מעשן המקטרת

מעשן המקטרת הוא פסל ברונזה שנוצר בשנת 1924 על ידי הפסלת חנה אורלוף. היצירה מציגה דמות של גבר מבוגר, בעל זקן וקרחת, היושב בנינוחות ובעל הבעה משועשעת. גופו העגלגל ותנוחתו הרפויה מעניקים לפסל תחושת חמימות אנושית בלתי אמצעית. הפסל מוצב בכניסה לאגף הנוער במוזיאון ישראל.

פרשנות
הקשר מוסדי וציבורי
הפסל מוצב בכניסה לאגף הנוער של מוזיאון ישראל בירושלים ונחשב לדמות מוכרת בקרב המבקרים הקבועים. מיקומו האסטרטגי בפתח המחלקה חורג מהנורמות המוזיאליות של שמירה על "מרחק מהאמנות", ויוצר אינטראקציה בלתי פורמלית עם הקהל. ליטופים חוזרים ונשנים בראשו של הפסל - שיצרו הברקה מובהקת בברונזה - משקפים את הקרבה והחיבה שהוא מעורר.

המפגש עם הפסל באגף הנוער משנה את אופן ההתבוננות המקובל ביצירה מוזיאלית. בניגוד ל"תנוחת המוזיאון" הרגילה – רגל אחת מושטת קדימה וראש מוטה לעבר שלט המידע – המבקרים מתקרבים לפסל באופן שונה. הם נוגעים בו, מלטפים את ראשו, ולעיתים אף משתהים לידו כאילו היה מכר ותיק. הקרחת המבהיקה בברונזה מעידה על אינספור מגעים שהשאירו את חותמם הפיזי על פני היצירה.

משמעות ואמירה אמנותית

לדבריה של מירה לפידות, האוצרת הראשית לאמנויות במוזיאון, מיקומו של הפסל נבחר בקפידה מתוך רצון לטפח קשר אינטימי, פיזי ומיידי בין הקהל לאמנות – יחס שנחשב חריג במוסדות תרבות מודרניים, בהם מקובלת הנחיה לשמור על מרחק. באגף הנוער, המחיצה בין קרוב לרחוק – בין קהל ליצירה – נשברת במכוון.

התפיסה האוצרותית, כפי שמובילה אותה טלי גביש, ראש האגף, שמה לה למטרה לצמצם את הפער בין המבקרים לבין המוזיאון. הקהל נתפס כאורח פעיל, שותף בחוויה המוזיאלית, והאינטראקציה עם הפסל מדגימה כיצד ניתן ליצור קשר רגשי, קוגניטיבי ואף גופני עם יצירת אמנות.

"מעשן המקטרת" מדגים כיצד הצבה חכמה של יצירה יכולה להשפיע על האופן שבו היא נחווית. הוא אינו רק אובייקט תצוגה, אלא דמות "מקבלת פנים", גשר בין עולמה של האמנות לבין עולם היומיום של המבקר. בפשטותו החיצונית ובאנושיותו, הוא מצליח לעורר תגובה רגשית וחושית, ולשמש דוגמה חיה לאחריות המוטלת על מוסדות תרבות לגשר בין יצירה לקהל באופן חווייתי ובלתי אמצעי.

הערות שוליים

קטגוריה:מוזיאון ישראל: פסלים
קטגוריה:חנה אורלוף