המצור על דמשק (1148)

המצור על דמשק בשנת 1148 היה שיאו של מסע הצלב השני, ואחד האירועים המכוננים שהובילו לכישלונו. מסע הצלב השני יצא מצרפת ומגרמניה אל ארץ ישראל ונערך בין השנים 1147 1149. הסיבה העיקרית למסע הייתה כיבוש רוזנות אדסה בידי האמיר הטורקי זנגי בשנת 1144. במקום לתקוף יעדים אסטרטגיים שהיו חיוניים לביטחון ממלכת ירושלים, כגון חלב או אדסה, בחרו הצלבנים, בהנהגת קונרד השלישי, מלך גרמניה ולואי השביעי מלך צרפת, לתקוף את דמשק, עיר שנחשבה לבעלת ברית פוטנציאלית ואף חתמה על הסכם שלום עם הצלבנים שנים ספורות קודם לכן. החלטה שגויה זו, יחד עם חוסר תיאום בין הכוחות הצלבניים, בגידות פנימיות וניהול כושל של המצור, הובילו לתבוסה מביכה ולנסיגה מהירה של הצלבנים, והותירו את המזרח התיכון במצב גאו-פוליטי מורכב שסלל את הדרך לעלייתו של צלאח א-דין ולאובדן שטחים צלבניים נוספים בהמשך הדרך.

רקע
כיבוש נסיכות אדסה

רוזנות אדסה (Edessa) הייתה אחת המדינות הצלבניות שהתקיימה במאה ה-12, אשר בירתה ומרכזה הייתה העיר אדסה, הידועה גם בשמה הטורקי אורפה.
בנובמבר 1144 יצא ז'וסלין נסיך אדסה בראש צבא הרוזנות למבצר השני בחשיבותו - תל באשר הידוע גם בשם "טילבסאר". הסיבה למהלך זה איננה ברורה אך ככל הנראה ניסה ז'וסלין להפתיע את זנגי השליט המוסלמי של ממלכות חלב ומוסול ולנתק את קשריו על אמירות חלב. הימור זה נכשל משהופיע זנגי בראשות צבאו מול חומות אדסה שנותרה ללא חיילים צלבניים וללא מנהיג, וצר על העיר. ביום 29 בדצמבר פרץ צבאו של זנגי אל תוך העיר ויומיים לאחר מכן נכנעה המצודה. כך נפלה בידי האסלאם הבירה של הנסיכות הראשונה שייסדו הצלבנים. כיבוש רוזנות אדסה, הוא אחד האירועים שזעזעו עמוקות את אירופה הנוצרית. זעזועים דומים יתרחשו רק לאחר קרב קרני חיטין וכיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין ובשלב מאוחר יותר בהיסטוריה, לאחר מכן כיבוש קונסטנטינופול על ידי הטורקים בשנת 1453. ההלם והזעזוע על נפילת המדינה הצלבנית הם שהולידו את מסע הצלב השני. הממלכות הנוצריות התלכדו מחדש תחת כנפי האמונה הנוצרית וצבאותיהם התגייסו לצבא צלבני היוצא להשיב את הגלגל לאחור.
ממלכת ירושלים ודמשק

יחסי ממלכת ירושלים הצלבנית עם חליפות דמשק בתקופה שקדמה למסע הצלב השני היו מורכבים, דינמיים ורב-ממדיים. בניגוד לדימוי הרווח של עימות תמידי בין נוצרים למוסלמים, תקופה זו התאפיינה בשילוב של יריבות, עימותים צבאיים, בריתות אסטרטגיות, יחסי מסחר ודיפלומטיה. לאחר מסע הצלב הראשון (1096–1099), הוקמו המדינות הצלבניות במזרח התיכון, שהבולטת בהן הייתה ממלכת ירושלים. מדינות אלה היו מבודדות, מוקפות במדינות מוסלמיות חזקות, וסבלו ממחסור בכוח אדם אירופי. דמשק, באותה תקופה, הייתה מרכז כוח אזורי חשוב, נשלטה על ידי שושלת בוריד  ממוצא טורקי ששימשו כוסלים של הח'ליף הסלג'וקי. כוח מוסלמי עולה באזור היה עמאד א-דין זנגי, מושל מוסול וחלב, ששאף לאחד את סוריה תחת שלטונו והיה איום משמעותי הן על דמשק העצמאית למחצה והן על המדינות הצלבניות והיחסים הצבאיים-פוליטיים בין דמשק לירושלים הצלבנית היו מונעים בעיקר על ידי האויב המשותף עמאד א-דין זנגי, ובהמשך בנו נור א-דין.

הקשרים הכלכליים בין דמשק לממלכת ירושלים היו משמעותיים ושימשו כגורם מייצב ביחסים. דמשק הייתה מרכז מסחר אזורי חשוב, וממלכת ירושלים שלטה בנמלי ים מרכזיים כמו עכו, צידון וצור. לאחר כיבוש צור על ידי הצלבנים ב-1124, דמשק, שהייתה מנותקת מהים התיכון, נאלצה לקיים קשרי מסחר עם הצלבנים כדי לייצא את סחורותיה ולקבל סחורות מאירופה. הכלכלה הדדית הייתה כה חיונית, עד שסוחרים מוסלמים עברו דרך שטחי הצלבנים כדי להגיע לנמלים, וסוחרים צלבניים הגיעו לדמשק. הקשרים הללו יצרו תלות הדדית והיוו מניע לשמור על רמה מסוימת של שלום ויציבות.

מאידך היחסים בין דמשק לממלכת ירושלים היו רצופים עימותים צבאיים כשכל אחד מהצדדים מנסה להשיג הגמוניה על אזורי הגבול המשותפים. התקופה שבין הקמת ממלכת ירושלים הצלבנית לבין מסע הצלב השני (1099–1148) התאפיינה במערכת יחסים מורכבת עם אמירות דמשק. בעוד שהיו תקופות של בריתות נגד אויב משותף, היו גם עימותים צבאיים משמעותיים.
בשנת 1129 ניסה בלדווין השני, מלך ירושלים לנצל אי יציבות פוליטית בדמשק וראה בכך הזדמנות לכבוש את העיר. הוא גייס צבא גדול, כולל כוחות נוספים מהמדינות הצלבניות האחרות, ואף קיבל תגבורת מאירופה. הצבא הצלבני התקדם לעבר דמשק והקים מחנה ליד גשר העץ (ג'סר אל-חשאב) כוחות אמירות דמשק, בהנהגתו של תוגתקין, תקפו ללא הרף את הצלבנים, בעיקר ביערות ובדרכים הצרות שמחוץ לעיר. הצלבנים לא הצליחו להתקדם לעבר חומות העיר, ולאחר שכוחותיהם ספגו אבדות כבדות בפשיטה כושלת לאיסוף מזון, המצור הופסק. למרות כישלון המצור אמירות דמשק נאלצה לקנות שקט ויציבות ולהעביר לצלבנים את מבצר בניאס בנוסף לתשלום מס למנוע המשך מעשי האיבה. שמונה שנים לאחר מכן, הדינמיקה האזורית השתנתה לחלוטין. שליט מוסול וחלב, עמאד א-דין זנגי, הפך לאיום אסטרטגי ממשי על דמשק. הוא שאף לאחד את סוריה כולה תחת שלטונו, ומבצר בניאס היה מטרה קריטית עבורו, כיוון ששליטה בו הייתה מאפשרת לו לאיים על דמשק מדרום ולבודד אותה. בנסיבות אלה, אמיר דמשק, מועין א-דין אנור, זיהה כי הצלבנים הם בני ברית טבעיים נגד האויב המשותף. במקום להילחם בהם, הוא כרת ברית עם מלך ירושלים, פולק מאנז'ו. במסגרת ברית זו, הצלבנים והמוסלמים מדמשק התאחדו כדי להדוף את כוחותיו של זנגי, ומבצר בניאס נמסרה מחדש לשליטה צלבנית, הפעם כחלק ממהלך אסטרטגי כולל נגד זנגי.

בשנת 1147 מרד מושל העיר בוסרה אלטונטאש, וסל של מועין א-דין אנור ופנה למלכי ממלכת ירושלים בלדווין השלישי, מלך ירושלים ומליסנדה, מלכת ירושלים והציע להם שהוא ימסור לצלבנים את מבצריו, בצרה וסלחאד, בתמורה לריבונות על שטחים אלה בחסותם. מלך ירושלים באלדווין השלישי, שראה בכך הזדמנות פז להרחיב את הממלכה, הסכים. מועין א-דין אונור, שהיה עדיין בברית עם הצלבנים נגד האיום של נור א-דין, התנגד נחרצות למהלך. הוא פנה למלכה מליסנדה, שהייתה העוצרת של בנה באלדווין, והזכיר לה את בריתם. אונור הדגיש כי פעולה צלבנית כזו תפר את ההסכמים ביניהם. מליסנדה ומועצתה קיבלו את טענותיו והורו לצבא הצלבני לסגת. הצבא הצלבני, שכבר גויס והיה בדרכו אל האזור, התמרמר על ההחלטה. הם דרשו מבאדווין השלישי לקיים את ההבטחה, והוא נכנע ללחץ ויצא בכל זאת למסע. אולם, כאשר הגיע הצבא הצלבני לבצרה, הם גילו שאשתו של אלטונטאש, בצעד שהקדים את בעלה, כבר הכניסה לעיר חיל מצב מדמשק. ללא אפשרות לכבוש את המבצר במהירות, נאלץ באלדווין לסגת. הכישלון הצבאי של הצלבנים בבצרה היווה אבן דרך חשובה. הוא הפך את אונור לחשדן כלפי ממלכת ירושלים והניע אותו להדק את קשריו עם נור א-דין, יריבו בעבר. הוא הזמין את נור א-דין לסייע לו במערכה נגד אלטונטאש, והשניים הצליחו ללכוד אותו.

מסע הצלב השני

שמאל|ממוזער|200px|בלדווין השלישי, לואי השביעי, מלך צרפת וקונרד השלישי, מלך גרמניה, עורכים מועצת מלחמה בעכו
שמאל|ממוזער|200px|קונרד השלישי ולואי השביעי יוצאים למסע הצלב.
שמאל|ממוזער|200px|לואי השביעי מגיע אל קונסטנטינופול.

במהלך שנת 1145 הופיעה בחצרו של האפיפיור אאוגניוס השלישי משלחת של אצילים צלבניים בראשם הוגו בישוף מנסיכות אנטיוכיה – המדינה הצלבנית שעמדה עתה חשופה לאיום המוסלמי. משלחות אחרות נשלחו לצרפת בה ראו הצלבנים מדינה – אם או אפילו מולדת שנייה. במקביל הגיעו לחצר האפיפיור משלחת של אנשי דת ארמנים שהביאו לפניו את מצוקת בני עמם שהיו האוכלוסייה הנוצרית העיקרית ברוזנות האבודה. השלב הבא בגיוס הלוחמים למסע הצלב היה מסע תעמולה שנמשך כשנה וכיסה את מחוזותיה הצפוניים של צרפת ומשם סחף את גרמניה עד שאף קונראד השלישי, מלך גרמניה שוכנע ליטול את הצלב ולצאת למסע. בשנת 1142 היה מלך צרפת לואי השביעי מעורב במלחמה נגד תיבו השני, רוזן שמפן. מלחמה זו הסתיימה בשנת 1144 עם כיבושה של שמפן בידי הצבא המלכותי, ועם מותם בשריפה של יותר מאלף בני אדם שחיפשו מקלט בכנסייה של העיר ויטרי. מאז מאורע זה סבל המלך מרגשי אשמה, ובחג המולד של 1145 הציג בפני אציליו את תוכניתו לצאת למסע צלב כדי לבוא לעזרת ממלכת ירושלים והמדיניות הצלבניות בסוריה, ובכך לכפר על חטאיו. המחנה הגרמני יצא לכיוון ארץ הקודש באפריל 1147, הכוחות הגרמניים שכללו אבירים וחיילים רגלים אך גם מספר גדול של עולי רגל ואזרחים. בפיקודו של קונרד השלישי, מלווה במי שעתיד להיות צלבן במסע הצלב השלישי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ביוני 1147 התרכז המחנה הצרפתי במץ, תחת פיקודו של לואי השביעי, מלך צרפת ועשה את דרכו דרך וירצבורג ורגנסבורג. ומשם בעקבות הצבא הגרמני אל כיוון ביזנטיון, על הדרך נראו סימנים המעידים על מעבר הצבא הגרמני קודם לכן – ערים ויישובים הסוגרים את שעריהם ומחירים מופקעים של סחורות. באוקטובר 1147 הגיע הצבא הצרפתי בקונסטנטינופול.

לאחר שהיה של כחודש מחוץ לחומות קונסטנטינופול יצא הצבא הגרמני בדרכו אל הכיוון הכללי של הממלכה הצלבנית, תוך שהוא בוחר את הנתיב של לוחמי מסע הצלב הראשון ומבלי לחכות לבואו של הצבא הצרפתי ביום 25 באוקטובר הגיעו הגרמנים לעיר דורילאום, בעודם מתכוננים לחניה התנפל עליהם בהפתעה צבא סלג'וקי, הקרב הסתיים בתבוסה. בתחילת נובמבר הגיעו שרידי הצבא הגרמני לניקאה ובראשם המלך קונרד – פצוע מפגיעת חץ בראשו. כאן התפורר הצבא לחלוטין, רוב הניצולים המשיכו בבריחה לכיוון גרמניה בעוד רבים אחרים מתים מתשישות, תת-תזונה ומחלות. ביום 17 באוקטובר חצו הצבאות הצרפתיים בפיקודו של המלך לואי השביעי את המצרים אל אסיה הקטנה וב-20 בינואר 1148 הגיע הצבא אל המישור למרגלות חומות העיר אדליה כשהוא סובל מרעב, מחסור בסוסים ובמזון. בחודש מרץ 1148 נטש לואי, יחד אצילי ממלכתו אבירים צרפתיים ולוחמי המסדרים הצבאיים, את שאר המחנה הצרפתי חיילי חיל הרגלים ועולי הרגל הלא חמושים, עלה על ספינות ביזנטיות והפליג אל חופי סוריה הצלבניים. הצלבנים הנותרים באדליה נטבחו על ידי הטורקים או מתו ברעב.

מועצת עכו
שמאל|ממוזער|150px|בלדווין השלישי, לואי השביעי וקונרד השלישי עורכים מועצת מלחמה בעכו
שמאל|ממוזער|200px|המצור על דמשק. כתב יד מימי הביניים
שמאל|ממוזער|150px|המצור על דמשק, ציור מהמאה ה-15
באביב של שנת 1148 נחתו שרידי מסע הצלב השני בערי הנמל של סוריה וארץ ישראל. במרץ נחת – לאחר מסע של שבועיים – לואי השביעי בנמל של אנטיוכיה ונתקבל ברוב טקס על ידי נסיך אנטיוכיה ריימונד, חודש לאחר מכן נחת באשקלון קונרד השלישי מלווה באבירים גרמניים ועלה לירושלים שם היה אורחם של הטמפלרים ומיד לאחר מכן נחתו בחופי הארץ גדודים צלבניים מצרפת. באופן טבעי, הפך לואי השביעי למנהיג של מסע הצלב. בשיחות בין ריימונד מטריפולי ללואי הוצע להתקיף את חלב - התקפה שהייתה מפצלת את ממלכתו של נור א-דין. אך באפריל 1148 עזב לפתע לואי השביעי את אנטיוכיה ופנה לירושלים תוך שהוא מודיע בציבור כי עליו לעלות לרגל לכנסיית הקבר. הסיבה למהלך זה איננה ברורה לחלוטין אך על פי השמועות שנפוצו בממלכת ירושלים התפתחו יחסים לא הולמים בין מלכת צרפת אלינור מאקוויטניה לבין נסיך אנטיוכיה. בירושלים נפגש לואי עם קונרד וביום 24 ביוני 1148 נפגשו המלכים האירופאיים עם בלדווין השלישי, מלך ירושלים במועצה שכלל את כל אבירי ממלכת ירושלים והצלבנים מאירופה ובמהלכה הוחלט על התקפת דמשק.

הצבאות הלוחמים
הצבא הצלבני

צבא ממלכת ירושלים נסמך על האבירים שהרכיבו את חיל הפרשים הכבדים. בדומה לאבירים באירופה, חימושם כלל רומח פרשים כבד לדקירה, חרב, גרזן, אלה וכלי נשק נוספים לקרב פנים אל פנים. להגנתם לבשו שריון שרשראות, קסדה ופרטי שריון נוספים. בנוסף לשריון היה להם מגן שבתקופה זו היה בצורת מחומש עם קצה הפונה כלפי מטה. המגן כיסה את גופו של הפרש בעת ישיבתו על הסוס. טקטיקת הלחימה הייתה דומה למקובל באירופה והסתכמה בהסתערות פתאומית של גוש ברזל מלוכד לעבר האויב. אם ההסתערות הצליחה, השפעתה הייתה הרסנית ודי היה בהסתערות מוצלחת אחת של הפרשים הכבדים של הצבא הנוצרי על מנת לנצח בקרב ולטבוח באויב. חולשתם הייתה במספרם הנמוך ובכושר התמרון הירוד. בגלל צורת הלחימה הסוסים שבהם השתמשו האבירים היו איטיים יחסית ולא היה בכוחם להדביק את הקשתים הרכובים ופרשים קלים אחרים של המוסלמים. לכן, אם בודדו משאר הצבא, היו נתונים לחסדי הקשתים של האויב שהיה עושה בהם שמות.

הצבא המוסלמי

הסלג'וקים היו שושלת שליטים ממוצא טורקי, שהשתלטה על מרבית עולם האסלאם והרחיבה את גבולותיו. בסיס כוחם של הסלג'וקים היו שבטי האוע'וז שהתאסלמו. עיקר כוחם ועמוד השדרה של הצבאות הסלג'וקים ושאר הצבאות הטורקיים היה חיל פרשים שעיקר לוחמיו היו קשתים רכובים, שנתמכו על ידי יחידות קטנות יותר של חיל פרשים כבד, שלוחמיו ולעיתים הסוסים היו מכוסים בשריון. חיל הרגלים הסלג'וקי היה מורכב בעיקר מלוחמים מתנדבים ממיליציות עירוניות הידועות גם כעייאר (ערבית: عيار), חיילים מגדודי עזר ויחידות לא סדירות משבטים טורקמנים.
הסלג'וקים מימנו את המערכת הצבאית בתשלום של משכורת לחיילים ובמהלך שלטונו של הסולטן אלפ ארסלאן על ידי שיטת האקטאע, מונח המציין צורה של מס חקלאי שהיווה את אחת הדרכים העיקריות שנקטו השלטונות המוסלמיים במהלך ימי הביניים כדי לממן את אחזקת צבאותיהם. צבאות סלג'וקים, החל מתחילת ימי הביניים ועד להתפוררות האימפריה היו מורכבים משני גופים עיקריים: הצבא הקבוע של הסולטן, העסכר, של חיילים מקצועיים ששכרם שולם במטבע מזומן או כאקטאע והיה מורכב בעיקר מחיילים ממלוכים. זרוע נוספת של הצבא הסלג'וקי היו צבאות האמירים בעלי האקטאע עליהם נוספו יחידות עזר של טורקמנים, בדואים כורדים ואנשי שבטים שונים. עם התפוררות האימפריה הסלג'וקית החלו האמירים לתפוס את מושכות השלטון בחלקי האימפריה השונים ובמקביל ירד כוחו ומספר החיילים של הצבע הקבוע. האמירים השונים התחרו אחד עם השני על אזורי השפעה, כך הפך גיוס של צבאות סלג'וקים לעניין איטי. היחידות הגדולות ביותר בצבאות של סולטנות רום הסלג'וקית והאמירויות הסלג'וקיות של סוריה ועמוד השדרה של צבאות אלו היו יחידות העזר הטורקמניות, לוחמים רכובים שהתאגדו ביחידות על בסיס של השתייכות שבטית, חמושים ברומח וחרב ולעיתים בקשת ולסו. גדודים אלו שלחמו בדרך כלל בעוז סבלו מאי הסתגלות למשמעת צבאית נוקשה ונלחמו בעיקר על מנת ליהנות מפירות ביזת השלל של האויב המובס ואיסוף דמי-כופר עבור שבויים רמי מעלה.

שדה הקרב

הצבא הצלבני שבתחילת העימות היה בעל היוזמה בחר לנהל את המצור מתוך אזור הע'וטה. שהוא האזור הפורה והמוריק המקיף את דמשק מצדה הדרומי והמזרחי. הע'וטה מוגדרת על ידי נהר [ברדה ויובליו. אזור זה, היה מרושת בדרכים צרות, מטעים צפופים (בעיקר עצי פרי), שדות מושקים וקירות נמוכים. הצלבנים, שהגיעו לאחר מסע ארוך ומתיש, יכלו להשתמש במשאבי הע'וטה כמקור מים ומזון קבוע. הם יכלו לאסוף עצי הסקה ופירות מהמטעים כדי לקיים את המצור. הטופוגרפיה של הע'וטה הייתה קשה ומסוכנת עבור צבא גדול, במיוחד עבור יחידות הפרשים הכבדות של הצלבנים. לכל חלקה של עצים הייתה חומת בוץ יבשה שסימנה את גבולות הבעלות, ולחלקן היו מגדלים שאפשרו לבעלים לצפות על אדמתו ולהגן עליה. הדרך היחידה לעבור הייתה בשבילים צרים, רחבים מספיק כדי לאפשר לבהמות משא ולעגלות קטנות להוביל את הפירות חזרה לעיר, אך בשום אופן לא התאימו למעבר צבא גדול. עם זאת, הצלבנים קיבלו החלטה מכוונת להתקרב מכיוון זה, מתוך האמונה שאם יצליחו לפרוץ את ההגנות החזקות ביותר של העיר זה יוביל לקריסת המורל, ושנית, שעצי הפרי ותעלות ההשקיה יספקו אספקה חיונית של מזון ומים. דמשק הייתה מוקפת חומה, ובליבה הייתה מצודה חזקה. אך הגישה אליהן מהע'וטה המערבית הייתה מסובכת מאוד בשל התנאים הטופוגרפיים. השטח המורכב והעירוני למחצה של המטעים הפך את השימוש בכלי מצור גדולים לקשה עד בלתי אפשרי, והגביל את יעילותו של הכוח הצלבני.

מהלך המצור

הצלבנים החליטו לתקוף את דמשק מהמערב, שם יכלו המטעים של הע'וטה לספק להם אספקת מזון קבועה. הם הגיעו לאזור דארייא  ב-23 ביולי, כשצבא ירושלים בחוד החנית, ואחריו שרידי הצבא הצרפתי בפיקודו של המלך לואי ולבסוף שרידי הצבא הגרמני בפיקודו של המלך קונראד בעורף.

24 ביולי

ביום שבת, 24 ביולי, פתחו הצלבנים במתקפה בשעות הבוקר לאורך גדות נהר הברדה. מגיני העיר היו ערוכים היטב ותקפו ללא הרף את הצבא הצלבני שהתקדם דרך הבוסתנים מחוץ לדמשק. בוסתנים אלה היו מוגנים על ידי מגדלים וחומות, והצלבנים ספגו מטחי חצים ורמחים ללא הפסקה לאורך השבילים הצרים. קרב עז התנהל בבוסתנים ובדרכים הצרות בין הכוח הצלבני-אירופאי לבין שילוב של חיילים מקצועיים מדמשק, מיליציות ושכירי חרב טורקמנים. קרבה שהוכרע לבסוף בתקיפה של הפרשים הגרמניים, בזכות הסתערות זו בפיקודו של קונרד, הצלבנים הצליחו לשנותאת המומנטום של הקרב רדפו אחר המגנים עד מעבר לנהר הברדה ואל תוך דמשק, שם הותקנו ביצורים כדי לנתק כל אספקה אפשרית לדמשק מבקעת הלבנון. לאחר שהגיעו לחומות העיר, החלו הצלבנים מיד במצור, תוך שימוש בעצים מהבוסתנים. בתחילה הם תקפו את השטחים הקרובים לחומת העיר ליד שער אל פרדיס  והחלו לבנות את עמדת המצור שלהם מול שער אל-ג'אביה . בתוך העיר, התושבים הציבו בריקדות ברחובות הראשיים והתכוננו להתקפה הבלתי נמנעת. אונור ביקש עזרה מסייף א-דין ע'אזי אמיר מוסול  ומנור א-דין זנגי מחלב, בתום יום הלחימה נהדפו הצלבנים מחומות העיר.

25 ו־26 ביולי

במהלך היומיים הבאים התנהלו קרבות מסביב לחומות העיר, המגינים יזמו מספר התקפות נגד להרחיק את הצבא הצלבני מחומות העיר. ה־25 ביולי ראה קרבות מרים בין המגינים לתוקפים שבסיכומו של יום לא שינו את תמונת שדה הקרב, בעוד הצלבנים התחפרו בעמדותיהם ואף התמקמו במחנה נוסף באזור הקרוי השדות הירוקים "מיידן אל אחדר" חיל המצב של העיר התקשה לתרגם את היוזמה והמאמץ להישגים מול הצבא הצלבני. ביום ה-26 ביולי המשיכו המגינים בהתקפות על המחנות הצלבניים ועל עמדות צלבניות ובמקביל נכנסו לעיר, ללא הפרעה תגבורות של כוחות לוחמים מכל. רחבי האזור כולל קשתים מאזור הבקעה של לבנון ואיתם גם אספקה טריה לתושבי העיר.

27 ביולי

במהלך יום ה-27 ביולי החליטו הצלבנים להעביר את המחנה המרכזי של הצבא ואת עיקר המאמצים אל החלק המזרחי של חומת העיר. הסיבות למהלך לא ברורות לחלוטין לפי גרסה אחת המלך הצלבני בלדווין השלישי ו-2 המלכים האירופאיים החליטו כי לאור התקפות הנגד העזות מצד המגינים והקושי לנהל לחימה האזור החקלאי עדיף לעבור לאזור פתוח יותר שיאפשר שליטה על השטח וגישה קלה יותר לחומות העיר.

הצלבנים התכוונו ככל הנראה להתמקד בקצה המזרחי והדרומי של העיר, ולתקוף את השער החלש ביותר, באב א-סאגיר (השער הקטן), שהיה בנוי רק מלבני בוץ. בשעות אחר הצהריים המאוחרות, המלך לואי ביקש מאחד האצילים במחנה הצרפתי, גודפרואה דה לה רוש ואנו, להעריך את הביצורים של החומות הדרומיות והדרום-מזרחיות. על פי ההיסטריון הצלבני ויליאם איש צור, ב-27 ביולי החליטו הצלבנים לעבור למישור בצד המזרחי של העיר, מול באב תומא ובאב שרקי, אזור שהביצורים בו היו חלשים יותר אך היו בו הרבה פחות מזון ומים לתמוך בצרכי המחנה הצלבני.

בשני המחנות נתגלו מתחים בין בני הברית, אוּנוּר לא בטח בסייף א-דין או בנור א-דין שלא ינצלו את המצב וינשלו אותו מכס השלטון בדמשק ברגע שצבא שלהם יכנס כמושיע אל חומות העיר. הצלבנים לא הצליחו להסכים ביניהם מי יקבל את השלטון על דמשק אם יצליחו לכבוש אותה. גי הראשון מבּריסבאר, אדון ביירות, היה המועמד שהוצע על ידי הברונים המקומיים של ממלכת ירושלים, אך תיירי מאלזס, רוזן פלנדריה, רצה את העיר לעצמו וזכה לתמיכתם של בולדווין, לואי וקונרד. על פי ויליאם איש צור, המחלוקת שנוצרה תרמה לכישלון המצור: "כי הברונים המקומיים העדיפו שהדמשקאים ישמרו על עירם מאשר לראותה ניתנת לרוזן", ולכן עשו כל שביכולתם כדי לוודא שהמצור יקרוס. לפי חלק מההיסטוריונים בני התקופה לפיהם לאונוּר היו מהלכים בקרב אצילים צלבניים והוא הפעיל את כל השפעתו ויכלתו לזרוע פירוד ומחלוקת במחנה הצלבני ולפי חלק מההיסטוריונים הוא אף שיחד את אציליפ צלבניים כדי שיעברו לעמדה פחות מבוצרת והבטיח לנתק את בריתו עם נור א-דין אם הצלבנים ישובו לביתם.

28 ליולי
יום זה סימן את סופו של המצור, נסיגת הצבא הצלבני מדמשק סופו של מסע הצלב השני.

על פי עדותו של ההיסטוריון המוסלמי אבן אל-קלניסי, הצלבנים אכן התקדמו באופן משמעותי ביום הראשון של המצור. כל התושבים "היו מיואשים ומצוקת נפשם בגלל אימת מה שראו". מה שאבן אל-קלניסי מוסיף לתיאורים הלטיניים של המצור הוא שביום ראשון, 26 ביולי, הדמשקאים יצאו להתקפות נגד הצלבנים, והתפתח קרב עז. לפני כן התקיימו תפילות והכנות דתיות. בדיוק כפי שכוחות הצלבנים שמעו דרשות נלהבות וראו שרידים של קדושים מוצגים מול צבאותיהם, כך גם המוסלמים יצרו תחושת התלהבות רוחנית משלהם. התושבים התאספו במסגד הגדול של דמשק ואנשי הדת המוסלמיים הציגו את הקוראן הנערץ של הח'ליף עות'מאן בפני הקהל. התנגדות תושבי דמשק והצבא של דמשק הייתה קשה ויעילה ומלאת להט דתי. אבן אל-קלניסי גם ציין כי קריאות קודמות של הדמשקאים לעזרה החלו לשאת פרי עם הגעת זרם קבוע של תגבורת – בעיקר קשתים מעמק הבקאע. ביום שני נמשכו הקרבות העזים. ביום שלאחר מכן, נראה שהמוסלמים הצליחו לפגוע בחלקים ממחנה הצלבנים. באותו זמן, הצלבנים שמעו על התקדמות נוספת של כוחות סיוע מוסלמים, כולם להוטים להשתתף בג'יהאד. בשל איבוד המומנטום שלהם במערב העיר, בשילוב עם הגעתם הקרובה של תגבורות מוסלמיות, ניתן להבין את הצורך של הצלבנים להמר על ניצחון מהיר. פרשנות זו יכולה לקבל משנה תוקף בכתביו ג'ון מסולסברי, היסטוריון נוצרי בן התקופה שפגש את הצלבנים בשובם למערב. הוא כתב כי המקורות המהימנים ביותר האמינו שדמשק תיפול בתקיפה מהצד המערבי והעריכו כי המערכה תימשך חמישה עשר ימים. הצלבנים המקומיים ככל הנראה סמכו על הנהר והפרדסים כמקורות אספקה, כיוון שהביאו איתם מעט מאוד מזון.

המקורות הצלבניים לא מתייחסים בכתביהם מדוע הצבא לא הכין את עצמו כנדרש להטיל מצור על עיר מבוצרת על ידי הכנה או בניה של מכונות מצור, אך אף דיווח אינו מזכיר שהצלבנים הביאו או השתמשו בציוד כזה. ייתכן שהם לא התקרבו מספיק לחומות כדי להשתמש בהן, או שהאמינו שניצחון בקרב יוביל לכניעת העיר.
ההיסטוריון אבן אל-אתיר, שכתב בראשית המאה ה-13, מספק מידע נוסף על מאמץ הסיוע המוסלמי לפי מקור זה אונור פנה אל סייף א-דין ממוסול, שהצטרף לאחיו, נור א-דין, בחומס (כ-225 ק"מ צפונית לדמשק) במקביל אונור השתמש בעצם האפשרות של כניסת צבאות מוסלמיים כדרך לרפות את ידי הצלבנים ואיים למסור את דמשק לידי מנהיגים מוסלמיים שהיו מחויבים לפי הצהרותיהם ומעשיהם למלחמת קודש אם הצלבנים לא ייסוגו. הוא כתב לאצילי ירושלים וטען שאם ימסור את העיר לסייף א-דין, ממלכות הצלבנים יהיו בסכנה, לפי מקור זה הוא הציע את מבצר בניאס כפיתוי נוסף, כל זאת הכריעו את הכף והביאו בסיכומו של דבר להסרת המצור. הטקסט של מכתבי אבן אל-אתיר מצביע על כך שהפנייה למנהיגים מוסלמיים שכנים נעשתה הרבה לפני שהמצור החל. נוכחות הצלבנים והתגבשות צבאות מסע הצלב, כמו ההחלטה לעלות על דמשק הייתה ידועה למוסלמים כך שכל השליטים המסלמיים נערכו הן להגנה על שטחי שלטונם והן לעזרה הדדית לקדם את פני ההתקפה הצלבנית. על פי מהלכים צפויים אלו סייף א-דין שליט מוסול הנמצאת במרחק של כ-650 קילומטר מדמשק תכנן תנועה מערבה למקרה שצבא צלבני יפנה חלק מהמאמץ להתקפה על אחיו בחלב. יתר על כן, הבנתם של הפרנקים שיידרשו לפחות חמישה עשר ימים כדי שדמשק תיפול מהצד המערבי נתנה חלון זמן גדול יותר לכוחות הסורים הצפוניים להגיע ולהטיל את מלא כובד משקלם למערכה לצד מגיני דמשק. לכן, התקרבותו של צבאו של סייף א-דין הפכה ניצחון צלבני מהיר לחיוני עבור הצלחת מסע הצלב, ופעלה לדרבן את הצלבנים לשנות את תוכניותיהם. לאור ההתנגדות המוסלמית שהייתה קשה מהצפוי, אצילי ירושלים ייתכן שהציעו לתקוף דווקא מדרום-מזרח.
ויליאם מצור, שכתב היסטוריה של ממלכות הצלבנים בין השנים 1170 ל-1185, במרחק משמעותי מזמן המצור מוסיף פיסת מידע נוספת. ההסבר שלו התבסס על רעיון השוחד. הוא מהדהד את האמירות שרווחו בעיקר במחנה האירופי ולפיהן הדמשקאים הבטיחו סכומי כסף גדולים לאצילים מסוימים מירושלים כדי להסיר את המצור מהמערב ולעבור לצד השני של העיר, שם הוא היה נידון לכישלון. קונרד ולואי הסתמכו על עצת האצולה המקומית והסכימו לתוכנית, ובכך ויתרו על הישג יום הליחמה הראשון. ברגע שהגיעו למיקום החדש, הם הגיעו למסקנה כי נעשתה טעות, ההגנות מדרום-מזרח לא היו חלשות כפי שהצלבנים קיוו ולא ניתן היה להגיע להכרעה מהירה. בסיכומו של דבר, הצלבנים לא הובסו בקרב, עבור קבוצת אנשים שספגה השראה ממעשי הגבורה של מסע הצלב הראשון, נסיגתם הייתה השפלה גדולה עוד יותר מאשר כישלון ותבוסה בעימות צבאי אפי. לפיכך, היה צורך למצוא הסבר: בגידה מצד מישהו הייתה קו מחשבה הגיוני, ניתוח זה גם שלל את האפשרות הבלתי נעימה שהמוסלמים אולי היו חזקים מדי עבור הצלבנים.

אנשי דת מצאו את התשובה לכישלון בחטאים ארציים של הצלבנים בכלל ואבירי המסדרים הצבאיים ואבירי ממלכת ירושלים בפרט שמתוארים כנגועים בתאוות בצע, פריצות וחטאים אחרים שהביאו את זעם האלוהים - וכישלון המסע. מסע הצלב עצמו הוצג בידי מבקריו - רובם אנשי כנסייה בעצמם כמסע שיסודו בשקר תעמולת הכזב ורדיפת בצע וגאווה כמניעים העיקרים של משתתפיו.

לקריאה נוספת
 יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, א-ב, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1963, 1973; במהדורתו שבצרפתית זכה הספר בפרס ע"ש גוסטב שלומברג'ה  מטעם האקדמיה לכתובות ולספרות , המכון של צרפת
 Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 
 Christopher Tyerman. God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006
 Kenneth M. Setton, ed., A History of the Crusades, Vols. II and V. Madison, 1969–1989

קישורים חיצוניים

 Siege of Damascus Second Crusade [1148] באתר אנציקלופדיה בריטניקה 
 The Second Crusade: Main Debates and New Horizons Jason T. Roche 
 ineffective siege of Damascus (1148)  
 מסע הצלב השני, סקירה היסטורית של מכון המחקר של המסדר הטמפלרי.  

הערות שוליים

*
קטגוריה:מסעי הצלב