הוורדים של אלאגבאלוס

הוורדים של אלאגבאלוס (באנגלית: The Roses of Heliogabalus) הוא ציור שמן מאת הצייר הוויקטוריאני הבריטי לורנס אלמה-טדמה, שנוצר בשנת 1888. היצירה, מהמפורסמות והמדוברות ביותר ביצירתו של אלמה־טאדמה, מציגה סצנה מן האימפריה הרומית המאוחרת, בה מתוארת מסיבה מלכותית בארמון הקיסר אלאגבאלוס, שבמהלכה הומטרו לפתע עלי ורדים מגג נפתח, עד כדי כך שחלק מהמשתתפים נחנקו למוות תחת מפולת הפרחים.

הציור שואב השראה מסיפור שהופיע בהיסטוריה אוגוסטה: "הוא [אלאגבאלוס] העמיס על טפיליו סיגליות ופרחים אחרים בחדר אוכל עם תקרה הפיכה (כלומר, תקרה שיכלה להיפתח כלפי פנים), עד כדי כך שחלקם מתו כשלא הצליחו להיחלץ."

תוכן היצירה
תוכן ותיאור
הציור מתאר סצנה סוריאליסטית בה סועדים בארמון הקיסר נחנקים למוות תחת מפולת עצומה של עלי ורדים, שהומטרו עליהם לפתע מתקרה נסתרת, לשם שעשועו של הקיסר ופמלייתו. במרכז היצירה נראים אלאגבאלוס עצמו – נער במעטה משי מוזהב ועטור טיארה – אמו יוליה יוליה סואימיאס, ואהובו הגברי. לצידם נראית נגנית חלילים צעירה, לבושה בעור נמר כמאנדה דיוניסית, יושבת תחת פסלו של דיוניסוס המחבק את אמפלוס, אהובו המיתולוגי שהפך לגפן.

 קומפוזיציה ואווירה 
הקיסר אלאגבאלוס מוצג על ספה עטופה זהב ופנינים, נשען על כריות ממולאות בנוצות שלווים, מוקף נשים חיוורות וקפואות – בהן, לפי פרשנים, יוליה מאסה סבתו. מתחת, במפלס התחתון, שרועים סועדים בלב ה"מפולת", חלקם מגיבים בפליאה, אחרים מבועתים או חסרי הכרה. פסל שד ברונזה ברקע משלים את התמונה בתור "צופה שטני אילם". הבחירה להתמקד דווקא ברגע המוות – ולא ברגע ההפתעה או בהשלכות – משקפת תודעה אסתטית ויקטוריאנית המגיבה להיסטוריה באירוניה ובפליאה.

דיוק היסטורי וסמליות
הציור מתאר סצנה מתוך ההיסטוריה האוגוסטה, בה הקיסר אלאגבאלוס “העמיס על טפיליו סיגליות ופרחים אחרים בחדר אוכל עם תקרה הפיכה” עד שנחנקו למוות (Historia Augusta, סעיף 21.5). בניגוד למקור, אלמה־טאדמה בחר להציג אך ורק ורדים – לא סיגליות, נרקיסים או פרחים אחרים. הבחירה הזו טעונה במשמעות סמלית ייחודית לתרבות הוויקטוריאנית, שבה הוורד ייצג לא רק יופי וחושניות, אלא גם קלקול מוסרי ואף מוות.

כדי לתאר במדויק את העלים – את תנועתם באוויר, צפיפותם וריקבונם המשתלט – אלמה־טאדמה הזמין משלוחים שבועיים של ורדים טריים מהריביירה הצרפתית אל סדנתו בלונדון, במהלך חורף 1887, אז לא ניתן היה להשיג ורדים באנגליה כלל. הוא עבד על הציור חודשים רבים, וצייר כל עלה מתוך מודלים חיים.

שאר הפרטים בציור מלאי סמליות: פסל ברונזה קפוא ברקע, כמעין שטן אילם הצופה מהצד; הקיסר עצמו שוכב ברפיון על ספה עטופה זהב ופנינים, כשהוא נשען על כריות ממולאות בנוצות שׂליו. לצד ניגון וריקוד, נראים פני הסועדים – חלקם כבר לכודים, גוססים או חסרי הכרה – מתחת לשטף העלים.

הבחירה להתרכז ברגע המוות דווקא, ולא בהתחלה או בהתפוררות שאחר כך, משקפת תגובה אסתטית ותרבותית להיסטוריה. כעדותו של האספן חואן אנטוניו פרס סימון:

"יש איזון בין הסיפור האכזרי המתרחש – הקיסר הטובע את אורחיו בפרחים – לבין האומץ שבבחירה הפורמלית"

ביקורת מוסרית עכשווית
עם הצגתו באקדמיה המלכותית בלונדון ב־1888, עורר הציור השתאות טכנית לצד זעזוע מוסרי. הכומר והמחנך פרדריק ויליאם פארר כתב:

"האם, בכל ההיסטוריה האדירה של רומא, לא נמצא שום דבר שראוי יותר למאמץ העצום של האמן הזה מאשר הקרנבל הזה של תאווה מצועצעת, של עיוות מוסרי תהומי, של מפולת עלי ורדים מעל משתה של העולם, הבשר והשטן – משתה שבו המתים שם, והאורחים בעומק הגיהנום?"
220px|ממוזער|שמאל|"אנדרומדה" (1869) מאת אדוארד פוינטר בדומה לורדיו של אלאגבאלוס, היופי משמש כסות לסבל ולמוות המרחף ברקע
240px|ממוזער|ימין|"רביעייה" (1868), אלברט ג'וזף מור אסתטיקה דקורטיבית, קומפוזיציה מתוזמרת ועיסוק ביופי נשי – מאפיינים צורניים המהדהדים גם בורדיו של אלאגבאלוס מאת אלמה־טאדמה, ושניהם יחד משקפים את שיא הסגנון הוויקטוריאני המאוחר

השוואה ליצירות אחרות
בהקשר הרחב של ציורי התקופה, האספן חואן אנטוניו פרס סימון הדגיש את הקשרים שבין "ורדיו של אלאגבאלוס" לבין יצירות נוספות מתוך האוסף שלו – בעיקר אלה העוסקות באידיאליזציה של יופי נשי, בפרטנות דקורטיבית, ובשילוב בין מיתולוגיה, מוות ואסתטיקה.

אחת ההקבלות המרכזיות היא ל"אנדרומדה" מאת אדוארד פוינטר: ציור קלאסי־מיתולוגי המציג את אנדרומדה העירומה רגע לפני שתינצל ממפלצת ים. בדומה ל"ורדיו", גם כאן ניכר הפער בין היופי המעודן לבין האיום הנרמז – עירום אידיאלי המציג סבל חבוי וסכנה מתקרבת.

השוואה נוספת היא לציור "רביעייה" מאת אלברט ג'וזף מור. ציור דקורטיבי המציג ארבעה גברים בתוך קומפוזיציה מתוזמרת בקפידה. כמו אצל אלמה־טאדמה, גם כאן המבט האסתטי גובר על הנראטיב, והצופה מתבונן ביופי מאורגן עד לפרט האחרון. פרס סימון רואה בשתי היצירות ביטוי מובהק לשאיפה הוויקטוריאנית ל"הרמוניה חזותית וריסון רגשי".

הציור באוספו של פרז סימון
הציור נמצא באוסף של המיליארדר ואספן האמנות חואן אנטוניו פרס סימון, יליד ספרד שהיגר בילדותו למקסיקו. הוא נחשב לאחד האספנים הגדולים בעולם כיום, עם למעלה מ־4,000 פריטים. הציור הוצג בתערוכות גדולות ברחבי אירופה, כולל Leighton House בלונדון – מקום מגוריו ויצירתו של לורנס אלמה־טאדמה – כחלק מהתערוכה A Victorian Obsession.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:נשים בציור
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:ציורי פרחים