נציבי רומא ביהודה

נציבי רומא ביהודה היו אזרחים רומיים בני מעמד הפרשים, אשר הוצבו ביהודה בידי השלטון הרומי, בהיעדר שליט מקומי שיהיה מהימן על שלטונות רומא.

עד למרד הגדול, הנציבים ביהודה היו כפופים למושל (לגאטוס) הרומי העליון שמקום מושבו היה בסוריה. היררכיה זו התקיימה בין השנים 66–6 לפנה"ס עם הפסקה קצרה בעת שלטון אגריפס הראשון (41–44 לספה"נ). לאחר המרד הגדול, עברה יהודה לשלטון ישיר של מושל בדרגת לגאטוס (אשר היה לרוב מפקדו של הלגיון העשירי פרטנסיס), שמקום מושבו היה בקיסריה.

תפקידם של הנציבים היה לנהל את הפרובינקיה תוך ייצוג מלא של האינטרסים הרומיים – לשלוט צבאית, לגבות מיסים ולשפוט בעניינים פנימיים, כל זאת תוך שמירה על החיים השוטפים של התושבים המקומיים.

 רקע היסטורי 

בשנת 6 לספה"נ, לאחר הגלייתו של ארכלאוס בן המלך הורדוס מיהודה, נפתח פרק חדש בתולדות ארץ-ישראל. בהיעדר מחליף ראוי מבית הורדוס, החליט הקיסר אוגוסטוס לשנות את שיטת השלטון ושלח את הקונסול הרומי קוויריניוס לארגן את יהודה לקראת ממשל חדש וכדי להפכה לפרובינקיה רומית. כך נכללה הארץ במערכת הפרובינקיאלית כאשר בראשה יעמוד נציג הממשל הרומי, הוא הנציב. בשנת 6 לספה"נ נשלח ליהודה הנציב הראשון, מושל ממעמד הפרשים הרומי.

בתחילה כללה הפרובינקיה יודיאה רק את האזורים שהיו נחלתו של הורדוס ארכילאוס (יהודה, שומרון ואדומיאה) ללא מחוזותיהם של אחיו הורדוס אנטיפס והורדוס פיליפוס, שהמשיכו לשלוט במקביל. מצב שנמשך שלוש שנים עד למותו של פיליפוס והדחתו של אנטיפס. למן שנת 44 לספה"נ, מרבית הארץ הייתה כפופה לממשל הרומי הפרובינקיאלי וכללה גם את הגליל ואת עבר הירדן. שלטון הנציבים בארץ נחלק לשתי תקופות, כאשר בעת שלטונו הקצר של אגריפס א' (41–44 לספה"נ) לא הוצבו נציבים.

הפיכתה של הארץ ממדינת חסות רומית למדינה שהיא חלק מן המערכת הפרובינקיאלית הייתה בלתי נמנעת. הפרובינקיה יהודה סווגה בידי הרומים כפרובינקיה שמושלה הוא בן מעמד הפרשים (אזרחים רומאים בני המעמד הבינוני שחשיבותם הפוליטית עלתה במאה הא' לספירה). הפרשים היו אנשי עסקים שמחויבותם לשרת את האימפריה לא תמיד הייתה מלאה. הם לרוב שימשו במשרתם לפרקי זמן קצרים, דבר שתרם רבות לאי יציבות או אף לניצול ולחוסר התחשבות מצד הנציב בנתיניו ובדרישותיהם המיוחדות. יחס זה ערער במקרים רבים את מערכת היחסים בין הנציב לנתיניו.

הנציבים בארץ ישראל לא היו קבוצה הומוגנית. בחלקה הראשון של תקופה זו, בין השנים 6–41 לספה"נ, היו כולם ממוצא איטלקי. לאחר תקופת ממשלו של אגריפס א' היו לפחות שלושה מתוך שבעה מן הנציבים ממוצא יווני או מזרחי מלבד הנציב טיבריוס יוליוס אלכסנדר שהיה יהודי מומר.יוסף בן-מתתיהו, קדמוניות היהודים, 20, ה', 100. הנציב פליקס היה עבד משוחרר יווני, ואילו פלורוס מוצאו היה ממערב אסיה-הקטנה. שינוי זה במוצאם של הנציבים לא היה לטובת יהודי הארץ. בעוד שהשהנציבים ממוצא איטלקי ניחנו במידה מסוימת של העדר משוא פנים ושמרו על שיקול דעת בעימותיהם עם נתיניהם, היו הנציבים יוצאי המזרח הרומי סבלניים וסובלניים הרבה פחות. המתחים והעוינות בין יהודים ללא יהודים באזור זה, שאופיים התגבש במאות השנים הקודמות, נתנו את אותותיהם במערכת יחסים זו ואף החריפו והלכו.ישראל לוין, "ארץ ישראל ממדינת חסות לפרובינקיה", בתוך: ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך ד', ירושלים 1984, עמ' 93.

תקופת הנציבות הראשונה (6–41 לספה"נ) הייתה שקטה יחסית אך היו אלה שנים בהם אירעו אירועים שהיה בהם אות מבשר רעות מפני המאבק האלים העתיד להתרחש בשנים הבאות, בתקופה הנציבים השנייה (44–66 לספה"נ) בה רבו המהומות. בשנת 66 לספה"נ, משפרצה מלחמת היהודים ברומאים ("המרד הגדול") תם עידן הנציבים הרומיים ביהודה.

 תוארי הנציבים 
שמאל|ממוזער|כתובת מקיסריה ועליה שמו של הנציב פונטיוס פילאטוס בתואר פרפקטוס
תוארם של הנציבים ממעמד הפרשים השתנה במהלך התקופה. בתחילה תוארם היה נקרא "פרפקטוס" ומאוחר יותר, מימי הקיסר קלאודיוס ואילך – פרוקורטור. שני תארים אלה ידועים מסוף ימי הרפובליקה, הראשון יוחד לממונה על ענייניה הצבאיים של הפרובינקיה ואילו השני יוחד לנציגו של הקיסר לענייני כספים ומנהל. במקורות בני הזמן משמשים שני התארים בערבוביה. השימוש בתואר פריפקטוס נמצא על כתובת מימי הקיסר טיבריוס שנחשפה בתיאטרון בקיסריה שם נזכר הנציב פוניוס פילטוס בתואר זה.אפרים שטרן (עורך), האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, כרך 4, ירושלים 1992, עמ' 1372. בימי שלטונו של קלאודיוס נעשה התואר פרוקורטור שכיח יותר ברחבי האימפריה. ייתכן והשינוי היה בעל משמעות מנהלית בלבד. הפריפקטים והפרוקטורטורים היו מייצגי הקיסר.

 מושב הנציבות בארץ ישראל 
הנציבים הרמיים כוננו את הפריטוריום (משכנם הרשמי) בארמונו לשעבר של הורדוס בקיסריה. בחירה זו הייתה צפויה כיוון שהעיר הייתה נוכרית והיו בה הרבה מן החיים העירוניים הרומיים ומערך של המוסדות הדתיים, תרבותיים וחברתים. כמו כן הנמל בעיר אפשר גישה מהירה לכל אגן הים התיכון. יש לציין שלמושבם בקיסריה הייתה השפעה על ממעמדה של ירושלים שלא הייתה יותר המוקד המרכזי של המדינה. תקופת הנציבים ביטאה בכך התחלה חדשה בה הארץ הייתה חלק בלתי נפרד מן האימפריה הרמית.

 תפקידי הנציבים 
 סמכויות הנציבים בתחום הצבאי 
במסגרת תפקידיהם, הנציבים היו ממונים על דאגה לשקט וליציבות ומניעת עימותים בקרב האוכלוסייה המקומית. לצורך זה הוצבו לצידם חילות עזר שמקורם באוכלוסייה המקומית הלא-יהודית. הם צוידו בנשק קל יותר מאשר זה של הלגיונות והם היו חייל רגלים וגדודי פרשים. יחידות אלה נקראו על שם קבוצות אתניות או על שם הערים מהן גויסו החיילים. במחוז ארץ ישראל ידועים גדודי רגלים מאשקלון, קיסריה, וסבסטה (שומרון). חילות אלה היו אחראיים לביטחון פנים והם שחררו את הלגיונות שבסביבה לשמירה על הגבולות ולאבטחת הפרובינקיות החשובות. רק בעתות משבר כאשר החילות המקומיים לא הצליחו במשימתם הובאו לגיונות מן הצפון. בסיסם של רוב הגייסות השוטפים היה בקיסריה.

 סמכויות הנציבים בתחום השיפוטי 
הנציב החזיק בסמכויות שיפוט נרחבות. לרוב החוק האזרחי וחלק מן החוק הפלילי היו בידי בתי משפט מקומיים אך לנציב הית זכות לביצוע – שיפוט במקרים חמורים והטלת עונש מוות, על פי סמכות זו פונטיוס פילטוס הוציא להורג את ישו מנצרת. הנציב פדוס דן למוות את אחד המורדים במלכות והרג את משיח השקר תאודס, הנציב טיבריוס אלכסנדר הרג את השליחים יעקב ושמעון בני יהודה הלילי, והמושלים האחרונים הוציאו להורג המוני אדם. אך יש מקרים בהם הופנו נאשמים יהודיים לרומא, כנראה בגלל רגישותם ורצון הנציב להימנע מסיבוכים.ישראל לוין, "ארץ ישראל ממדינת חסות לפרוביקיה", בתוך: ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך ד', ירושלים 1984, עמ' 95. 

בין הסמכויות החשובות של הנציבים ביהודה היה מינוי כוהנים גדולים לבית המקדש בירושלים. כבר הנציב הראשון, קופוניוס מימש זכות זו. לנציבים היה צורך בשיתוף פעולה תקין עם נציגי האוכלוסייה היהודית ועל כן בחרו לא אחת כוהן גדול שישתף פעולה ויקל על מלאכתם.

היו מקרים בהם תושבי הארץ ביקשו לפנות אל רומא כדי לעקוף את הנציב או לערער על החלטתו. כך קרה במחלוקת שפרצה בין היהודים לבין הנציב פדוס ביחס לבגדי הכוהן הגדול. גם בעניין המחלוקת בין אגריפס השני ליהודים בעניין קיר שבנו בבית המקדש כדי שהמלך לא יוכל לצפות בעבודת המקדש פנו אל הנציב פסטוס בבקשה לשלוח משלחת לרומא. אך אם הייתה סיבת התלונה על עוול שעשה הנציב עצמו היו היהודים חייבים לפנות לנציב בסוריה וכך אכן עשו בימי הנציב פלורוס. גם השומרונים פנו אל נציב סוריה במחלוקת עם הנציבים פילטוס וקומנוס.מנחם שטרן (עורך), ההיסטוריה של ארץ-ישראל, התקופה הרומית-ביזנטית, כרך ד', ירושלים 1984 עמ' 94–95.

 סמכויות הנציבים בתחום הכספי 
על הנציבים היה לפקח על גביית המיסים תוך שמירה על הסדר להבטחת הכנסה גדולה ככל האפשר לרומא. ביהודה רבו הטענות עלעול מיסים כבד. הארץ חולקה לצורך גביית המיסים למחוזות (טופרכיות) כדי להקל על הגבייה. לקראת עיצובה של מערכת המיסים, התנהל בשנת 6 לספה"נ מפקד תושבים אשר היה אמור לספק נתונים על אוכלוסיית הארץ ולהוות בסיס להטלת מיסים. המס הבסיסי היה מס מקרקעין שקבע כ־12.5% מהיבול השנתי (מלבד בשנת שמיטה) ייגבו כמס. מעבר לזה נגבו מכסים בעיקר בנמל קיסריה. הכנסות גדולות התקבלו מערי החוף הגדולות. נוסף על המכסים תושבי ירושלים שילמו בימי הנציבים הראשונים מס בתים שבוטל אחר כך על ידי אגריפס א'. מכסים נגבו עבור הנציבים בידי 'פובליקנים' שהם למעשה חוכרי מס שרכשו זיכיון לגבות מאזור מסוים. כיוון שכל גביה שהיא מעבר למכסה הם יכלו לקחת לעצמם ועל כך נסבו סכסוכים רבים. לצד אלה היו הכנסות גם מרכוש מלכותי כמו ממטעי האפרסמונים של יריחו ועין גדי. הרומאים גם גבו תשלום בצורת עבודת כפייה למלכות. תאוות הבצע של הנציבים הניעה אותם גם לקחת מאוצרות המקדש לכיסוי הוצאותיהם, כך עשו הנציבים פילטוס ופלורוס. המדיניות הכלכלית של רומא הייתה לנסות למנוע סכסוכים עם האוכלוסייה המקומית למרות התנהגותם החריגה של נציבים מסוימים.מנחם שטרן (עורך), ההיסטוריה של ארץ-ישראל, התקופה הרומית-ביזנטית, כרך ד', ירושלים 1984 עמ' 96–97.

 נציבי רומא ופעילותם ביהודה עד המרד הגדול 
 קופוניוס 6–9 לספה"נ 
בעת נציבותו נערך על ידי נציב סוריה מפקד אוכלוסין גם בארץ-ישראל שנועד לצורכי מיסוי. כשהתברר ליהודים ששלטון רומא הישיר משמעו מתן מידע מקיף על רכושם, הם נדהמו. תודות להכהן הגדול יועזר בן ביתוס שהטיף להשמע להוראות הנציב ולמלא אחר ההוראות הבליגו היהודים על כעסם. בגמלא המרוחקת ראו בכך שעבוד לשלטון הזר ובגידה באלוהי ישראל לא שעו לבקשת הכהן הגדול. תושבי גמלא קראו למרד גם ביהודה, אך ביהודה הסערה לא התבטאה במרד והכוחות הרומיים השתלטו על המצב. אירוע חמור מזה שחל בימי קופוניוס היה חילול בית המקדש בידי שומרונים אשר פיזרו בערב פסח עצמות בהר הבית. לא נהיר מה הייתה התגובה להתגרות זו אך כלקח מאירוע זה, סגרו הכהנים את שערי הר-הבית בערבי פסח. ככל הנראה התחבב קופוניוס על העם שכן היהודים קראו על שמו את אחד השערים המערביים להר הבית, המכונה במקורות שער קיפונוס.משנה, מידות, א ג'.

 מרקוס אמביבולוס 9–12 לספה"נ 
בימי נציב זה נפטרה אחות הורדוס שלומית ונכסיה שהיו באזור יבנה וכן שטחים בבקעת הירדן ובכל זה העיר פצאליס הועברו לקיסרית ליוויה, ואחר כך עברו לידי הקיסר.

 אניוס רופוס 12–15 לספה"נ 
מונה לנציבות בידי הקיסר אוגוסטוס, אין מידע על תקופת נציבותו והוא אף לא טבע מטבעות.

 ואלריוס גראטוס 15–26 לספה"נ 
הנציב הראשון שמונה בידי טיבריוס, ובהתאם למדיניות קיסר זה משל בארך תקופה ממושכת. במשך שלוש שנותיו הראשונות הרבה להחליף כוהנים גדולים ואחר כך השאיר את הכהן הגדול יוסף כייפא על כנו במשך שנים.יוסף בן-מתתיהו, קדמוניות היהודים, יח' 33–35. הכהנים הגדולים הראשונים שמינה כנראה לא הניחו את דעתו. אך לכייפא הוא אפשר כהונה ארוכה כיוון שזה כנראה שיתף פעולה עם הנציב או בגלל מעמדו בקרב מעמד הכהנים.

 פונטיוס פילאטוס 26–36 לספה"נ 
הוא הנציב המפורסם בין נציבי רומא ביהודה, ושמו נקשר בפרשת צליבתו של ישו. הוא שאף מחד להוכיח נאמנות לקיסר טיבריוס ולשם כך יסה להציב את צלם הקיסר ומאידך נרתע מביצוע מעשה זה בכח מחשש שהדבר יביא להרג המונים. בתקופת שלטנו שררו מתח ואלימות בין הממשל הרומי ובין היהודים. פילטוס פגע ברגשות היהודים כשחילותיו הכניסו לירושלים נסים נושאי דמויות בניגוד לאיסור על עשיית פסל ומסיכה ובכך סטה מן הנהלים הרומיים שהיו בתוקף עד לנציבותו. על נסי החילות הקודמים בירושלים לא היו דמויות. פילטוס כנראה במתכוון שינה מדיניות זו שכן נסים אלה הוכנסו לעיר בלילה ללא ידיעת העם. בעקבות זאת יצאה משלחת יהודים לקיסריה לטעון בפני הנציב אך הוא פיזרם בכח הצבא תוך איום לחסלם. היהודים צעקו כי הם מעדיפים מוות על פני ירושלים מחוללת, פילאטוס אזי ציווה להוציא את הנסים מירושלים.

התגרות נוספת בתושבי ירושלים לא אחרה לבוא, כשהוא לקח כספים מהמקדש כדי לבנות אמת מים לירושלים. שוב התעורר מרי יהודי, פילאטוס צווה על הצבא להתערב ולהצליף ביהודים, אך החיילים הרחיקו לכת והכו בחרבות את הקהל. בימיו חלה שחיקה ביחסים. אירוע נוסף קשור בניסיון הנציב להכניס לארמון הורדוס בירושלים מגיני זהב עם כתובות, הוא סירב לסלק אותם ואז פנו היהודים אל הקיסר טיבריוס אשר ציווה להעביר את המגינים לקיסריה.יוסף בן-מתתיהו, קדמוניות היהודים, יח' 55–62. נציב זה התעמר גם בשומרונים אשר עלו על הר גריזים והוא שלח חיילים להרוג בהם הוא אף לקח שבוויים וציווה להרוג את הנבדים שבהם. התלונות הגיעו אל נציב סוריה ויטליוס אשר סילק את פילאטוס מכהונתו והחזירו לרומא.

 מארקלוס 36–37 לספה"נ 
מונה לנציב על ידי נציב סוריה ויטליוס, ובאותה שנה נציב סוריה הגיע לירושלים וביטל את המיסים שהוטלו על היבולים והסכים שבגדי הכהן הגדול וכליו יפוקחו בידי הכהנים.

 מארולוס 37–41 לספה"נ 
מונה לנציב בידי הקיסר גאיוס קליגולה.האוניברסיטה הפתוחה, חוברת הקורס: יהודה ורומא (1998), יחידה 4, עמ' 71. אין ידיעות על פעילותו.

 קוספיוס פדוס 44–46 לספה"נ 
ראשון הנציבים לאחר מותו של אגריפס א'. שלטונו היה החלטי ויעיל. בראשית שלטונו התעוררה מחלוקת לגבי הפיקוח על בגדי הכהן הגדול וכליו. פדוס סבר, שכמו בראשית תקופת השלטון הרומי יהיו כלי קודש אלה תחת פיקוחו, היהודים מחו, הורשו להגיש תלונתם ברומא, וזכו בתביעתם. בימיו התלקח סכסוך גבולות בין יהודי הפריאה (ממזרח לירדן) לבין תושבי פילדלפיה (רבת עמון). היהודים התחמשו מבלי לידע את הנציב ונענשו על כך, שלושה מנהיגים יהודים נאסרו ואחד הוצא להורג.

 טיבריוס אלכסנדר 46–48 לספה"נ 
הנציב טיבריוס היה אחיינו של הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני. נציב זה נמנע מכל צעד שעלול להרגיז את היהודים ושמר על השקט.יוסף בן-מתתיהו, מלחמות היהודים, ב' 220. הוא היטיב להחזיק ברסן השלטון. מתקופת כהונתו ידוע על צליבתם של יעקב ושמעון בני יהודה הגלילי, ועל הרעב ששרר אז. רעב שהוקל עם תמיכת הלני מלכת חדייב ששהתה אז בירושלים ויבאה חטה ממצרים ותאנים מקפריסין..

 ונטידיוס קומאנוס 48–52 לספה"נ 
בימיו גאה המתח בין רומא ליהודים בסכסבוכים שונים. האירוע הראשון היה בחג פסח בירושלים, כאשר ההמון נאסף במקדש, חייל רומי חשף את עצמו בצורה מגונה ולגלג על היהודים ואף קילל את אלוהיהם. היהודים זעמו והם בין השאר קיללו את הנציב ויידו אבנים. הנציב צווה לפזר את ההמון וכתוצאה מכך נפלו המונים בהסתערות הצבא. אירוע אחר התרחש כאשר שודדים תקפו עבד משוחרר של הקיסר. הנציב צווה על חייליו לתקוף את הכפרים בסביבה ולאסור את הנכבדים. באירוע חייל נתקל בספר תורה ושרף אותו. היהודים פנו את קומנוס בתביעה שהחייל יענש, ואכן אותו חייל הוצא להורג.

בסוף נציבותו הותקפו עולי רגל מגליל שהיו בדרכם לירושלים בידי שומרונים וכמה מהם נהרגו. התלונה הגיע אל הנציב אשר התעלם מכך. משהגיעה השמועה לירושלים תקפו כפר שומרוני. הנציב עם צבא יצא לקרב נגד התוקפים שחלקם נהרגו וחלקם נשבו.יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים ברומאים ב, י"ב, ג–ה. עקב התנגשויות בין השומרונים ליהודים יצאו מנהיגים של שתי הקבוצות עם הנציב לרומא לדווח לקיסר. במאבק זה ניצחו היהודים ומניגי השומרונים הועלו לגרדום, אך קומנוס שילם על כך במשרתו ונדון להגליה.

 אנטוניוס פליקס 52–60 לספה"נ 
תקופת נציבותו של פליקס החלה כשורה, היו לו קשרים הדוקים עם בית הורדוס שכן נשא לאישה את דרוסילה בת אגריפס א' ואחותו של אגריפס ב', הוא שכנע את דרוסילה לעזוב את בעלה עזיזו מלך אמסה ולבוא אליו.יוסף בן-מתתיהו, קדמוניות היהודים כ' 141–143. על פי החישוב נישואין אלה חלו סביב שנת 54 לספה"נ. וכן היה בקשר טוב עם חנניה הכהן הגדול. אך נישואין אלה לא מנעו ממנו לנהוג ביהודים ביד קשה, הוא אף הצליח לשבות את אלעזר בן דינאי ממנהיגי הלוחמים בשומרונים בימי הנציב קומנוס והיה אדם שלא סר לחוק ולסדר אך יכולתו לשלוט לא החזיקה זמן רב. בימי הנציב פליקס היו תקריות אלימות רבות ומצד שני ציפיות משיחיות אלה גם אלה יצרו אי שקט. הנציב לא הצליח לשלוט במצב הנפיץ, הוא עצמו היה עבד משוחרר וומקורב לקיסר קלאודיוס. תפקיד של נציב שאחראי גם על צבא היה משימה שהוא לא עמד בה, מה גם שהקיסר הבא נרון עלה צעיר לשלטון ולא התעניין בנעשה בניהול הפרובינציות. מספר ההוצאות להורג בזמנו גבר ורבו מפרי החוק והסדר "הסיקריים" שקראו כך על שם החרב הקצרה בה החזיקו ובה ביצעו רציחות פוליטיות. הכהן הגדול לשעבר יונתן נרצח בידי הסיקריים והיו שהאשימו את הנציב שהוא עומד מאחורי הרצח. אחרי רצח זה הסיקריים פעלו ברחבי העיר ואף בחצרות בית המקדש ללא מחסום.יוסף בן-מתתיהו, קדמוניות היהודים, כ', 162–163. בצד אלה התעוררה קבוצה שטענה שהם יכולים להביא גאולה וישועה, פליקס שלח חיילים לפזר את ההמון שנהה אחריהם, נהרגו ונשבו רבים ואחרים ברחו. אך התסיסה לא פסקה, השנאה לרומאים גברה והפורעים פעלו נגד מי שלא התמרד ופעל נגד הרומאים. תחת נציבות פליקס התעורר גם העימות בין יהודים לגויים בעיקר בקיסריה. יהודים טענו שהעיר נוסדה שלהם הנוכרים טענו שהיא נוכרית, והחיכוכים החמירו. השלטונות הענישו את המסיתים מה שגרם למעשים קיצוניים יותר. הדבר הגיע לקרבות, בהם היהודים נצחו, או אז פליקס דרש מהיהודים להפסיק וציווה על החיילים לתקוף וכך נהרגו ונשבו יהודים רבים. זקני היהודים ביקשו מפליקס סליחה הדיון הופנה לרומא ואזי התלוננו היהודים על הנציב עצמו, אך ללא הועיל וההחלטה נפלה לרעת היהודים שהפכו לתושבים מדרגה שנייה בעירם.

 פורקיוס פסטוס 60–62 לספה"נ 
נציב זה ירש את אי היציבות מתקופת קודמו בתפקיד, היו חיכוכים בין הכהנים הגדולים לבין מנהיגי העם בירושלים, הסיקריים התפרעו בערים ובכפרים. הנציב הצליח לשבות ולהרוג רבים מהם וכן חיסל אדם שהתחזה למשיח. בעת נציבותו של פסטוס גר אגריפס השני בירושלים במקום המשקיף על המקדש. ראשי העיר החליטו לבנות חומה שתמנע ממנו ומן החיילים הרומים שחנו בצד מערב של הר הבית לראות את פנים המקדש. פסטוס ואגריפס כעסו על כך והחליטו להרוס את החומה. העניין הועבר לשיפוט ברומא, שם בעזרת אשת נרון הוחלט להשאיר את החומה.

 לוקיוס אלבינוס 62–64 לספה"נ 
בזמן כהונתו הורע המצב בעיקר כיוון שהיה מושחת. הוא שחרר אסירים הכלא תמורת ממון. בתחילת נציבותו הוא פעל נגד הסיקריים ואסר רבים אך עמיתיהם שחררו אותם במרמה. אלבינוס היה בקשר אמיץ עם חנניה הכהן הגדול לשעבר, הסיקריים לקחו בשבי מקורבים של חנניה ודרשו מהנציב לשחרר את השיקריים השבויים תמורת מקורבי חנניה. משהצליחו פעם אחת בסחתנות זו המשיכו בה. אלבינוס שילם מחיר כבד כשליט בגלל פעילות זו של הסיקריים, וכיוון שהיה מוכן לשחרר אסירים תמורת שוחד רב. רק העניים נשארו בכלא. בירושלים היה אווירה של שחיתות, חבורות שדדו את העשירים, פלגים של יהודים נלחמו אחד בשני על רקע מינויי כוהן גדול. סכסוכים מאבקים בין הסיעות לא כוונו נגד רומא אלא אחד ננגד השני, ותאוות הבצע של אלבינוס סייעה לשחיתות לשגשג. לפני שובו לרומא הוציא אלבינוס להורג חלק מן הנדונים למוות ואת האחרים שחרר תמורת שוחד. וכך כתב יוסף בן ממתיהו "בית הסוהר טוהר מהאסירים, אך הארץ התמלאה ליסטים.יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, כ', 215.

 גסיוס פלורוס 64–66 לספה"נ 
נציב זה תואר כגוע מכולם, הבזיזה והשוד היו עניין של יום יום, יהודים רבים ברחו מהערים להתיישב בין הגויים. בירושלים הייתה אבטלה לאחר סיום הבנייה ברחבי הר הבית, והמתח בקיסריה גרם להתלקחות מלחמה בין יהודים לפועלים גויים בעקבות בנייה בעיר שהשאירה ליהודים מעבר צר לבית הכנסת. פלורוס התערב, קיבל שוחד מהיהודים כדי שיפסיק את הבניה אך לאחר קבלת הכסף הוא יצא לסבסטה (שומרון) למחרת התפתחה קטטה ליד בית הכנסת, הגויים נצחו והיהודים ברחו לנרבתא עם ספרי התורה. פנייה אל הנציב לא הועילה ויהודים רבים הושלכו לכלא. במהומות נהרגו יהודים רבים ואחרים נאסרו.

המתח הגיע לשיא כאשר פלורוס ניסה לקחת מאוצרות בית המקדש ככרות כסף לכאורה לצורכי המדינה. היהודים החלו לאסוף תרומות כדי לתת לפלורוס במקום כספי המקדש, פלורוס נעלב והביא גייסות לירושלים כדי להתנקם ביהודים. כתוצאה מכך יהודים רבים בעיר נטבחו, נאסרו, עונו ונצלבו. התמרדות היהדים והתנגדותם לצבא הרומי שרצה לחבור אל הכוחות במצודת אנטוניה, וכן החסימה בפני פלורוס להגיע לתחום המקדש ולאוצרותיו הביאו לכך שהנציב בסוריה קסטיוס גאלוס שלח משלחת לברר את הנעשה בירושלים אשר גילתה את שאירע בעיר בידי גייסותיו של פלורוס. היהודים רצו לשלוח משלחת לרומא אך אגריפס ב' ייעץ להם שלא לעשות כן ולהיכנע לפלורוס עד שיישלח מישהו במקומו. דבריו לא התקבלו בידי שומעיו. ונרקמו המרד והעימות ברומאים שבסופו יצאו בשנת 66 למלחמה כוללת.

 מטבעות הנציבים 

כל המטבעות שנטבעו בידי הנציבים הם בעריכים של פרוטות בלבד והם עשויים ברונזה. שמות הנציבים לא מופיעים על המטבעות אך מצוינים תאריכים למניין שנות שלטונו של הקיסר הרומי אשר שלט באותה העת. זיהוי הנציב הטובע נעשה על פי הידיעות ההיסטוריות על שנות כהונתו של כל נציב בהתאמה לשנה לכהונת הקיסר המצוין בכיתוב שעל המטבעות. כל הכתובות מופיעות בשפה היוונית, ולא בלטינית בה השתמשו הרומאים, שכן יוונית הייתה השפה המדוברת במרחב וכיוון שהמטבעות נועדו לשימוש מקומי בלבד נעשו הכתובות בהתאמה. גם ספרור השנים מצוין על המטבעות בשיטה היווניות. המטבעות שהונפקו בידי הנציבים מצביעים ככלל על מגמה להתאימם לצורכי האוכלוסייה ועל כן מרביתם מעוטרים בדגמים לא רומיים.

רק שישה מתוך כלל הנציבים אשר הוצבו ביהודה טבעו מטבעות ואף הם לא עשו זאת ברצף. הנציבים אשר הנפיקו מטבעות דאגו שלא לפגוע ברגשות היהודים ועל כן הם נעדרים את דיוקני הקיסרים אשר תמיד הופיעו במטבעות הפגאניים. ככלל עוטרו מטבעות הנציבים בדגמים נייטרליים שיתקבלו בידי היהודים. ייתכן ובחירת הסמלים למטבעות נעשתה בעצה אחת עם המנהיגות יהודית – לפחות עד ימיו של פונטיוס פילאטוס. רוב הדגמים הם כאלה שהיהודים השתמשו בהם לעיטוריהם כמו כפות תמרים, אשכולות ענבים, עוגנים, שיבולי שעורה, קרני שפע, שריגי גפן ודקלים.

 קופוניוס 
מייד עם הכנסו לתפקיד בשנת נציבותו הראשונה טבע מטבעות. הדגמים יהודיים: עץ תמר בצד אחד ושיבולת בצד השני. הכתובת היוונית מורה על טביעתם בשנת 36 לקיסר (=אוגוסטוס), מכאן שהם נטבעו בשנת 6 לספה"נ.יעקב משורר, אוצר מטבעות היהודים, ירושלים 1997. עמ' 146.

 מרקוס אמביבולוס 
שמאל|ממוזער|מטבע הנצב אמביבולוס משנת 40 לשלטון אוגוסטוס
טבע בשנת נציבותו הראשונה את אותו הדגם שטבע קודמו עם עץ תמר בצד אחד ושיבולת בצד השני. הכתובת היוונית מורה על טביעתם בשנת 39 לקיסר (=אוגוסטוס), מכאן שהם נטבעו בשנת 9 לספה"נ. נציב זה טבע באותה מתכונת גם בשנים 40 ו-41 לשלטון אוגוסטוס כלומר 10–11 לספה"נ.יעקב משורר, אוצר מטבעות היהודים, ירושלים 1997, עמ' 146.

 ולריוס גראטוס 
חידש את טביעת המטבעות וטבע שפע של מטבעות מגוונים. הוא טבע שבעה טיפוסי מטבעות שונים עם 10 דגמים וסמלים שונים. גראטוס טבע כבר בשנתו הראשונה, מטבעות המתוארכים לשנה השנייה לשלטון טיבריוס. הם נושאים עליהם קרני שפע וענפי דפנה. הסמל היהודי הבולט ביותר בין מטבעותיו מופיע על פרוטות השנה השלישית והוא שלושה פרחי שושן. טביעתם נועדה לפייס את היהודים שכן זהו סמל יהודי מובהק. בשנה הרביעית לשלטון טיבריוס הוא טבע סדרה חדשה עם כדי יין ובצד השני ענף גפן, גם הם נושאים נפוצים באמנות היהודית דאז. על מטבע אחר מהשנה הרביעית תואר כף תמר (לולב) שהופיע קודם לכן בימי החשמונאים והורורדוס. בשנה 5 לטיבריוס שוב חזר דגם הלולב. לאחר הפסקה של חמש שנים טבע שוב בשנה ה-11 לטיבריוס. יש לציין כי מטבעות שנת 5 ושנת 11 נטבעו בכמות גדולה.יעקב משורר, אוצר מטבעות היהודים, ירושלים 1997, עמ' 147.

 פונטיוס פילאטוס 
שמאל|ממוזער|מטבע מטביעת הנציב פונטיוס פילאטוס

שלושה תאריכים שונים מופיעים על מטבעות פילאטוס – שנת 16 לטיבריוס (=29 לספה"נ), שנת 17 לטיבריוס (=30 לספהנ"נ) ושנת 18 לטיבריוס (31 לספה"נ). לא ברור מדוע הוא לא טבע בשנות נציבותו הראשונות או האחרונות.

פונטיוס פילאטוס אומנם טבע פרוטות ללא דיוקן הקיסר, כפי שעשו קודמיו, אך לא הקפיד ברגשות העם היהודים ובמטבעות שהנפיק בשנים 29–31 לספה"נ ישנם סמלי עבודה זרה כמו תרווד ('סימפולום') ומַטֶּה ('ליטואוס') צד סלים יהודיים. הסמלים הנכריים שטבע הם כלים בהם השתמשו הכוהנים הרומיים בפולחנם. לא ברור אם היה זה מעשה מכוון נגד היהודים או בשל חוסר ידיעה שכלים כאלה אינם משמשים כהנים יהודיים. יחס זה השתנה מאוחר יותר ובשנת 32 לספה"נ. בשנים בהן טבע הוא עשה זאת בכמויות גדולות וכתוצאה מכך רבים המטבעות אשר עליהם טעויות ושיבושים. עיקר הטעויות הן בכתובות, ככל הנראה זאת כפועל יוצא מהעסקת חורטי רושמות בלתי מיומנים.יעקב משורר, אוצר מטבעות היהודים, ירושלים 1997, עמ' 148–149.

 אנטוניוס פליקס 
250px |שמאל|ממוזער|מטבע מטביעת הנציב פורקיוס פסטוס משנת 5 לקיסר נרון
נציב זה טבע מטבעות במהלך שנה אחת בלבד, היא שנת 14 לשלטון קלאודיוס (54 לספה"נ). לא ידוע מדוע לא טבע מיד עם הגיעו ליהודה וכן מדוע לא טבע לאחר שנת 54 לספה"נ. בשנת 54 הוא נשא לאישה את דרוסילה ונראה שזו הייתה הסיבה להטבעת מטבעות בשנה זו. בשנהה זו טבע מטבעות עם סמלים יהודיים: עץ תמר וכפות תמרים, כנראה לכבוד רעייתו היהודיה. קבוצה אחרת של מטבעות מבטאת את היותו שליט אכזר אשר נהג באלימות. על מטבעות הקבוצה השנייה מופיעים סמלי שלטון של הכח הרומי – מגינים וחיניתות. סמלים אלה שאובים ממטבעות רומיים שנועדו לבטא את עוצמת השלטון. בשנת הטביעה היחידה של פליקס הוא טבע כמות גדולות של מטבעות, ייתכן וחלקם נטבעו בשנים הבאות על אף שכולם נושאים את אותו תאריך הוא שנת 14 לשלטון קלאודיוס.

 פורקיוס פסטוס 

פסטוס טבע מטבעות בעלי צביון יהודי בלבד, הדגמים המתוארים על מטבעותיו הם כף תמר ומסביבה הכתובת המציינת את שנת 5 לקיסר, בעוד על צד הגב זר ובתוכו הכתובת היוונית "של נרון". כל מטבעותיו נטבעו בשנתו הראשונה ביהודה, היא שנת 5 לשלטון נירון (60/59 לספה"נ). מטבעות אלה נטבעו בכמות גדולה מאוד. בשל הטביעה המאסיבית נעשו טעויות טכניות רבות במהלך חריטת הרושמות והשימוש בהן.

 טבלת הנציבים הרומים ביהודה 
+נציבי רומא ביהודה עד מרד בר כוכבא שם הנציבשמו הלטיני של הנציב שנות נציבות ביהודה
לספה"נ בימי הקיסר טביעת מטבעותתואר קופוניוס Coponius  6–9  אוגוסטוס +פרפקטוס מרקוס אמביבולוס Marcus Ambibulus  9–12  אוגוסטוס  + אניוס רופוס Annius Rufus  12–15  אוגוסטוס  - ואלריוס גראטוס Valerius Gratus 15–26  טיבריוס + פונטיוס פילאטוס
  Pontius Pilatus 26–36  טיבריוס  + מארקלוס Marcellus
  36–37  טיבריוס  - מארולוס Marullus
  37–41  קליגולה -אין (תקופת מלכותו של אגריפס הראשון)41–44קליגולה וקלאודיוס +מלך יהודה קוספיוס פאדוס Cuspius Fadus
  44–46  קלאודיוס  -פרוקוראטור טיבריוס יוליוס אלכסנדר Tiberius Julius Alexander
  46–48  קלאודיוס  - ונטידיוס קומאנוס Ventidius Cumanus
  48–52  קלאודיוס  - אנטוניוס פליקס Antonius Felix
  52–60  קלאודיוס ונרון + פורקיוס פסטוס Porcius Festus
  60–62  נרון  + לוקיוס אלבינוס Lucius Albinus
  62–64  נרון  - גסיוס פלורוס Gessius Florus
  64–66 נרון -מרקוס אנטוניוס יוליאנוסMarcus Antonius Julianus66–70 בערךנרון ואספסיאנוס -סקסטוס וטולנוס קריאליסSextus Vettulenus Cerialis70–71אספסיאנוס וטיטוסלגאטוססקסטוס לוקיליוס באסוסSextus Lucilius Bassus71–73טיטוסלוקיוס פלביוס סילבהLucius Flavius Silva Nonius Bassus73–81טיטוס ודומיטיאנוסמרקוס סלווידנוסMarcus Salvidienus81–86דומיטיאנוספומפיוס לונגינוסGnaeus Pinarius Aemilius Cicatricula Pompeius Longinus86–90 או 91דומיטיאנוסטיטוס פומפוניוס באסוסTitus Pomponius Bassus90 או 91–93דומיטיאנוס, נרווה, טראיאנוססקסטוס הרמטידיוס קמפנוסSextus Hermentidius Campanus93–96טראיאנוססקסטוס אטיוס סוברנוסSextus Attius Suburanusלא ידוע, בין 96 ל-98 או 99טראיאנוסטיבריוס קלאודיוס אטיקוס הרודס Tiberius Claudius Atticus Herodes98 או 99–102טראיאנוסגאיוס יוליוס קוודראטוס באסוסGaius Julius Quadratus Bassus102–105טראיאנוסקווינטוס פומפיוס פלקוQuintus Pompeius Falco105–108טראיאנוסטיבריאנוסTiberianus114–117טראיאנוסלוסיוס קווייטוסLusius Quietus117–118טראיאנוס ואדריאנוסמרקוס טיטיוס לוסטריקוס ברוטיאנוסMarcus Titius Lustricus Bruttianus118–120 בערךאדריאנוסלוקיוס קוסוניוס גאלוסLucius Cossonius Gallus120–122אדריאנוספאקיוס גארגיליוס אנטיקואוסQuintus Coredius Gallus Gargilius Antiquus122–125אדריאנוסקווינטוס טיניאוס רופוסמכונה בגמרא "טורנוסרופוס הרשע"Quintus Tineius Rufus130–133אדריאנוססקסטוס יוליוס סוורוסSextus Julius Severus133–136 או 137אדריאנוס

 ראו גם 
 ירושלים בתקופת בית שני
 בית המקדש השני
 קיסריה
 תקופת בית שני
 פרובינקיה יודיאה

 לקריאה נוספת 
 מנחם שטרן (עורך), ההיסטוריה של ארץ-ישראל, התקופה הרומית-ביזנטית, כרך ד', הוצאת כתר ויד בן-צבי, ירושלים 1984.
 אוריאל רפפורט, תולדות ישראל בתקופת הבית השני, תל אביב: הוצאת עמיחי, 1984.
 אוריאל רפפורט (עורך), ההיסטוריה של עם ישראל - יהודה ורומא: מלחמות היהודים, ירושלים, תשמ"ג.
 Emil Schurer, The History of the Jewish People in the Age of Jesus Christ, vol. I Ediburgh, 1973.

 קישורים חיצוניים 
 התקופה הרומית, המכון הישראלי לארכאולוגיה
 תקופת הנציבים הראשונים, אתר ההיסטוריה של מט"ח 
 שלטון הנציבים והפיכת יהודה לפרובינציה רומית- סקול מערכת מקדמת למידה לבגרות

 הערות שוליים 

*
קטגוריה:יהודה
קטגוריה:יהדות בתקופת בית שני
קטגוריה:ירושלים: היסטוריה
קטגוריה:קיסריה
קטגוריה:פרובינקיה יודיאה
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-1