יוהאן לוקאס שנליין

יוֹהַאן לוּקַאס שֶׁנְלַיין (בגרמנית: Johann Lukas Schönlein; ) היה רופא פנימי ופתולוג גרמני, מרצה אוניברסיטאי (פרופסור לרפואה וראש קתדרה), היסטוריון רפואי , פטרון אמנויות ופלאובוטנאי. קיצור שם המחבר הבוטני הרשמי שלו הוא ".Schönl". שנליין מייצג את המעבר מרפואה פילוסופית-טבעית לרפואה מדעית ונחשב למייסד השיטות הקליניות המודרניות בגרמניה.

קורות חיים
השכלה
שמאל|ממוזער|250px|יוהאן לוקאס שנליין. ליתוגרפיה מאת ג. בלדר.
יוהאן שנליין, בנו של רב-אומן לייצור חבלים, נולד בשנת 1793 בבמברג, שם למד בגימנסיה המקומית. הוא למד מדעי הטבע ורפואה, משנת 1811 ב (בין היתר אצל ,  והמנתח והפתולוג ) ומ-1813 עד 1816 בווירצבורג (בין היתר אצל האנטומיסט והפיזיולוג ). שנליין היה חבר באחוות סטודנטים חשאית. הוא אימץ לעצמו את השם האמצעי לוקאס (על שם השליח ופטרון הרופאים).

בשנת 1816 כתב את עבודת הדוקטורט שלו, "על מטמורפוזת המוח והתפתחות מוחית עוברית השוואתית ביונקים ובבני אדם", בהנחיית דלינגר. לאחר מכן עברו עליו שנתיים של הכשרה מעשית בבית החולים הכללי בבמברג, וכן בינה (אצל ), גטינגן ומינכן. הוא עבר את בחינת ההתמחות הרפואית שלו (המקבילה לבחינת הרישוי הרפואית של ימינו) בווירצבורג בשנת 1817.

וירצבורג
בשנת 1817, הוא קיבל הסמכה כפרופסור לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת וירצבורג. כמרצה פרטי ראשון בתחום זה בגרמניה, הוא לימד משנת 1817 בווירצבורג בביתן הגן של ה, שם כבר התקיימו הדגמות אנטומיות וכירורגיות בשנת 1720.

משרת רופא העיר של וירצבורג, אותה ביקש לקבל בשנת 1818, הוענקה ליריבו גאורג ארנסט ונד (Georg Ernst Vend) (1781–1831). בשנת 1819, זכה הרופא הבכיר שנליין הפעם להעדפה על פני יריבו ונד, והפך לפרופסור מן המניין לרפואה פנימית ולטיפול מיוחד. בתחילה הוא העניק הדרכה קלינית מטעמו של  החולה, והופקד על הניהול הזמני של המרפאה הרפואית של היוליוסשפיטל, שהיו בה כ-200 מיטות. באותה שנה הוא גם קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה לפילוסופיה. הוא דחה הצעה לעבוד בפרייבורג.

בשנת 1824 הוא הפך לפרופסור מן המניין לפתולוגיה וטיפול מיוחד, ומ-21 ביוני 1826 (לאחר פרישתו הסופית של פרידרייך ופרישתו של אנטון מילר), הוא היה גם ראש המרפאה הרפואית והמוסדות הרפואיים-קליניים של היוליוסשפיטל. שם, לאחר פרישת אנטון מילר בשנת 1825, וכמו בסמסטרי הקיץ של 1822 ו-1823, הוא גם לימד פסיכיאטריה, תחום שבו עסק במחויבות מועטה יחסית, כחלק מהרצאתו על "טיפול מיוחד", אף על פי שתומאס אוגוסט רולנד (Thomas August Ruland) קיבל על עצמו את ההרצאות על מחלות פסיכיאטריות החל מסמסטר החורף של 1823–1824. בשנים 1826–1827, שנליין ייצג את הפקולטה לרפואה כדקאן.

בין תלמידיו הרבים של שנליין ביוליוסשפיטל, שלמען חינוכם הוא גם ערך הוראה עקבית לצד מיטת החולה, נמנו:  (דוקטורט ב-1831),  (עורך ה"פוקסבלאט" (Volksblatt) וחשוד בפעילויות פוליטיות ב-1832, בדומה לשנליין ולראש העיר הליברלי של וירצבורג, וילהלם יוזף בר, שהיה ידיד של שניהם), , ו. בשנים 1819–1820: פיליפ יאקוב קוסמאול (Philipp Jakob Kußmaul) (1790–1850, אביו של ),  (לשעבר תלמיד של שנליין בבמברג, עוזר ביוליוסשפיטל מ-1821 עד 1824, לימים רופא חצר בלויטרסהאוזן ובאייכאך, ומ-1832–1833 יורשו של שנליין), , , ,
 וכן יוהאן יאקוב הרגנרטר (Johann Jakob Hergenröther) (בנו של ), הרמן אטינגר (Hermann Oettinger) ו. עוזרים נוספים במרפאה הרפואית תחת שנליין כללו את רופא העניים לעתיד של וירצבורג, יוהאן בפטיסט הרץ (Johann Baptist Herz) (1802–1865),  (הוסמך ב-1831), ומ-1831 את הפתולוג האנטומי וקודמו של רודולף וירכו, ברנהרד מור (Bernhard Mohr) (1809–1849, בנו של בנקאי מווירצבורג, לימים פרופסור לאנטומיה פתולוגית בווירצבורג).

בסתיו 1832, לאחר שסולק מכהונתו האקדמית בווירצבורג מסיבות פוליטיות "במסגרת רדיפת דמגוגים" בעקבות , שנליין הליברלי נמלט מרדיפת ממשלת בוואריה לציריך. שם, במקום לקבל את המשרה שקיבל מהמלך כיועץ רפואי מחוזי של פסאו בנפת הדנובה התחתית, הוא קיבל בשנת 1833 משרה כפרופסור לרפואה קלינית וראש בית החולים באוניברסיטת ציריך שזה עתה נוסדה. יורשו כמנהל המרפאה הרפואית בווירצבורג בדצמבר 1832 היה תלמידו לשעבר, מרקוס, שהמשיך את רעיונות אסכולת היסטוריה של הטבע במסורת שנליין, ובהשוואה לשנליין, היה מחויב יותר גם למחלקה הפסיכיאטרית.

ציריך וברלין
בנוסף לעבודתו כמרצה, הוא היה מעורב גם בבניית בית החולים הקנטונלי החדש ושימש כדיקאן הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ציריך. שם, בין תלמידיו נמנו  ו, ובין מטופליו היו קיסר צרפת נפוליאון השלישי והמשורר גאורג ביכנר, אשר מ-1836 עבד כמרצה פרטי לרפואה בציריך.

בשנת 1839, שנליין קיבל משרה באוניברסיטת ברלין, שם הפך לפרופסור מן המניין במרפאה לרפואה פנימית של השאריטה בברלין ב-1840, עבד כרופא פרטי, וב-1842 הפך לרופאו האישי של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה. בברלין, הוא לימד, בין היתר, את רוברט רמאק, לודוויג טראובה, ורודולף וירכו.

בשנת 1844, הוא נבחר כחבר באקדמיה לאופולדינה.

בנו, פיליפ שנליין (1834–1856), נפטר במהלך מסע מחקר ב (כיום בליבריה).

שנים אחרונות בבמברג
לאחר שהמלך ויתר על כסאו ב-1858, יוהאן לוקאס שנליין, שסבל מבלוטת התריס מוגדלת מאז שנות ה-1850, פרש בשנת 1859 ושב לעיר הולדתו במברג. שם, הקדיש את עצמו באופן אינטנסיבי יותר לאוספיו הנרחבים, ונפטר בווילה שלו בשנת 1864.

מחקריו ועבודותיו

בהתבסס על הממצאים הפתולוגיים-אנטומיים והפיזיים-פיזיולוגיים של מייסדי  (כמו  ויוזף  שקודה) ו (כמו ז'אן-ניקולה קורביזר ורנה לאנק) שהגיעו לגרמניה במאה ה-19, שנליין ערך רפורמה יסודית ומודרניזציה ברפואה הגרמנית, שהחלה ביוליוסשפיטל בווירצבורג והמשיכה על ידי יורשיו, על ידי הכנסת שיטות מדעיות במקום גישות ספקולטיביות-פילוסופיות-טבעיות באבחנה המבוססת על פתולוגיה אנטומית ובדיקה גופנית. לשם כך, הוא גם הציג נתיחות שלאחר המוות קבועות של מטופלים שנפטרו כדי לאמת אבחנות. כתב היד שלו "על שעלת", שנכתב בשנים 1818–1819 ונשמר בספריית אוניברסיטת וירצבורג, היה פורץ דרך. בו, הוא ביסס ניתוח סיבתי על תיאור מדויק של מהלך המחלה בזמן ובמרחב. משנת 1826 ואילך, הוא השתמש בשיטות בדיקה פיזיקליות וכימיות חדשניות כגון הקשה והאזנה, וכן בדיקות דם ושתן. שנליין היה הראשון שפיתח את ההוראה הקלינית לסוג של שיטה.

האנקדוטה הבאה אודותיו הועברה על ידי המנתח וההיסטוריון הרפואי הברלינאי אויגן הולנדר (Eugen Holländer) (1867–1932): הוא "לימד את תלמידיו בתחום האבחנה: יסודיות, הקרבה עצמית, ויכולות התבוננות חדות. לפיכך, כפי שהציע בשובבות, אין להסתפק בבדיקת צבע השתן ליד מיטת החולה. כל הרופאים הקודמים בדקו את תכולת הסוכר באמצעות אצבע על הלשון. הוא הדגים זאת, וכל התלמידים חיקו אותו בציות. "טוב, רבותיי", העיר שנליין אז, "אני מברך אתכם על יסודיותכם והקרבתכם העצמית; למרבה הצער, עדיין חסרים לכם יכולות התבוננות נאותים, אחרת הייתם מבחינים שטבלתי את הקמיצה שלי בכוס השתן אך ליקקתי את האמה שלי!".

שנליין זיהה את השחפת כמחלה נפרדת. שנליין הבחין בין טיפוס הבטן לבין טיפוס הבהרות, ובשנת 1839 גילה  פתוגנית (Achorion Schoenleinii, כיום: Trichophyton schoenleinii) הגורמת לגזזת חמורה מהסוג המכונה "גזזת הגלד" (באנגלית Favus). שנליין, שגם העביר הרצאות על "מחלת התענוגות" - עגבת - בווירצבורג משנת 1818 ועד סילוקו מהתפקיד ב-1831–1832, העריך את רפואת המין כדיסציפלינה חשובה, במיוחד מכיוון שראה במחלות מין הוכחה לאפשרות לסווג מחלות בתוך מערכת רפואית-מדעית. עבורו, עגבת ("שנקרואיד") וזיבה ("טריפר") היו שינויים של אותו תהליך מחלה. הוא לא הצליח לממש את תוכניתו לפתח מערכת סיווג של מחלות הדומה למינוח ביולוגי המבוססת על מערכת סיווג היררכית.

שנליין הוא שטבע את המונחים המופיליה ושחפת. בתקופתו בווירצבורג, הוא גילה את מחלת ה"ארגמנת" (purpura), שנקראה על שמו. תיאורו של "פורפורה ראומטיקה" (purpura rheumatica) (כ-"peliosis rheumatica"), צורה מיוחדת של מחלת כלי הדם האלרגית "פורפורה אנפילקטואידס", שפורסם ב-1837, נרשם לראשונה על ידי אחד מתלמידיו ומועמדיו לדוקטורט, פרידריך הופף (Friedrich Hopff), בעבודת דוקטורט משנת 1828. האחרונה נקראת כיום גם ארגמנת על שם הנוך-שנליין.

בין היתר, הוא גם העביר הרצאה על מחלות עיניים והרצאות על מחלות ילדים (החל מסמסטר החורף של 1818–1819) וכן על מחלות של מערכת העצבים ומערכת העיכול. הוא ראה באפילפסיה, שאותה סיווג כנוירוזה (של מערכת המין), כמחלה בלתי ניתנת לריפוי ברוב המקרים. בין אפשרויות הטיפול, הוא מנה את קשירה או ניתוק של העצב הסימפתטי באזור הצוואר.

חלק ניכר ממחקריו של שנליין התמקד בנושאי היסטוריה רפואית, ובמיוחד בהיסטוריה של מגפות. שנתיים לפני מותו, שנליין הוריש את אוסף ספריו המונה 3,479 כרכים (ה"שנלייניאנה"), שאותו יצר במיוחד למטרה זו וכלל בעיקר מקורות אפידמיולוגיים, לאוניברסיטת וירצבורג. חלק נוסף מאוסף ספריו העוסקים בהיסטוריה של מגפות, שאף הוא כלל אלפי כרכים, נתרם ל, שבה שנליין כבר השתמש באופן קבוע כתלמיד תיכון.

יוזף אויג (Joseph Oegg) (1798–1865), רופא שעסק ברפואה בווירצבורג בין השנים 1823 ל-1828, מתח ביקורת בשנת 1826 על שנליין על שביצע ניסויי חיסון עם חומרים מדבקים מ"מגפת אבעבועות שחורות" שהחלה בעיירה  בשנת 1825 (אבעבועות רוח, אבעבועות הפרות, ואבעבועות שחורות) על "קלינאים וסטודנטים אחרים", ובחלקו על עצמו, מכיוון שהדבר היה מפיץ את המחלה (אבעבועות שחורות) הלאה.

שנליין ידוע גם כפלאובוטנאי, כאשר אסף דגימות, במיוחד ב התחתון בפרנקוניה, בתקופתו בווירצבורג. ייתכן שקיבל השראה מחבר ילדותו,  (Ludwig Rumpf) (1793–1862), פרופסור למינרלוגיה וכימיה תרופתית בווירצבורג, שעליו המליץ לאוניברסיטה בשנת 1819. האוסף של שנליין – אם עדיין שרד – נמצא בחלקו במוזיאון להיסטוריה של הטבע בברלין ובחלקו באוסף אוניברסיטת וירצבורג. הוא דאג להכין ציורים מדויקים של הצמחים המאובנים (הם פורסמו לאחר מותו עם טקסט מאת ) ועבד עם הפלאובוטנאים  ויוזף אוגוסט שנק, להם מסר חומר מאובן לתיאור. איורים מספרו הופיעו ביצירות מופת אחרות בפלאובוטניקה מאת  ו במאה ה-19. השבטבט המאובן Neocalamites schoenleinii ו Sphenopteris schoenleiniana נקראו על שמו.

כיבודים והנצחות
שמאל|ממוזער|250px|פרוטומה של שנליין בכיכר על שמו בבמברג

הלן רשימה של כיבודים והנצחות ליוהאן לוקאס שנליין:
 מינוי לאזרח כבוד של וירצבורג (1830), אף שהמסמך נתבע בחזרה על ידי מועצת העיר וירצבורג בסתיו 1832, לאחר שנמלט.
 מדליה על שם יוהאן לוקאס שנליין (ציריך 1839)
 בברלין, רחוב ו נושאים את שמו.
 באסן, ציריך, שטוטגרט ווירצבורג, רחוב "שנליין שטראסה" (Schönleinstraße) קרוי על שמו.
 בבמברג, "" ("כיכר שנליין") קרויה על שמו, ושם נמצאת פרוטומה של שנליין מעשה ידי .
 לוחית זיכרון במקום הולדתו בבמברג, Obere Königstraße 7.
 לוחית זיכרון בביתו ברחוב Domerschulstraße 13 בווירצבורג.
 קריאת מחלקת הנפרולוגיה בבית החולים האוניברסיטאי הרפואי בווירצבורג בשם "מחלקת שנליין".
 בשל ממצאיו היסודיים של שנליין בתחום המיקולוגיה, "לוחית שנליין" של "" קרויה על שמו.
 קרן יוהאן לוקאס שנליין מעניקה את "פרס יוהאן לוקאס שנליין" מדי שנתיים (נוסדה בשנת 1970 על ידי Immuno GmbH, היידלברג).
 חבר כבוד באגודת מדעי הטבע בבמברג.

מכתביו
 Von der Hirnmetamorphose: Inauguralabhandlung. F. E. Nitribitt, Universitätsbuchdrucker, Würzburg 1816 (Dissertation; Digitalisat).
 Theses ex universa Medicina. Quas Gratiosi in Inclyta Universitate Herbipolitana Medicorum Ordinis consensu pro Gradu Doctoris in Medicina, Chirurgia et Arte Obstetricia Rite Obtinendo Pubice, Defendet Die XXIV. Februarii MDCCCXVI. Horis Matutinis Consuetis Joannes Lucas Schoenlein, Bambergensis. Würzburg 1816 (Thesenverteidigung Schönleins im Jahre 1816)
 Paul Schrödl (Hrsg.): Unveröffentlichte Briefe von J. L. Schönlein aus den Jahren 1818–1821. In: Bayerisches Ärzteblatt. 1964, S. 145–152, 227–230, 307–314 und 521–525.
 Briefe über das Wundervolle, welches der geistliche Herr Fürst Alexander von Hohenlohe im baierischen Franken öffentlich unternahm. 3. und 4. Lieferung, Mitherausgegeben von Franz Ludwig von Hornthal. 1821.
 Allgemeine und specielle Pathologie und Therapie. Nach J. L. Schönlein’s Vorlesungen. Niedergeschrieben und herausgegeben von einem seiner Zuhörer. 4 Bände. 2. Auflage: C. Etlinger, Würzburg 1832; 3. Auflage: Literatur-Comptoir, Herisau 1837 (Digitalisat); 4. Auflage: Verlags-Comptoir, St. Gallen / Leipzig 1839; 6. Auflage: St. Gallen 1846. Schönlein distanzierte sich 1833 von dieser Veröffentlichung seiner Vorträge.
 Krankheitsfamilie der Typhen. Nach dessen neuesten Vorlesungen niedergeschrieben und herausgegeben von einem seiner Zuhörer. Mann, Zürich 1840.
 Klinische Vorträge in dem Charité-Krankenhause zu Berlin. Redigiert und herausgegeben von Ludwig Güterbock. Veit & Comp, Berlin 1842 (Digitalisat).
 Günter Klemmt: Johann Lukas Schönleins unveröffentlichtes Vorlesungsmanuskript über den „Keichhusten“ (= Abhandlungen zur Geschichte der Medizin und der Naturwissenschaften. Band 53). Matthiesen, Husum 1986, .
 Abbildungen von fossilen Pflanzen aus dem Keuper Frankens. Mit erläuterndem Texte nach dessen Tode herausgegeben von August Schenk. Kreidel, Wiesbaden 1865 ()

קישורים חיצוניים



 Literature by and about Johann Lukas Schönlein in the catalogue of the German National Library
 Johann Lukas Schönlein in the Internet Archive
 Schönlein at Who-Named-It

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:רופאים מהמאה ה-19
קטגוריה:רופאים פנימיים גרמנים
קטגוריה:פתולוגים גרמנים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת וירצבורג
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ברלין
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ציריך
קטגוריה:שחפת
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת וירצבורג
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1793
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1864