חטיפת אוטובוס תלמידים באורדז'וניקידזה (1988)

חטיפת אוטובוס תלמידים באורדז'וניקידזה התרחשה ב-1 בדצמבר 1988, כאשר אוטובוס תלמידים שהוביל כשלושים תלמידים ומורה אחת מבית ספר מס' 42 באורדז'וניקידזה (ברוסית: Орджоники́дзе), ברית המועצות (כיום ולדיקווקז ברוסיה) נחטף על ידי חמישה חוטפים חמושים, ובראשם פאבל יאקשיאנטס, עבריין מועד עם רקע של ריצוי עונש מאסר של שנים רבות.

הרשויות המקומיות נעתרו לדרישות החוטפים וסיפקו להם מטוס איליושין Il-76 להטיס את החוטפים לישראל. עם הנחיתה בנמל התעופה בן-גוריון, נכנעו החוטפים ללא התנגדות לכוחות המקומיים ולמשטרה. הם הוסגרו לברית המועצות ונידונו לעונשי מאסר, למרות שבאותה תקופה לא הייתה לישראל ולברית המועצות הסכם הסגרה, שכן היחסים הדיפלומטיים ביניהם נותקו לאחר מלחמת ששת הימים ב־1967 ולא חודשו. כל בני הערובה שוחררו. שר הביטחון הישראלי יצחק רבין מתח ביקורת על הרשויות הסובייטיות על כך שסיפקו לחוטפים כלי טיס והטיסו אותם לישראל בתמורה לשחרור בני הערובה.

 החוטפים 
חמשת החוטפים היו פאבל לבונוביץ' יאקשיאנטס, ולדימיר אלכסנדרוביץ' מורבלב, הגרמני לבוביץ' וישניאקוב, ולדימיר רוברטוביץ' אנסטאסוב וטופי ג'פארוב. יאקשיאנטיס ומורבלב כבר היו בעלי עבר פלילי.

 החטיפה 
הקבוצה של 30–31 תלמידי בית ספר סיימה טיול במפעל דפוס מקומי כאשר אדם ניגש אליהם ואמר שהוא הנהג שנשלח לקחת אותם הביתה. לאחר מכן, המורה ותלמידיה בני ה-10 וה-11 עלו לאוטובוס ומצאו את עצמם בני ערובה של חמישה חמושים. הילדים שימשו כמגן אנושי וכקלף מיקוח. החוטפים נסעו לבניין הוועדה המקומית (אובוקום) ודרשו כ-2 מיליון רובל (כ-3.3 מיליון דולר באותה עת) ומטוס. חלונות האוטובוס היו מכוסים כך שיחידות אכיפת החוק לא יכלו לראות מה קורה בפנים.

השלטונות הסובייטים נכנעו, אך שדה התעופה של אורדז'וניקידזה לא הצליח לטפל במטוס המטען הגדול איליושין Il-76 שנשלח. החוטפים נסעו לשדה התעופה של מינרלנייה וודי עם מעבר חופשי. יחידת אלפא הרוסית גויסה לחילוץ אפשרי של בני הערובה, אך לא הופעלה. נודע כי החוטפים תכננו לנחות בטשקנט כדי לאסוף חבר ואז לטוס לפקיסטן, אך שינו את דעתם ובחרו במקום זאת בישראל. נטען כי החוטפים האמינו שהם יהיו בטוחים בישראל, מכיוון ששמעו שהבחירות בישראל בנובמבר 1988 הביאו להקמת ממשלה אנטי-קומוניסטית.

למחרת, ב־2 בדצמבר 1988, החוטפים עלו למטוס כשהחטופים משמשים להם כמגן חי. השלטונות נענו לדרישתם הנוספות של החוטפים ומסרו להם רובי קלשניקוב ותחמושת לארבעה אקדחים עם שבע מחסניות מלאות. משם המריא המטוס לישראל.

נטען כי המראת המטוס אושרה לאחר שבישראל הבטיחו כי ישיבו את החוטפים לברית המועצות.

המטוס, בליווי מטוסי קרב ישראליים, נחת על מסלול חשוך מרוחק. הוא היה מוקף ברכבי צבא ומשטרה ובאמבולנסים. לדברי איש צוות המטוס הרוסי, החוטפים שאלו אם נחתו בישראל או בסוריה, ואם זו ישראל הם יישארו בה. עמרם מצנע סיפר כי החוטפים דרשו הוכחה שהם אכן נמצאים בישראל. רצו לשמוע יידיש או לראות מגן דוד. כשחייל על המסלול דיבר כמה מילים ביידיש, החוטפים עזבו את המטוס עם ידיים מורמות.

החוטפים נעצרו בעוון כניסה בלתי חוקית לארץ. על פי חוק הכניסה לישראל, לא נדרשו צווי גירוש, הליכי הסגרה ודיון משפטי, וניתן היה לגרשם באופן מידי מהמדינה.

החוטפים ביקשו ממנו מקלט מדיני, וכשהתברר שאין בפרשה כל "נקודה יהודית", הכריז שר הביטחון כי החוטפים יוסגרו לברית המועצות.

החוטפים נחקרו בידי צוות חקירה מיוחד, שהיה מורכב מחוקרי יחידת נתב"ג של משטרת ישראל, מרחב השפלה, ומחוזות מרכז ותל אביב. ב-3 דצמבר 1988 נחת בנמל התעופה בן-גוריון מטוס רוסי נוסף, הפעם מדגם טופולב 154, ובתוכו "משלחת חוקרי רפואה", שבפועל היו ככל הנראה סוכני ק.ג.ב.. הם ניהלו משא ומתן עם הגורמים המוסמכים בישראל. מטרת המשא ומתן מבחינת ישראל הייתה לוודא כי החוטפים שהוסגרו לא יקבלו עונש מוות בברית המועצות. הסובייטים הסכימו להתחייב לכך שלא יוציאו אותם להורג. שני המטוסים שבו לנמל התעופה שרמטייבו ב־4 בדצמבר.

במהלך האירוע נוצר קשר בין ההצבאי הישראלי בשגרירות ישראל בוושינגטון אלוף עמוס ירון לבין מקבילו בשגרירות ברית המועצות בוושינגטון גנרל קוזוב.

לאחר האירוע הודה שר החוץ הסובייטי אדוארד שוורדנדזה לראש הנציגות הקונוסלרית הישראלית אריה לוין, מפגש ראשון בין נציגי הנציגות שהוקמה ב־1987 עם גורמים בכירים במשרד החוץ הסובייטי.

 אחרית הדבר 
עם ירידת וכניעת החוטפים, בני הערובה הוטסו בחזרה לאורדז'וניקידזה במטוס איתו הגיעו.

במרץ 1989 נידון יאקשיאנטס על ידי בית המשפט העליון של רוסיה ל-15 שנות מאסר, ומורלב ל-14 שנים. הנאשמים הנותרים קיבלו עונשים שנעים בין שלוש לארבע עשרה שנות מאסר.

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:1988 בברית המועצות
קטגוריה:ולדיקווקז