במזל סרטן

במזל סרטן: מסע לבלי שוב (עם עובד, 2001) הוא ספר מאת חוקרי הספרות אילנה המרמן ויורגן ניראד (Jürgen Nieraad). הספר תורגם לגרמנית בשם Ich wollte, dass du lebst. Eine Liebe im Schatten des Todes (בעברית: רציתי שתחיה. אהבה בצל המוות) בידי אן בירקנהאואר בשנת 2005.

 סקירה 
הספר מתאר כיצד בני הזוג מתמודדים עם אבחנת הלוקמיה של ניראד, עם הטיפולים בבית החולים הדסה בירושלים  ועם המוות, ו"כיצד הם לא נותנים למוות המתקרב להפחית את אהבתם".  חלקו של ניראד נכתב בגרמנית (ותורגם לעברית על ידי המרמן), וחלקה של המרמן נכתב בעברית. היצירה מורכבת משני סיפורים נפרדים ויש לה כותרת המורכבת משני חלקים. בשנת 2005, הספר היה רב מכר בגרמנית. 

יורגן ניראד התחנן "לזכותו של כל אדם למוות שבחר וקבע בעצמו", כתב וינפריד שטאנציק (Winfried Stanzick). הספר הוא עדות ספרותית ו"תיעוד חסר רחמים ומזעזע של סבל אנושי וכוח אנושי". יורגן ניראד כתב את חוויותיו כרגיל, ולאחר מותו ומבלי לדעת את הטקסט שלו, כתבה אילנה המרמן כיצד היא, בתורה, חוותה את החודשים האחרונים בחייהם המשותפים. היצירה היא "מסמך על הטירוף של טיפול נמרץ מודרני ורדיותרפיה. היא מראה כמה מהר אפילו אנשים בעלי מודעות נופלים לתלות שממנה אין הם יכולים עוד להימלט". מידת החופש שאנו יכולים להשיג עשויה להיות תלויה במרחבים ובמכלים המקיפים אותנו מצד אחד ומהם אנו מבקשים להשתחרר מצד שני, לדברי ריטה כארון (Rita Charon). כאשר הרפואה רואה את הגוף רק כמכונה או כרקמה חולה, היא מאבדת את העובדה שהגוף הוא הבית הקרוב ביותר של המטופל.

 ניתוח 
חוקרת הספרות שלומית רמון-קינן רואה את היצירה כתיעודית וספרותית  ובניתוחה הנרטיבי והאתי שכותרתו "בשני קולות, או: של מי בכלל החיים/מוות/סיפור?" (In Two voices, or: Whose Life/Death/Story Is It, Anyway?, 2005) היא שופכת אור על מערכת היחסים בין הבעל הגוסס לאשתו; המעשה הכפול של המעשה הסיפורי; כיצד "המערכת" הרפואית השתלטה על הבעל ועל אשתו; התגובות לספר מצד רופאים וקוראים אחרים; וכיצד היא עצמה מנכסת את הסיפור – כפי שניתן לראות במאמרה. 

רמון-קינן עוסקת בסגנונות הנרטיב השונים. מסעו של ניראד הוא בעיקרו מסע של התבוננות פנימית, בעוד שהמרמן נלחמת הן ב"מכונה הרפואית" והן במחלה הקטלנית. חלקו של ניראד מגיע אחרי חלקה של המרמן.  הוא מדווח באופן מיידי על האירועים שבין האבחנה, השתלת מח העצם וההפוגה בתסמיני המחלה. רמון-קינן מזהה התנגדות פסיבית לשליטת המערכת הרפואית, באופן שבו ניראד מגיב למערכת זו. חלק זה של הספר מורכב משני חלקים. הראשון שבהם מסופר בגוף שלישי ועוסק בהשתלה בשמו של גאורג, שם פסאודו-בדיוני. החלק השני כתוב בגוף ראשון, בחלקו כאוטוביוגרפיה ובחלקו בצורת רשומות יומן. הקורא לומד על סוף חייו של ניראד רק מהחלק הראשון של הספר, שנכתב על ידי המרמן. לאחר מכן מתחיל חלקו של ניראד במעשה הסיפורי. במסעו לעבר מוות ואותנטיות, ניראד משתמש במונח רומן חניכה (תרגום מילולי של 'Bildungsroman'). הוא מעיר באירוניה עצמית על משחק התפקידים שלו ומתייחס ל'גלדיאטור הגוסס' של היינריך היינה. 

חלקה של המרמן מגיע ראשון והוא רטרוספקטיבי. הוא מסופר מנקודות מבט שונות ובזמנים שונים, ובגוף ראשון רבים, "אנחנו", מה שמרמז ששניהם מעורבים בהתמודדות עם המחלה. המספרת מבחינה שבני הזוג אינם שווים עוד - ושוויון הוא דבר שתמיד שאפו אליו בנישואיהם - ולכן מציגה את ה"אנחנו" כבעייתי ולפעמים כותבת "אנחנו - אני מתכוונת: אתה" (כלומר, יורגן ניראד) או "אנחנו - אני מתכוונת: אני" (כלומר היא עצמה, אילנה המרמן). בשני חלקי הספר פונים בני הזוג זה אל זה באופן מרומז. האישה לא הסכימה עם החלטת הבעל לשים קץ לחייו והבעל הבין שעליו להתחשב באשתו ובנו. לכן הבעל הודיע תחילה לאחות בית החולים ולא לאשתו על החלטתו להפסיק את הטיפולים ולמות בבית. עם זאת, המרמן מדווחת כי לא יכלה לכבד את רצונותיו, ולפי הערכתה של רמון-קינן, פירוש הדבר גם שעליה לספר את סיפורה כדי לבקש את סליחתו על שללה ממנו את חירותו, בה רצה להשתמש כדי להחליט בעצמו על סוף חייו. 

רמון-קינן שואלת כיצד תעריך הערכה ביקורתית נרטיב של סיטואציה שלא חוותה בעצמה, והאם כל סיפור על חייו של אחר אינו ניכוס בלתי נמנע. רמון-קינן עוסקת באיזון בין היבטים נרטיביים פורמליים לבין ההשלכות האתיות המורכבות הטמונות בהם, ומציינת שהסגנון הנרטיבי של ניראד מרמז כי למרחק גדול יותר זה מזה יש יתרון בכך שהוא מאפשר יותר מקום לאחרות של האחר מאשר בסגנון הנרטיבי של המרמן. 

בחלק האחרון של מאמרה, רמון-קינן דנה בתגובת הציבור לספר בישראל, שם נושאו נידון במשך שבועות וחודשים במגזינים ספרותיים ובתקשורת היומית, בדיונים בהם השתתפו רופאים וחולים כאחד. מנקודת מבט של תיאוריה נרטיבית, בלט הפער בין מה שכתבו קוראים אמיתיים לבין מה שניתן היה לייחס לקורא המשתמע. תגובותיהם של קוראים אמיתיים דמו לתהליכים המתרחשים בטקסט עצמו. לאחר מכן דנה רמון-קינן בדוגמאות המאירות את המתח בין כבוד לאחר לבין ניכוס האחר. 

רמון-קינן מסיימת בשאלות של ביקורת עצמית: במבט לאחור היא מבינה שגם היא נלכדה בסכנות הכרוכות בנרטיב, במיוחד משום שחוותה חוויות כמטופלת באותו הקשר. עם זאת, ההתייחסות האוטוביוגרפית שלה מוסיפה אך מעט לדיונים הציבוריים. היא משחזרת מה שסופר, בחזרה פרפורמטיבית של ניכוס. עם זאת, ברגע שטקסט מתפרסם, הוא כבר אינו שייך למחברת, ולכן היא מציגה את שאלתה בגלוי: על חייו, מותו וגסיסתו של מי אנו מדברים? (ככותרת מאמרה). 

 הוצאה לאור 

 במזל סרטן: מסע לבלי שוב, עם עובד, 2001. 
 הספר תורגם לגרמנית בשם Ich wollte, dass du lebst. Eine Liebe im Schatten des Todes, ובעברית: רציתי שתחיה. אהבה בצל המוות. תרגום מעברית: אן בירקנהאואר, 268 עמודים, הוצאת Aufbau-Verlag, ברלין 2005, 
 מהדורה שנייה בעברית, בעריכה חדשה, בהוצאת אחוזת בית, 2016

 ספרות 
 Winfried Stanzick: Eine Liebe im Schatten des Todes, 10/2005, abgerufen am 21. März 2014
 וינפריד שטאנציק: אהבה בצל המוות, 10/2005, גישה אחרונה ב-21 במרץ 2014
 Shlomith Rimmon-Kenan: „In Two voices, or: Whose Life/Death/Story Is It, Anyway?“, in: A Companion to Narrative Theory, edited by James Phelan and Peter J. Rabinowitz, 2005, , S. 399–412.
 שלומית רמון-קינן: "בשני קולות, או: של מי החיים/מוות/סיפורם?", בתוך: מדריך לתאוריה נרטיבית, בעריכת ג'יימס פילן ופיטר ג'יי רבינוביץ, 2005, , עמ' 399–412.
 Rita Charon: Narrative medicine. Honoring the stories of illness. Oxford University Press, New York 2006,  Inhaltsverzeichnis
 ריטה כארון: רפואה נרטיבית: כבוד לסיפורי מחלה. הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, ניו יורק 2006,  תוכן עניינים

 הערות שוליים 

קטגוריה:ספרות גרמנית
קטגוריה:ספרות בעברית
קטגוריה:חיבורים