החלטת סמכויות המלחמה

החלטת סמכויות המלחמה (באנגלית: War Powers Resolution; בראשי תיבות: WPR; 50 U.S.C. פרק 33), שידוע גם בשם החלטת סמכויות המלחמה משנת 1973 (באנגלית: War Powers Resolution 1973), הוא חוק פדרלי שנועד לבלום את סמכותו של נשיא ארצות הברית להכניס את ארצות הברית לעימות צבאי ללא הסכמת הקונגרס האמריקני. ההחלטה התקבלה במתכונת של החלטה משותפת של שני בתי הקונגרס האמריקני. החוק קובע כי הנשיא יכול לשלוח את הכוחות המזוינים של ארצות הברית לפעולה מחוץ למדינה רק באמצעות הכרזת מלחמה על ידי הקונגרס, "אישור סטטוטורי", או במקרה של "מצב חירום לאומי שנוצר על ידי התקפה על ארצות הברית, שטחיה או רכושה, או כוחותיה המזוינים".

הצעת החוק הוגשה על ידי קלמנט זבלוקי, חבר קונגרס דמוקרטי מהמחוז הרביעי של ויסקונסין. הצעת החוק זכתה לתמיכה דו-מפלגתית. חוק סמכויות המלחמה מחייב את הנשיא להודיע לקונגרס תוך 48 שעות על הפעלה של הכוחות המזוינים לפעולה צבאית ואוסר על הכוחות המזוינים להישאר יותר מ-60 יום, עם תקופת נסיגה נוספת של 30 יום, ללא אישור הקונגרס לשימוש בכוח צבאי (AUMF) או הכרזת מלחמה על ידי ארצות הברית. ההחלטה עברה ברוב של שני שלישים מחברי בית הנבחרים והסנאט, ועקפה את הווטו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.

נטען כי חוק סמכויות המלחמה הופר כמה פעמים. עם זאת, הקונגרס פסל את כל התקריות הללו, ושום טענה לא הובילה לנקיטת צעדים משפטיים מוצלחים נגד נשיא.

 רקע 
על פי חוקת ארצות הברית, סמכויות המלחמה מחולקות בין הקונגרס והנשיא. על פי פרק 1 לחוקת ארצות הברית, סעיף 8, לקונגרס יש את הסמכות:
 להכריז מלחמה
 להעניק מכתבי תגמול (כלומר, להעניק רישיון לאזרחים פרטיים ללכוד ספינות אויב).
 גיוס ותמיכה בצבאות (לתקופות של עד שנתיים בכל פעם).
 לספק ולתחזק צי.
 לקבוע כללים לממשל ולפיקוח על כוחות היבשה והים.
 להורות על גיוס המיליציה.
 לקבוע כללים הנוגעים לשלל ביבשה ובים
 לקבוע כללים לארגון, חימוש ואימון המיליציות.
 לשלוט באותו חלק של [המיליציה] שעשוי להיות מועסק בשירות ארצות הברית.

סעיף 8 קובע עוד כי למדינות יש את הסמכות:
 למנות את קציני המיליציה.
 לאמן את המיליציה על פי המשמעת שנקבעה על ידי הקונגרס.

פרק 2 לחוקת ארצות הברית, סעיף 2 קובע כי:
 "הנשיא יהיה המפקד העליון של הצבא והצי של ארצות הברית, ושל המיליציה של מספר מדינות, כאשר הוא נקרא לשירות בפועל של ארצות הברית".

מוסכם באופן כללי כי תפקיד המפקד העליון מעניק לנשיא את הסמכות להדוף התקפות נגד ארצות הברית והופך את הנשיא לאחראי על הנהגת הכוחות המזוינים. לנשיא יש את הזכות לחתום או להטיל וטו על פעולות של הקונגרס, כגון הכרזת מלחמה, והקונגרס רשאי לעקוף כל וטו נשיאותי כזה. בנוסף, כאשר פעולותיו (או מחדליו) של הנשיא מספקות "סיוע ונחמה" לאויבים או מביאות למלחמה נגד ארצות הברית, אז לקונגרס יש את הסמכות להדיח ולהרשיע את הנשיא בבגידה. על מעשים שאינם בגידה, הם יכולים להדיח את הנשיא בגין "שוחד, או פשעים ועבירות חמורות אחרות", שבית המשפט העליון השאיר את הגדרתם לקונגרס.

לפיכך, סמכות המלחמה פוצלה במכוון בין הקונגרס ובין הרשות המבצעת כדי למנוע פעולה ביצועית חד-צדדית המנוגדת לרצון הקונגרס, ולדרוש רוב גדול לפעולה חקיקתית המנוגדת לרצונו של הנשיא. עם זאת, ממשלים נשיאותיים לאורך השנים העסיקו את ארצות הברית בסכסוכים וכן ניהלו את המאמצים הצבאיים של ארצות הברית ללא אישור הקונגרס. הנשיא פרנקלין רוזוולט הורה לצי האמריקני להגן על ספינות המשלוח הבריטיות במהלך מלחמת העולם השנייה וכן הורה על כיבוש גרינלנד ואיסלנד.

 היסטוריה 
במהלך מלחמת וייטנאם מצאה עצמה ארצות הברית מעורבת במשך שנים רבות במצב של סכסוך צבאי עז ללא הכרזת מלחמה. חברי קונגרס רבים החלו להיות מודאגים משחיקת סמכותו של הקונגרס להחליט מתי ארצות הברית צריכה להיות מעורבת במלחמה או לעשות שימוש בכוחות שעלול להוביל למלחמה. זה נבע ממידע שדלף ולפיו הנשיא ניקסון ביצע הפצצות סודיות על קמבודיה במהלך מלחמת וייטנאם מבלי להודיע על כך לקונגרס. הצעת החוק הייתה תחרות בין הקונגרס לנשיאות בשאלה למי יש זכויות ספציפיות בנוגע לסמכויות בזמן מלחמה. על פי דו"ח הוועדה, "הנושא נוגע ל'אזור הדמדומים' של הסמכות המקבילה שהאבות המייסדים העניקו לקונגרס ולנשיא על סמכויות המלחמה של הממשלה הלאומית".

התנגדותו של הנשיא ניקסון להצעת החוק צוינה על ידי חבר הקונגרס ג'רלד פורד, שהקריא בקול רם מברק מהנשיא בו הזהיר ניקסון כי יטיל וטו על החקיקה בשל "ההגבלות המסוכנות והבלתי חוקתיות שלה". חוק סמכויות המלחמה התקבל הן על ידי בית הנבחרים והן על ידי הסנאט, אך הוטל וטו על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון. עם זאת, באמצעות רוב של שני שלישים בכל אחד מהבתים, ביטל הקונגרס את הווטו והעביר החלטה משותפת לחוק ב-7 בנובמבר 1973.

 הוראות 
בהיעדר הכרזת מלחמה על ידי הקונגרס, בכל מקרה שבו הכוחות המזוינים של ארצות הברית נכנסים למעשי איבה, או במצבים שבהם הנסיבות מצביעות בבירור על מעורבות קרובה במעשי איבה, שימוש כזה בכוחות המזוינים של ארצות הברית במעשי איבה בהתאם לחוק זה, ידווח תוך 48 שעות בכתב על ידי הנשיא ליושב ראש בית הנבחרים. הנציגים והנשיא הזמני של הסנאט, יחד עם תיאור מלא של הנסיבות שבהן החלו מעשי איבה כאלה, ההיקף המשוער ומשך הזמן של מעשי איבה כאלה, והסמכות החוקתית והחקיקתית שמכוחה התרחשה הנהגת מעשי האיבה.

הנשיא יתייעץ באופן שגרתי עם הקונגרס עד שהכוחות המזוינים של ארצות הברית יפסיקו לעסוק בלחימה. הדו"חות יימסרו לוועדת החוץ של בית הנבחרים ולוועדת החוץ של הסנאט.

 יישום, 1993–2002 
עם אישור חוק סמכויות המלחמה, הן פריסת הכוחות לעימות והן הצבת הכוחות לאחר תקופה של 60 יום צריכים אישור מוקדם של הקונגרס. הנשיא צריך להתייעץ באופן שגרתי עם הקונגרס במשך הסכסוך. נשיאים הגישו 130 דו"חות לקונגרס כתוצאה מחוק סמכויות המלחמה, אם כי רק במקרה אחד () ציין הנשיא במפורש כי הכוחות הוכנסו ללחימה או לסכנה מיידית.

הקונגרס הפעיל את החלטת סמכויות המלחמה בהחלטת  שהסמיכה את הנחתים להישאר בלבנון למשך 18 חודשים במהלך 1982 ו-1983. בנוסף, החלטת האישור לשימוש בכוח צבאי נגד עיראק משנת 1991 שאישרה את פעולות הלחימה של ארצות הברית נגד הכוחות העיראקיים במהלך מלחמת המפרץ ב-1991, קבעה כי היא מהווה הסמכה סטטוטורית ספציפית כמשמעותה בהחלטת סמכויות המלחמה.

ב-9 בנובמבר 1993 השתמש בית הנבחרים בחוק סמכויות המלחמה כדי לקבוע כי יש להסיג את כוחות ארצות הברית מסומליה עד 31 במרץ 1994. תחת הנשיא קלינטון, סמכויות מלחמה עמדו על הפרק בנוגע ליוגוסלביה לשעבר, בוסניה, קוסובו, עיראק והאיטי, ותחת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בתגובה להתקפות הטרור ב-11 בספטמבר 2001. ב-1999, קלינטון המשיך את ההפצצות בקוסובו במבצע כוח מאוחד במשך יותר משבועיים לאחר שחלפו 60 הימים. עם זאת, הצוות המשפטי של קלינטון סבר שפעולותיו עולות בקנה אחד עם החלטת סמכויות המלחמה, מכיוון שהקונגרס אישר הצעת חוק למימון המבצע, שלטענתם מהווה אישור משתמע. התיאוריה הזו הייתה שנויה במחלוקת מכיוון שהחלטת סמכויות המלחמה אומרת במפורש שמימון כזה אינו מהווה אישור. פעולותיו של קלינטון בקוסובו אותגרו על ידי חבר קונגרס כהפרה של החלטת סמכויות המלחמה בתיק , אך בית המשפט מצא שהנושא הוא שאלה פוליטית שאינה שפיטה. כמו כן, הוסכם כי מכיוון שקלינטון יצא מהאזור 12 יום לפני המועד הסופי הנדרש של 90 יום, הוא הצליח לעמוד בחוק.

לאחר מלחמת המפרץ ב-1991, השימוש בכוח כדי להשיג ציות עיראקי להחלטות האו"ם, במיוחד באמצעות אכיפת אזורים אסורים לטיסה בעיראק, נותר סוגיה של סמכויות מלחמה. באוקטובר 2002 חוקק הקונגרס את . שהסמיך את הנשיא בוש להשתמש בכוח לפי הצורך כדי להגן על ארצות הברית מפני עיראק ולאכוף את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם. זאת בנוסף לאישור לשימוש בכוח צבאי משנת 2001.

 לוב, 2011 

מזכירת המדינה הילרי קלינטון העידה בפני הקונגרס במרץ 2011 כי ממשל אובמה אינו זקוק לאישור הקונגרס להתערבותו הצבאית בלוב או להחלטות נוספות לגביה, למרות התנגדות הקונגרס של חברים משתי המפלגות. במהלך התדרוך המסווג היא ציינה כי הממשל יעקוף את הוראת ההחלטה בדבר הגבלה של 60 יום על פעולות צבאיות בלתי מורשות. ביוני 2011 אימצה מחלקת המדינה בפומבי את העמדה לפיה אין "עוינות" בלוב כמשמעותה בחוק סמכויות המלחמה, בניגוד לפרשנויות משפטיות משנת 2011 של מחלקת ההגנה והייעוץ המשפטי של משרד המשפטים.

ב-20 במאי 2011 צוין היום ה-60 ללחימה האמריקאית בלוב במבצע שחר האודיסיאה (במסגרת החלטת האו"ם) אולם הדד-ליין הגיע מבלי שהנשיא אובמה ביקש אישור מפורש מהקונגרס האמריקאי. הנשיא אובמה הודיע לקונגרס כי אין צורך באישור, מכיוון שההנהגה הצבאית האמריקאית הועברה לנאט"ו ומאחר שהמעורבות האמריקאית הייתה "מוגבלת" במידת מה. למעשה, נכון ל-28 באפריל 2011, ארצות הברית ביצעה 75 אחוזים מכלל גיחות התדלוק האווירי, סיפקה 70 אחוזים מהמודיעין, המעקב והסיור של המבצע, ותרמה 24 אחוזים מכלל המטוסים ששימשו במבצע. עד ספטמבר, ארצות הברית ביצעה 26 אחוזים מכלל הגיחות הצבאיות, ותרמה יותר משאבים למבצע מכל מדינה אחרת בנאט"ו. מחלקת המדינה ביקשה (אך מעולם לא קיבלה) אישור מפורש מהקונגרס.

ביום שישי, 3 ביוני 2011, הצביע בית הנבחרים של ארצות הברית בעד נזיפה לנשיא אובמה על המשך הנוכחות האמריקאית בפעולות נאט"ו בלוב, בגלל הפרה של חוק סמכויות המלחמה. בניו יורק טיימס, מאמר דעה של פרופסור למשפטים מאוניברסיטת ייל, ברוס אקרמן, קבע כי עמדתו של אובמה "חסרה בסיס משפטי מוצק... הבית הלבן ניפץ את התהליך המשפטי המסורתי שהרשות המבצעת פיתחה כדי לשמר את שלטון החוק ב-75 השנים האחרונות".

 סוריה, 2012–2017 

בסוף 2012 או תחילת 2013, בהוראת נשיא ארצות הברית ברק אובמה, סוכנות הביון המרכזית (CIA) הופקדה על טימבר סיקמור, תוכנית חשאית לחימוש ואימון המורדים שנלחמו נגד נשיא סוריה בשאר אל-אסד, בעוד מחלקת המדינה סיפקה לצבא סוריה החופשי סיוע לא קטלני. בעקבות השימוש בנשק כימי במלחמת האזרחים בסוריה במספר הזדמנויות, כולל המתקפה הכימית בע'וטה ב-21 באוגוסט 2013, ביקש אובמה מהקונגרס אישור להשתמש בכוח צבאי בסוריה, אך הקונגרס דחה את הבקשה. במקום זאת, הקונגרס העביר הצעת חוק שציינה כי מזכיר ההגנה מוסמך "לספק סיוע, כולל אימונים, ציוד, אספקה ותחזוקה, לגורמים של האופוזיציה הסורית ולקבוצות ויחידים סוריים אחרים שנבדקו כראוי..." הצעת החוק אסרה במפורש על הכנסת חיילים אמריקאים או כוחות אמריקניים אחרים ללחימה. בהצעת החוק נאמר: "שום דבר בסעיף זה לא יתפרש כאישור סטטוטורי ספציפי להכנסת הכוחות המזוינים של ארצות הברית למעשי איבה או למצבים שבהם הנסיבות מצביעות בבירור על מעשי האיבה".

למרות האיסור, אובמה, ומאוחר יותר גם הנשיא דונלד טראמפ, הכניסו כוחות קרקעיים לסוריה, וארצות הברית החלה להיות מעורבת באופן מלא בנעשה במדינה, אם כי כוחות אלה נועדו בעיקר לצורך אימון כוחות בעלות הברית. ב-6 באפריל 2017 שיגרה ארצות הברית 59 טילי טומהוק BGM-109 לעבר בסיס חיל האוויר שעיראת בסוריה בתגובה לשימוש לכאורה של סוריה בנשק כימי, במה שעשוי להיחשב הפרה של חוק סמכויות המלחמה.

 תימן, 2018–2019 

ב-2018, הסנאטורים ברני סנדרס, כריס מרפי ומייק לי תמכו בהצעת חוק להפעלת חוק סמכויות המלחמה ולהפסקת תמיכתה של ארצות הברית בהתערבות הצבאית בהובלת סעודיה בתימן, שהביאה לאלפי נפגעים אזרחיים ו"מיליונים נוספים הסובלים מרעב ומחלות". סנדרס הציג לראשונה את החוק בפברואר 2018, אך הסנאט הצביע בעד ההצעה במרץ 2018. העניין הציבורי בהצעת החוק גבר לאחר רצח ג'מאל ח'אשוקג'י באוקטובר 2018, כאשר הסנאט אישר גם החלטה המטילה על יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן את האחריות למותו של ח'אשוקג'י. הסנאט הצביע ברוב של 56 מול 41 בעד הפעלת החלטת סמכויות המלחמה בדצמבר 2018. עם זאת, בית הנבחרים לא הצביע על ההחלטה לפני סיום מושב הקונגרס.

הצעת החוק הוצגה במושב הבא בינואר 2019 כאשר סנדרס הודיע על הצבעה שתתקיים ב-13 במרץ 2019. הצעת החוק אושרה על ידי הסנאט ברוב של 46–54 ואושרה על ידי בית הנבחרים ברוב של 247-175. הנשיא טראמפ הטיל וטו על הצעת החוק ב-16 באפריל 2019. ב-2 במאי 2019, הסנאט לא הצליח להגיע לרוב של שני שלישים כדי לעקוף את הווטו.

 איראן, 2020 

ב-4 בינואר 2020 הודיע הבית הלבן רשמית לקונגרס כי ביצע מתקפת מל"ט קטלנית נגד הגנרל האיראני קאסם סולימאני יום קודם לכן. יו"ר בית הנבחרים ננסי פלוסי אמרה כי המסמך כולו מסווג וכי הוא "מעלה יותר שאלות מאשר תשובות". מנהיג הרוב בסנאט, מיץ' מקונל, אמר כי יכין תדרוך מסווג לכל הסנאטורים. הסנאטור טים קיין כבר הגיש הצעת החלטה שתמנע מהכוחות המזוינים של ארצות הברית או מכל חלק אחר של הממשל לנקוט בפעולות איבה נגד איראן. ברני סנדרס וחבר הקונגרס רו קאנה הגישו הצעת החלטה נגד מימון, גם היא ב-3 בינואר.

ממשל טראמפ הצהיר כי ההתקפה על קאסם סולימאני בוצעה בהתאם לחוק סמכויות המלחמה, על פי  (AUMF) משנת 2002. החוקיות של השימוש ב-AUMF לסכסוכים אינסופיים הייתה מקור לוויכוח. ב-13 בפברואר 2020, הסנאט העביר החלטה מיוחסת מחייבת מבחינה משפטית ברוב של 45–55, ובית הנבחרים העביר אותה ב-11 במרץ 2020. טראמפ הטיל וטו על ההחלטה ב-6 במאי 2020, וקבע כי היא "מרמזת בטעות שהסמכות החוקתית של הנשיא להשתמש בכוח צבאי מוגבלת להגנה על ארצות הברית וכוחותיה מפני מתקפה קרובה". קיין הצהיר כי הווטו של טראמפ עלול לאפשר "מלחמות אינסופיות" ו"מלחמה מיותרת במזרח התיכון". הסנאט ניסה לעקוף את הווטו למחרת, אך הניסיון נכשל ולא השיג שני שלישים מהקולות.

 איראן, 2025 

בעקבות ההסלמה באיומים מצד ממשלו של דונלד טראמפ במהלך כהונתו השנייה כלפי איראן, הוגשו בקונגרס הצעות חוק והחלטות שמטרתן להגביל את סמכויות הנשיא בשימוש בכוח צבאי נגד איראן. חברי בית הנבחרים רו קאנה ותומאס מאסי הגישו הצעות המחייבות קבלת אישור מהקונגרס לצורך הפעלת הצבא נגד איראן. במקביל, הסנאטור ברני סנדרס הציג את הצעת "חוק איסור המלחמה נגד איראן" (No War Against Iran Act), שמטרתו למנוע את השימוש בכספים פדרליים למטרות תקיפה צבאית באיראן או נגדה ללא אישור קונגרס מפורש.

על אף היוזמות החקיקתיות, תקפה ארצות הברית את מתקני הגרעין של איראן ב־22 ביוני 2025 במסגרת מבצע "פטיש חצות", שבמהלכו השמידו מפציצים אמריקניים את מרבית תשתיות פרויקט הגרעין האיראני.

ב־23 ביוני 2025, למחרת מבצע "פטיש חצות" שבמהלכו תקפה ארצות הברית את מתקני הגרעין של איראן, שלח נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, מכתב רשמי ליו"ר בית הנבחרים ולנשיא הזמני של הסנאט – העומדים בראש הנהגת הקונגרס. במכתבו ציין טראמפ כי הוא מוסר את הדיווח בהתאם להוראות חוק סמכויות המלחמה (War Powers Resolution), המחייב את נשיא ארצות הברית לעדכן את הקונגרס על כל פעולה צבאית משמעותית שמבוצעת מחוץ לגבולות המדינה:

לאחר המבצע, דחה בית הנבחרים את ההצעה להדיח את הנשיא טראמפ על רקע הפעולה, ברוב דו-מפלגתי של 344 מתנגדים מול 79 תומכים.

 הקריביים, 2025 
ב־30 בספטמבר אמר דונלד טראמפ לעיתונאים כי ממשלו "יבחן ברצינות רבה את הקרטלים המגיעים בדרך היבשה", דבר אשר, לפי ה־Miami Herald, "מתיישב עם דיווחים בתקשורת שלפיהם הממשל בוחן תוכניות לפעולות ממוקדות בתוך ונצואלה".

ב־1 באוקטובר הודיע טראמפ רשמית לקונגרס כי ארצות הברית מצויה ב"עימות מזוין שאינו בין־לאומי" מול "לוחמים בלתי חוקיים" – בהתייחסות לקרטלי הסמים הפועלים בקריביים. לפי The Guardian, המזכר שהועבר לקונגרס הגדיר את הקרטלים כ"קבוצות חמושות שאינן מדינתיות" הנוקטות פעולות התקפיות נגד ארצות הברית. אנדרו סי. מקארתי כתב ב־National Review כי מונח זה מתאר סכסוך "שאינו בין שתי מדינות ריבוניות", אלא "עימות מזוין המנוהל בידי ישות תת־לאומית שאינה פועלת מטעם ריבון זר" – כדוגמת ארגון אל־קאעדה במתקפות ה־11 בספטמבר.

ה־Miami Herald הוסיף כי "במצב של עימות מזוין, רשאית מדינה להרוג לוחמי אויב גם אם אינם מהווים איום מיידי", בעוד ה־Washington Post ציין כי "חברי קונגרס ומומחים אחדים טוענים שההודעה מהווה הצדקה משפטית מפוקפקת למתקפות צבאיות בלתי חוקיות שבוצעו נגד עבריינים אזרחיים לכאורה".

ב־2 באוקטובר טען שר ההגנה של ונצואלה, ולדימיר פדרינו לופס, כי חמישה מטוסי קרב אמריקאיים אותרו טסים סמוך לוונצואלה בגובה של 35,000 רגל, וכינה זאת "פרובוקציה". בהצהרת ממשלת ונצואלה נמסר כי המטוס היה במרחק של 75 קילומטרים בלבד מהחוף – מחוץ לשטחה האווירי של המדינה, לפי דיווח CNN.

נכון ל־8 באוקטובר, מספר החיילים האמריקאיים בפריסות בקריביים הדרומיים ובפוארטו ריקו עלה ל־10,000 – כוח שאינו מספיק לפלישה, אך כולל את רגימנט המבצעים המיוחדים ה־160 הסודי והעילית. לפי הערכות באוקטובר 2025, בצבא ונצואלה משרתים כ־125,000 חיילים, אך The Wall Street Journal דיווח כי צבאה "במצב של התפוררות". ב־17 באוקטובר נמסר בעיתון כי ונצואלה הכריזה על "קריאה לנשק" והפעילה את מכונת התעמולה שלה, כשהיא טוענת שארצות הברית חומדת את עושרה מנפט. על פי הדיווח, ונצואלה החלה להזיז כוחות לחוף והצהירה כי היא "נערכת להדוף כל פלישה".

 שאלות הנוגעות לחוקתיות 

חוק סמכויות המלחמה היה שנוי במחלוקת מאז שהתקבל. בהעברת החוק, הקונגרס מצטט במפורש את הסעיף ההכרחי והראוי לסמכותו, על פיו נקבע במפורש כי לקונגרס תהיה הסמכות לחוקק את כל החוקים הנחוצים והראויים כדי להוציא לפועל לא רק את סמכויותיו אלא גם את כל הסמכויות האחרות שהוענקו על ידי החוקה לממשלת ארצות הברית, או לכל מחלקה או פקיד שלה. קיימת מחלוקת האם המגבלות של החוק על סמכותו של הנשיא כמפקד העליון עולות בקנה אחד עם החוקה. לכן נשיאים ניסחו דו"חות לקונגרס באופן שממנו לא ישתמע שהנשיא מכיר בחוקתיות של החוק.

טיעון אחד לחוסר החוקתיות טוען כי הרעיון ש"להכריז" מלחמה פירושו "ליזום" מלחמה הוא "תפיסה טקסטואלית מוקדמת עכשווית". לפי טיעון זה, מנסחי החוקה האמינו שהסמכה סטטוטורית היא הנתיב שדרכו ארצות הברית תהיה מחויבת למלחמה, וכי "הכרזה" נועדה רק למלחמות טוטאליות, כפי שמוכיחה ההיסטוריה של המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת (1798-1800). באופן כללי, סמכויות חוקתיות אינן מופרדות כל כך אלא "קשורות ורצפות" שליטת הקונגרס על הכוחות המזוינים "מובנית" על ידי הקצאת מימון, בעוד הנשיא מצווה על הביצוע.

טיעון שני נוגע להפרה אפשרית של דוקטרינת הפרדת הרשויות, ולפיו החוק משנה את האיזון בין הפונקציות של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת. סוג זה של מחלוקת חוקתית דומה לזה שהתרחש בתקופת הנשיא אנדרו ג'ונסון, כאשר הקונגרס העביר חוק (למרות הווטו של הנשיא) שדרש מהנשיא להשיג את אישור הקונגרס להדחת חברי קבינט ופקידים אחרים ברשות המבצעת. החוק לא הוכרז כבלתי חוקתי על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית עד 1926. כאשר אנדרו ג'ונסון הפר את החוק, החל הליך הדחה, בית הנבחרים הדיח אותו, אך בסנאט היה חסר קול אחד. השאלה היא האם דרישות החוק לאישור הקונגרס ולדיווח נשיאותי לקונגרס משנות את האיזון החוקתי שנקבע בחוקה, כאשר לקונגרס ניתנת במפורש הסמכות הבלעדית "להכריז מלחמה", "לקבוע כללים לממשל ולהסדיר את כוחות היבשה והים", ולשלוט במימון של אותם כוחות, בעוד שלרשות המבצעת יש סמכות טבועה כמפקד העליון.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ארצות הברית: חוק ומשפט
קטגוריה:ארצות הברית: חוקים פדרליים
קטגוריה:ארצות הברית: צבא וביטחון