השפעות והשלכות של אונס

אונס הוא אירוע טראומטי המשפיע על הנפגע או הנפגעת באופן פיזי, פסיכולוגי וסוציולוגי. פנייה לגורמי תמיכה וסיוע מקצועיים עשויה לסייע להתמודדות בדרכים רבות.

מחקר שנערך בשנת 1974 על השפעות והשלכות של אונס הראה כי מדובר בקשת של תגובות פסיכולוגיות הקרויה תסמונת טראומה בעקבות אונס. לפי המחקר, אצל נשים שנאנסו, האונס נתפס כאירוע שסיכן את חייהן ובדרך כלל הן פחדו בזמן התקיפה מחבלה וממוות. לאחר האונס סבלו הנפגעות מנדודי שינה, בחילה, חרדה וסיוטי לילה, שהם סימפטומים של דיסוציאציה וקהות. סימפטומים אלה הם סוג של הפרעת דחק פוסט-טראומטית.

השפעה פיזית
השפעות גינקולוגיות
להלן תופעות הלוואי הנפוצות אצל קורבנות אונס:
 דימום וגינלי או פיסורה אנאלית
 הפרעה בתשוקה המינית
 דלקת הנרתיק והפות
 דיספראוניה - כאבים ביחסי מין
 וגיניזמוס - מצב בו אישה אינה מסוגלת לאפשר חדירה נרתיקית
 כאבי אגן כרוניים
 דלקת בדרכי השתן
 היריון
 איידס

היריון
במקרים רבים הנאנסת נכנסת להיריון כתוצאה מהאונס. שיעור ההיריונות משתנה ממקום למקום, ותלוי במידה רבה במידת השימוש באמצעים למניעת היריון. מחקרים שנערכו בבתי חולים ליולדות בפרו, קוסטה ריקה ואתיופיה גילו כי בסביבות 90% מההריונות בגיל 12 עד 16 נגרמו כתוצאה מאונס על ידי אביהן, אביהן החורג או קרוב משפחה אחר.

מחלות מין

מחקרים על נשים במרכזי סיוע לנפגעי אונס מצאו שהן נוטות באופן משמעותי יותר לחלות במחלות המועברות במגע מיני.

השפעות פיזיות נוספות
לפי מחקר משנת 2003, נפגעות אונס רבות מדווחות על יותר בעיות במערכת העיכול ובשרירים, כאבי ראש, מחלות לב ובעיות גניקולוגיות מאשר נשים אחרות, כאשר לא תמיד קיים ממצא המעיד על קשר בין תלונות אלו לבין מצוקה נפשית.

השפעה פסיכולוגית

רוב הנפגעות ממקרי אונס חוות השפעה פסיכולוגית חזקה יותר בתקופה הראשונית לאחר התקיפה. עם זאת, נפגעות רבות עלולות לחוות נזק פסיכולוגי ארוך טווח.

תסמיני תסמונת טראומה בעקבות אונס יכולים להופיע בדרגות חומרה שונות ולכלול חלק או את כל התסמינים הבאים: התקפי חרדה ודיכאון, הפרעות אכילה, הפרעות התנהגות, פגיעה עצמית ונטייה אובדנית.

תגובות פסיכולוגיות אופייניות כוללות תחושה של השפלה, בושה, ירידה בהערכה עצמית, האשמה עצמית והאשמת התוקף בהרס החיים, רצון להחזיר את גלגל הזמן אחורה, כעס ורצון לנקמה.

השפעה מיידית
נפגעות תקיפה מינית עלולות לחוות חרדה ופחד מיד לאחר התקיפה. במחקרים שנערכו בנושא זה, 96% מהנשים שנפגעו אמרו שהן פחדו, וסבלו מצמרמורת במשך מספר שעות לאחר התקיפה, ולאחר מכן סבלו מרמות גבוהות של דיכאון, תשישות ומתח נפשי.

הפרעת דחק פוסט-טראומטית
נפגעות רבות של תקיפה מינית סובלות מהפרעת דחק פוסט-טראומטית, שיכולה להתפרש כתסמונת טראומה בעקבות אונס. בדיקה שנעשתה בארצות הברית מצאה כי 31% מהנשים שנאנסו פיתחו הפרעת דחק פוסט-טראומטית בשלב כלשהו בחייהן לאחר התקיפה.

דיכאון
מחקר מצא שנשים שעברו אונס סבלו מדיכאון בשיעור גבוה יותר מנשים אחרות. המחקר מדד את רמת הדיכאון באמצעות שאלון בק להערכת דיכאון, ועל פי הממצאים 45% מהנשים שנבדקו היו במצב של דיכאון בינוני או קשה.

האשמה עצמית
האשמה עצמית היא אחת התופעות הנפוצות ביותר אצל נפגעות אונס. היא משפיעה הן בטווח קצר והן בטווח ארוך, ופוגעת בתהליכי ההתמודדות והריפוי. לעיתים ניתן להתגבר על האשמה עצמית באמצעות טיפול קוגניטיבי מתאים.

ישנם שני סוגים עיקריים של האשמה עצמית: האשמה עצמית התנהגותית ("למה עשיתי את המעשים האלה?") והאשמה עצמית מבוססת-אופי ("למה אני כזו?"). רגשות האשמה עצמית ובושה עלולות לגרום לתופעות שליליות רבות, בהן חוסר מוטיבציה לפנות לטיפול, כעס, תוקפנות, הפרעות אכילה, חרדה והפרעות נפשיות אחרות, וכן התנהגות מוסרית בעייתית. במחקרים רבים הוכח כי התעללות מינית בילדים גורמת להם לבעיות פסיכופתולוגיות קשות בגיל מאוחר יותר, בהן מחלות נפש, התמכרות לסמים, אלכוהוליזם, בריחה מהבית בגיל ההתבגרות, התנהגות מינית מופקרת, התדרדרות לעבריינות וזנות, הפרעות אכילה ועוד.

לעיתים קרובות, נשים שנאנסו חשות אשמה ושהתקיפה קרתה להן "באשמתן". לעיתים ניתן להתגבר על האשמה עצמית זו באמצעות טיפול קוגניטיבי-התנהגותי מתאים, כגון רה-ארגון קוגניטיבי. בטיפול זה מונים את העובדות ומסיקים מהן מסקנות הגיוניות, שלא נגרמו כתוצאה מבושה או אשמה. טיפול זה עוזר להתמודד עם הבושה, להרגיש רגועות יותר ולהתמודד עם הרגשות.

רגש הבושה הוא אחד הגורמים לכך שעבירות מין, בהן ביצוע מעשה מגונה, ניסיון לאונס או אונס, הן בין הפשעים הכי פחות מדווחים למשטרת ישראל.

נטייה אובדנית
נשים שנאנסו נוטות יותר להתאבד או לנסות להתאבד. קשר זה נמצא במחקרים רבים. למשל, מחקר באתיופיה מצא כי 6% מהנערות שנאנסו דיווחו על ניסיון התאבדות, ומחקר שנערך בקרב מתבגרות בברזיל מצא כי התעללות מינית בגיל צעיר היא גורם עיקרי המסוגל לנבא התנהגויות מסוכנות, בהן מחשבות אובדניות וניסיונות התאבדות.

סימנים היכולים לעורר חשד לפגיעה מינית
בקרב בני נוער זוהו מספר סימנים היכולים לעורר חשד לפגיעה מינית.

סימני הימנעות, בהם
 אדם המנסה להימנע מאדם מסוים שבעבר היה קרוב אליו מאוד.
 אדם ההופך להיות מכונס בעצמו, שתקן ומרוחק.
 הימנעות קיצונית ממקלחות או שירותים ציבוריים.
 פחד עמוק להישאר לבד עם בני נוער אחרים ללא נוכחות מבוגר.
 ניסיונות חוזרים ונשנים לברוח מהבית.

סימנים מוחצנים, בהם
 שינוי קיצוני בהתנהגות.
 הפגנת ידע בתחום המיני שאינו תואם את גילו.
 ניסיון לפתות בני נוער אחרים למעשה מיני.
 נושאים מיניים לא שגרתיים העולים מתוך כתיבת חיבורים, או ציורים, או דרך ביטוי אחרת.
 משחקים מיניים עם אחרים, עם עצמם או עם בובות.
 התעללות בחיות.
 סימנים לפגיעה פיזית עצמית.

סימנים הנראים על ידי הסביבה, בהם
 חבלות או סימנים פיזיים אחרים על הגוף.
 לבוש חושפני באופן שאינו תואם או לבוש מסתיר ומכסה באופן שאינו תואם.
 עייפות כרונית ודיווח על קושי בשינה.
 דיווח על דלקות בדרכי השתן, כאבי ראש כרוניים, בעיות בעיכול – כל אלה לאחר שנשללת סיבה פיזיולוגית.
 חולשה פיזית לא מוסברת.
 חשד להפרעת אכילה.
 חשד להתנהגות דיכאונית: חוסר מוטיבציה, עצבות, ייאוש, תחושת חוסר אונים וערך עצמי נמוך.

השפעות פסיכולוגיות על גברים
במחקר על השפעות אונס גברים נמצא כי גברים שנאנסו חוו דיכאון לטווח ארוך, חרדה, כעס, פגיעה ברגש הגבריות, בלבול מיני ופגיעה בהערכה העצמית. יחד עם דיכאון, התגובה המדווחת ביותר היא כעס. 95% מהגברים שנאנסו דיווחו על פנטזיות נקמה, וחלקם קנו כלי נשק, מתוך מחשבה על רצח האדם שתקף אותם.

השפעה חברתית ויחס החברה כלפי הנפגעות

לאחר דיווח על פגיעה מינית מתחיל תהליך של טיפול וחקירה, הכולל, בין השאר, בדיקות רפואיות, חקירה משטרתית ומשפט פלילי. במהלך שלבים אלו עלולה הנפגעת לסבול מתופעת "האשמת הקורבן", במיוחד במקרי של אונס בפגישה, שימוש בסם אונס ואונס סטטוטורי.

במקרים רבים, נפגעות תקיפה מינית דיווחו על מקרי האשמת הקורבן ויחס לא מכבד מצד אנשי הצוות הרפואי, חוקרי משטרה ובמערכת המשפט.

התאוששות מאונס
תהליך ההתאוששות מאונס שונה מאדם לאדם, ותלוי באופי התקיפה, האופן שבו הנפגע בוחר להתמודד עם הטראומה, וכן השפעות חברתיות.

תהליך ההתאוששות מורכב בדרך כלל משלושה שלבים עיקריים: פנייה לעזרה מקצועית, מסגור מחדש של האונס, והגדרה מחדש של העצמי. במקרים רבים טיפול בעיבוד קוגניטיבי מסייע בהפחתת תסמיני פוסט-טראומה אצל הנפגעים, ועוזר להם להחזיר לעצמם את תחושת השליטה.

תהליך הריפוי מורכב וממושך, ודורש סבלנות והתמדה. חלק מהנפגעים חשו הקלה באמצעות מדיטציה, יוגה, פעילות גופנית, ריקוד וחיברות. אחרים מצאו בקבוצות תמיכה הזדמנות להתחבר לנפגעים אחרים המסייעים זה לזה ומעניקים תחושה שהם לא לבד.

לקריאה נוספת
 סוזן בראונמילר, בניגוד לרצוננו - גברים נשים ואונס. הוצאת המין השני, תל אביב, 1980.
 ג'ודית לואיס הרמן, טראומה והחלמה. הוצאת עם עובד, 2017. תרגום: עתליה זילבר.

הערות שוליים

קטגוריה:אונס
קטגוריה:הפרעת דחק פוסט-טראומטית