תרבות הטראנס בישראל

תרבות הטראנס בישראל היא תופעה מוזיקלית, חברתית ותרבותית אשר החלה להתגבש בסוף שנות ה־80 והפכה לאחת מתתי־התרבויות המשפיעות והבולטות בישראל. מוזיקת הטראנס בישראל זכתה להכרה בינלאומית, כאשר אמנים מקומיים מובילים את הסצנה העולמית בתחומי הפול-און, הפסייטראנס והפרוגרסיב טראנס.

תרבות הטראנס בישראל מאופיינת בהיותה חוצה מגזרים, עדות וזהויות. על פי כתבה שפורסמה ב־כלכליסט, סצנת הטראנס הצליחה לאחד משתתפים מרקעים שונים – חילונים ודתיים, יהודים וערבים, תושבי מרכז ופריפריה – כולם נפגשים יחד על רחבת הריקודים כדי לחוות תחושת חופש וקהילתיות, לעיתים אף תוך ביטוי אישי פולחני.

בישראל פועלים פסטיבלים ותיקים והפקות רבות לאורך כל השנה, בהם פסטיבל דוף, Indigo Ravers of Israel, ZNA Gathering Israel, Unity ועוד. מסיבות טראנס מתקיימות הן במועדונים עירוניים והן בטבע, לעיתים בסודיות כדי להימנע מהתערבות הרשויות.

 שורשים והתפתחות היסטורית 
ראשיתה של תרבות הטראנס בישראל בשובם של מטיילים ישראלים מהודו, ובעיקר מאזור גואה, בסוף שנות ה־80. מטיילים אלה נחשפו למוזיקת הטראנס הפסיכדלית והביאו עמם לישראל הקלטות וטעמים מוזיקליים חדשים. תחילה התקיימו מסיבות קטנות ולא חוקיות בטבע, אך בהדרגה התגבשה סצנה מסודרת אשר שילבה בין מסיבות טבע, מועדונים, לייבלים עצמאיים וקהילה הולכת וגדלה של יוצרים וצרכנים.

בשנות ה־90 החלה להתגבש סצנת טראנס מקורית בישראל, כאשר אמנים מקומיים החלו להפיק מוזיקה באולפנים ביתיים ולהוציא ריליסים שהופצו בקלטות ובדיסקים. מבין האמנים הבולטים של אותה תקופה ניתן לציין את הרכב הגואה טראנס Astral Projection, שנחשב לחלוץ התחום בישראל וזכה להצלחה בינלאומית, במיוחד באירופה וביפן; את Infected Mushroom,(הצמד עמית דובדבני וארז אייזן) שהחלו את דרכם בסוף שנות ה־90 ופעילים גם בשנת 2025;

כמו כן בלטו שמות נוספים כאייל ברקן, אשר אלבומו "Good Morning Israel" הפך לאחד האלבומים הנמכרים ביותר בישראל בז'אנר; אסטריקס (מוזיקאי) (Astrix), שהפך לדמות בינלאומית בזכות הפקות עוצמתיות וסטים בפסטיבלים ברחבי העולם; וכן הרכב הדאנס אלקטרוני J.Viewz של יונתן דגן, שהשפעתו ניכרת בשולי הסצנה האלקטרונית-אינדי. אמנים נוספים כדוגמת סקאזי, יהל שרמן (Yahel), Domestic ו־Lish תרמו להרחבת מנעד הסגנונות של הטראנס הישראלי ולקידומו גם בזירה המסחרית. הרכבים אלו תרמו לחשיפה נרחבת של המוזיקה האלקטרונית הישראלית בזירה הבינלאומית.

 מאפיינים מוזיקליים ותרבותיים 
מוזיקת הטראנס בישראל מאופיינת בסגנון אנרגטי במיוחד, עם שימוש נרחב במקצבים שבטיים, מוטיבים מהמזרח וסמפולים מהקשרים ישראליים ויהודיים. השילוב בין מוזיקה אלקטרונית מתקדמת לבין תחושות רוחניות, פסיכדליה, וקהילתיות הוא חלק מהותי מהסצנה המקומית.

תרבות הטראנס בישראל נתפסה במשך שנים כתרבות שוליים ונאבקה ביחס המשטרה והרשויות, במיוחד בנוגע למסיבות בטבע והקשרים בינה לבין שימוש בסמים. עם השנים התפתחה הסצנה והחלה לזכות להכרה ציבורית רחבה יותר, כולל חדירה למדיה המיינסטרימית.

בשנת 2021 הופקה סדרת דוקו בשם "להיות עם חופשי", אשר מתעדת את ההיסטוריה והמאבקים של קהילת הטראנס בישראל – החל מהשפעות גואה, דרך הפגנות ציבוריות כמו "תנו לרקוד בשקט" ועד לאירועים עכשוויים. הסדרה מציגה את התרבות כתנועה חברתית הדוגלת בחופש אישי, קהילתיות והתפתחות רוחנית.

 טראנס במדיה הישראלית 
סצנת הטראנס בישראל זוכה לחשיפה מתמשכת באמצעי התקשורת השונים, לעיתים מתוך סקרנות תרבותית ולעיתים תוך עיסוק בביקורת חברתית ודיון ציבורי. בשנים האחרונות הופקו סדרות דוקומנטריות וסרטים שעסקו בתרבות זו. ביניהן הסדרה "להיות עם חופשי" ששודרה בקשת 12, וסקרה את תרבות הטראנס בישראל מנקודת מבט של יוצרים, קהל וגורמים חיצוניים לסצנה.

כתבות עומק בעיתונות, כגון זו שפורסמה באתר "מסע אחר", בחנו את הטראנס כתופעה חברתית רחבה ולא רק תת־תרבות נישתית. במאמר נטען כי הטראנס הישראלי אינו רק מוזיקה או מסיבה, אלא מציאות אלטרנטיבית שלמה שמבקשת להציע תחושת חירות, קהילה ורוחניות מחוץ למסגרות הקיימות. עם זאת, מוצגת גם המורכבות בכך שבתרבות זו שזורות לעיתים תופעות של הדרה, שימוש בחומרים פסיכואקטיביים ותלות במסגרות כלכליות מסחריות.

כמו כן, היבטים אקדמיים של תרבות זו נבחנו בעבודות סמינריוניות וכתיבה מחקרית, כדוגמת עבודתה של דפנה אהרון־רוזנסון, שחקרה את יחסה של החברה הישראלית כלפי קהילת הטראנס תוך התמקדות באידאולוגיות של מרחב, מוזיקה וחברה.

 אתגרים וביקורת 
לצד ההתפתחות המרשימה של סצנת הטראנס בישראל, קיימת גם ביקורת כלפי חלק מהיבטיה. בין היתר, נטען כי התרבות שהחלה כמחתרתית, חופשית ואלטרנטיבית, עברה מסחור והפכה לתעשייה ממוסדת. יש המבקרים את מה שנתפס כ"שכפול סאונד" והיעדר חידוש מוזיקלי בקרב חלק מהיוצרים בני זמננו. בנוסף, הועלו טענות על הדרת נשים מהמרחב היצירתי, היעדר גיוון אתני, ותלות יתרה בפלטפורמות מסחריות להפצת המוזיקה.

מאמרים שונים מדגישים גם את הפער שבין ערכי החופש והשוויון המזוהים עם הסצנה לבין המציאות בפועל. מאמר באתר "אנציקלופדיה של הרעיונות" מציין כי לעיתים הסצנה מנותקת מהמציאות הכלכלית והחברתית של מרבית הציבור בישראל, ומאופיינת באסקפיזם ולעיתים אף באליטיזם תרבותי.

מאמר נוסף שפורסם באתר "תכלת" גורס כי תרבות הטראנס בישראל מהווה במובנים מסוימים תגובת נגד לחברה הרציונלית והחילונית. הכותב מציין כי הסצנה מציעה חוויה טרנסצנדנטלית אשר מבקשת להחליף את מקומה של הדת או הזהות הלאומית, ולעיתים אף נוטה למיסטיקה חסרת עוגן מוסרי או פילוסופי.

כתבה שפורסמה בשנת 2022 באתר Time Out מתארת את הסצנה כמי שמצויה בשלב של חשבון נפש, תוך קריאה ליציאה ממסגרת הסטנדרטיזציה והחזרת הרוח הבועטת והחופשית של הטראנס לשורותיה.

דיווחים עיתונאיים מצביעים גם על אירועים בעייתיים במסיבות טראנס, לרבות מקרי תקיפה מינית, צריכת סמים והיעדר פיקוח בטיחותי. כך למשל, כתבה של תאגיד השידור הישראלי "כאן" מדווחת על מסיבות לא חוקיות שגררו פציעות, מעצרים ואף מוות, תוך התעלמות מחוקי המדינה.

 אמני טראנס ישראלים בני זמננו 
בתחילת המאה ה־21 צמח דור חדש של אמני טראנס ישראלים בין לאומיים, בין הבולטים:
בלסטויז (קובי ניגרקר)
Vini Vici (אבירם סחראי ומתן קדוש)
סאג'נקה (אבישי גרינבאום)
Reality Test (מוזיקאית) (ורוניקה לורן)
WHITENO1SE (מוזיקאי) (איתי אליה)
שלומי ברג (שלומי ברג)
ראנג'י (רן רג'ואן)
Omiki (עומרי עמר)
Ace Ventura (מוזיקאי) (יוני אשרת)
All In One (צמד מוזיקלי) (יניר אוחנה ולירן כליפא)
Roc Dubloc (איתי יצחקי)
Azax Syndrom (רגב עזריה)
BLiSS ׁ(יונתן מרקוב)
Menumas (מוזיקאי)
דובי דגן (ריטמו)
אודי פילו
שחר שטריקמן (Static Movement)
Invisible Reality (שמיל אברמוב ואיגור סורין)
דרוויש (מוזיקאי) (דוד אברמוב)

 נושאים קשורים 
 פסייטראנס
 פסטיבל דוף
 מוזיקה פסיכדלית

 לקריאה נוספת 
ד"ר אלינור כרמי, "טראנסמישן – תרבות הטראנס בישראל 1989–1999", כותר, 2012.
דפנה אהרון־רוזנסון, "לרקוד אל תוך שחר חדש – החברה הישראלית בעיני קהילת הטראנס", האוניברסיטה העברית, 2009.

 קישורים חיצוניים 


 הערות שוליים 

קטגוריה:ישראל: מוזיקה