה הרבה יותר.

תחום עיסוקו היה מדע העיצוב – או כפי שהוא מוכר גם – תחום תיאוריות ושיטות בעיצוב (Design Theories and Methods, או DTM), מתוך הבנה שפעילויות כמו תכנון, הנדסה וקביעת מדיניות הן צורות מסוימות של עיצוב.

בתגובה לכישלונות שזוהו בניסיונות מוקדמים לעיצוב שיטתי, ריטל הציג את הרעיון של "שיטות עיצוב מהדור השני" (second generation design methods), ואת שיטת התכנון/עיצוב הידועה כ־IBIS (Issue-Based Information System) שנועדה להתמודד עם בעיות סוררות.

ילדות ותחילת הקריירה
הורסט ריטל נולד בשנת 1930 בברלין, שם גם גדל. הוא שם למד בגימנסיה אדולפינום (Gymnasium Adolfinum). עם סיום לימודיו התיכוניים, נרשם לאוניברסיטת גטינגן כדי ללמוד מתמטיקה ופיזיקה תאורטית

בשנת 1953, מיד לאחר הלימודים, התקבל לעבודה במפעל "Maschinenfabrik Deutschland" בעיר דורטמונד כחוקר ביצועים (Operations Researcher). באותן שנים החל ריטל להתעניין בפעילויות של תכנון ועיצוב – תחום שהפך בהמשך למרכז הקריירה שלו.

בין השנים 1958 ל־1963 כיהן כפרופסור למתודולוגיה של עיצוב בבית הספר לעיצוב באולם (Ulm School of Design, גרמניה – Hochschule für Gestaltung או HfG Ulm).

המשך הקריירה
בתקופה 1963–1990 כיהן כפרופסור למדעי העיצוב באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בפקולטה לעיצוב סביבתי, במחלקות לאדריכלות ולתכנון עירוני ואזורי.
ב 1967 הוא היה פרופסור אורח לאדריכלות ולחקר ביצועים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.

הוא גם כיהן בתקופה 1973–1990 כמנהל ופרופסור באוניברסיטת שטוטגרט, בפקולטה לאדריכלות ולתכנון עירוני.

הורסט ריטל נפטר בהיידלברג בגיל 59.

בעיות סוררות
ריטל הפיץ את המונח "בעיה סוררת" (wicked problem) באמצע שנות ה־60, כדי לתאר בעיות תכנון שאינן מוגדרות היטב. בשנת 1973 פרסמו ריטל ומלווין ובר את המאמר המדעי המרכזי בנושא בכתב העת Policy Sciences. המאמר סיפק תיאור פורמלי למושג בעיה סוררת, ותיאר את הבעיות ה"סוררות" לעומת בעיות "מאולפות". האחרונות מצויות במדע, בהנדסה, והם הדגימו את קיומן בתחומי המתמטיקה, והשחמט. אף שהנושא נחשב לעיתים כשייך למדעי החברה, ריטל – ששימש כפרופסור במחלקה לאדריכלות – הדגיש שגם בעיות תכנון אדריכליות הן בעיות סוררות.

ריטל וובר מצביעים על כך שיש משבר אמון גדל בין הציבור לבין אנשי מקצוע שונים. לדעתם משבר האמון הזה אינו נובע מחוסר הצלחה טכנית, אלא מהתנגשות עמוקה יותר בין שיטות מקצועיות קלאסיות ובין טבעה המורכב של הבעיה הנבזית. בעבר, אנשי מקצוע בתחומים כמו תכנון עירוני, בריאות וחינוך טיפלו בבעיות שהוגדרו בבהירות. ההצלחות בתחומים כמו הספקת כבישים, ביוב, חינוך ובריאות לכלל האוכלוסייה היו ברורות וזכו להכרה נרחבה הובילו להתמקצעות רחבה של שירותים ציבוריים.

עם זאת, לאחר שהבעיות הפשוטות נפתרו, החלו אנשי מקצוע לעסוק בבעיות סבוכות ועמוקות יותר: צדק חלוקתי, אי־שוויון, והשלכות חברתיות של מדיניות ציבורית. בעיות אלו הן "נבזיות" – אין להן פתרון ברור, אין הסכמה על עצם הגדרתן, וכל פתרון משנה את תנאי הבעיה עצמה. הגישות המקצועיות שהתבססו על עקרונות מדעיים ליניאריים, אינם מותאמות עוד להתמודדות עם מערכות חברתיות מורכבות.

מצב זה הוביל לביקורת גוברת מצד הציבור כלפי מומחים, שנראים מנותקים מערכי הקהילות שהם משרתים. המחאות הציבוריות הרבות אינן רק תגובה לאכזבה מתוצאות, אלא גם לבחירה בעצם המטרות וההנחות שמנחות את הפעולה המקצועית. נקודת התורפה שזוהתה היא במפגש שבין ניסוח מטרות, הגדרת בעיות, והכרעות ערכיות – לב הבעיה הנבזית. הכותבים מדגישים את הצורך במעבר מגישות טכניות לגישות שיתופיות, רפלקטיביות ומבוססות ערכים.

IBIS
IBIS (Issue-Based Information System) היא שיטה שמבוססת על ההבנה של תהליך העיצוב כוויכוח טיעוני (argumentation). השיטה נועדה להכווין את תהליך העיצוב ולעודד דיון מושכל. במהלך השנים פותחו גרסאות שונות של IBIS למערכות מחשב – ממחשבים אישיים ועד תחנות עבודה.

הרעיון עלה לראשונה בשנת 1968, ושימש ככלי הוראה להמחשת הקשיים האופייניים בתכנון והדרכים השונות להתמודד עמם. ריטל עצמו תיאר את IBIS כ"רעיון שחיכה לטכנולוגיה המתאימה".

אמנם הגרסאות הקודמות סבלו ממסורבלות ביורוקרטית, אך הופעתם של ממשקי משתמש ומבני־נתונים בסגנון "היפרטקסט", גם במחשבים קטנים וזולים יחסית, אפשרו לפתח גרסאות IBIS ידידותיות יותר. כיום קיימות תוכנות IBIS רבות, שפועלות על מגוון מערכות.

עם זאת, חולשות יסודיות ב־IBIS עדיין קיימות: סכנת התבלבלות ברשת הקישורים, העדר מבט כולל על מצב ההחלטות, ו"הלוגיקה של השאלה הבאה" – כלומר הבעיה של עיצוב מראש את כיווני הדיון האפשריים באופן שמנחה את המעצבים במסלול הגיוני.
הערות שוליים

קישורים חיצוניים
 הורסט ריטל באתר גוגל סקולר

קטגוריה:מדענים גרמנים
קטגוריה:מדעני חקר ביצועים