תאודורוס ממופסואסטיה

תֶּאוֹדוֹרוֹס מִמּוֹפְּסוּאֶסְטִיָה (ביוונית: Θεοδώρος; ) היה תאולוג נוצרי ובישוף של  (בדרום-מזרח טורקיה של ימינו) (כתאודורוס השני) משנת 392 עד 428 לספירה. הוא ידוע גם כתאודורוס מאנטיוכיה, על שם מקום הולדתו וכהונתו ככומר. הוא הנציג הידוע ביותר של אסכולת אנטיוכיה התיכונה בהרמנויטיקה.

קורות חיים
תאודורוס נולד באנטיוכיה, שם אביו כיהן בתפקיד רשמי והמשפחה הייתה עשירה. בן דודו של תאודורוס, , שאליו ממוענים כמה מאיגרותיו של יוחנן כריסוסטומוס, כיהן בתפקיד חשוב בממשל האזרחי; אחיו פוליכרוניוס הפך לבישוף של העיר המטרופולינית אפאמיה.

תאודורוס מופיע לראשונה כחברו ורעו המוקדם של כריסוסטומוס, בן עירו, שווה לו במעמדו, ומבוגר ממנו בשנתיים-שלוש בלבד. יחד עם ידידם המשותף מקסימוס, שלימים היה בישוף של , כריסוסטומוס ותאודורוס השתתפו בהרצאותיו של המורה היווני לרטוריקה, ליבאניוס, שהיה אז באנטיוכיה בשיא תהילתו. יש בידינו את אישורו של סוזומנוס שהוא זכה להשכלה פילוסופית. כריסוסטומוס זוקף לזכות ידידו שקידה בלימודים, אך נראה שחיי המותרות של אנטיוכיה המעודנת תפסו חלק שווה ממחשבותיו.

כאשר כריסוסטומוס עצמו אימץ את חיי הנזיר של בסיליוס מקיסריה, הוא שיכנע גם את מקסימוס ותאודורוס. שלושת החברים עזבו את ליבאניוס וחיפשו מפלט באסכולה של הנזירות מבית מדרשם של קרטריוס ודיודורוס, שאליה היה בסיליוס כבר קשור. לא ברור אם תאודורוס הוטבל קודם לכן לפני שקיבל על עצמו נדרים נזיריים. עם זאת, ממכתביו של כריסוסטומוס עולה בבירור שהוא מצא שמחה במשמעת עצמית סגפנית, והוא רק החל בחיים של פרישות כאשר נשבה בקסמיה של נערה בשם הרמיונה, ושקל נישואים, ובמקביל חזר לאורח חייו הקודם. "נפילתו" עוררה חרדה גדולה בחוג המצומצם, והחרדה הוציאה מכריסוסטומוס את המוקדמות שביצירותיו הספרותיות – שתי איגרות "לתאודורוס על נפילתו". יצירות אלו שמרו את תאודורוס נאמן לנדריו, אם כי האכזבה הותירה עקבות בחייו המאוחרים.

קשריו של כריסוסטומוס עם  נותקו כנראה בשנת 374, כאשר הוא שקע בהתבודדות נזירית מוחלטת יותר; נראה שקשריו של תאודורוס עם דיודורוס נמשכו עד שדיודורוס הוסמך לבישוף טרסוס בשנת 378. בתקופה זו ללא ספק הונחו היסודות להבנתו של תאודורוס את הביבליה ואת הדוקטרינה הכנסייתית, והוא ספג לכל חייו את עקרונות פרשנות כתבי הקודש שדיודורוס ירש מדור קודם של בני אנטיוכיה, ואת ההשקפות הייחודיות על אישיותו של המשיח שאליהן נגרר המורה בשל התנגדותו לאפולינריוס מלאודיקאה.

השנים האחרונות של עשור זה היו עדות להופעתו הראשונה של תאודורוס כסופר. הוא החל עם פרשנות על תהילים, שבה שיטתו של דיודורוס הובאה לידי הגזמה, והוא התחרט עליה. נראה שהאורתודוקסים באנטיוכיה התרעמו על אובדן הפרשנות המשיחית המסורתית, ולדברי , תאודורוס נאלץ להבטיח שישרוף את יצירתו הראשונה – הבטחה שהצליח להתחמק ממנה.

 מציג את תאודורוס כפרסביטר (בישוף מפקח) של כנסיית אנטיוכיה; מאיגרת של יוחנן מאנטיוכיה אנו למדים שארבעים וחמש שנים חלפו בין הסמכתו לכהונה לבין מותו. משמעות הדבר היא שהוא הוסמך לכהונה באנטיוכיה בשנת 383, בשנתו השלושים ושלוש, כאשר הבישוף שהסמיכו היה ללא ספק פלוויאנוס. התואר נראה כרומז שתאודורוס היה תומך של מפלגת ה, אך אין עדות לכך שהיה מעורב בסכסוכים שהעסיקו את הקתולים של אנטיוכיה בתקופת כהונתו של פלוויאנוס.

החיבור הגדול של תאודורוס על ההתגשמות שייך לתקופה זו לפי גנאדיוס, ואולי גם יותר מאחד מפירושיו לתנ"ך. כמטיף נראה שהגיע אז למעמד בולט בתחום הפולמוס. הסיכיוס טוען שתאודורוס עזב את אנטיוכיה בעודו כומר ונשאר בטרסוס עד 392, אז הוסמך לבישוף של  עם מותו של אולימפיוס, כנראה בהשפעת דיודורוס.  קבע כי שהה במשך שלושים ושש שנות חייו האחרונות בעיר זו.

מופסואסטיה הייתה עיר חופשית (לפי פליניוס) על נהר הפירמוס (כיום ג'ייהאן), בין טרסוס ל, כשישים קילומטרים מכל אחת מהן, ו-18 קילומטרים מהים. היא השתייכה לקיליקיה סקונדה, שבירתה המטרופולינית הייתה . במאה ה-4 היא הייתה בעלת חשיבות מסוימת, ונודעה בזכות הגשר שלה, שנבנה על הפירמוס בתקופת קונסטנטינוס הראשון.

תקופת כהונתו הארוכה של תאודורוס כבישוף לא אופיינה באירועים בולטים. איגרותיו, שידועות זה מכבר לאשורים כ"ספר הפנינים", אבדו; תלמידיו הותירו לנו מעט זיכרונות אישיים. בשנת 394 השתתף בסינוד בקונסטנטינופול בנוגע לשאלה הקשורה לבישופות בוסרה בפטריארכיה של אנטיוכיה. בעודו שם, הייתה לתאודורוס הזדמנות להטיף בפני הקיסר תאודוסיוס הראשון, שהיה אז בדרכו האחרונה למערב. הדרשה הותירה רושם עמוק, ותאודוסיוס, אשר היה תלמידם של אמברוזיוס וגרגוריוס מנזיאנזוס, הצהיר שמעולם לא פגש מורה כזה. תאודוסיוס השני ירש את ההערכה העמוקה שרחש סבו לתאודורוס, וכתב לו לעיתים קרובות.

תובנה נוספת על חייו של תאודורוס כבישוף מגיעה מאיגרת מכריסוסטומוס אליו מ (שנים 404–407 לספירה). הפטריארך הגולה "לעולם לא יוכל לשכוח את אהבתו של תאודורוס, כה אמיתית וחמה, כה כנה ותמימה, אהבה שנשמרה משנים מוקדמות, והתבטאה רק עכשיו". כריסוסטומוס מודה לו עמוקות על מאמצים תכופים, אך לא יעילים, להשיג את שחרורו, ומשבח את ידידותם בביטויים נלהבים כל כך שאויביו של תאודורוס במועצה האקומנית החמישית עשו מאמצים כושלים להכחיש את זהותו של המכותב של כריסוסטומוס באיגרות אלו כבישוף ממופסואסטיה.

בצד פעילותו הספרותית, תאודורוס פעל בלהט למען טובת הדיוקסיה שלו. איגרתו המפורסמת של איבאס למאריס מעידה כי הוא נאבק נגד האריאניות שכמעט נעלמה ונגד כפירות אחרות במופסואסטיה. כמה מיצירותיו הן ללא ספק עדויות למאמציו הרוחניים הללו, למשל ההרצאות הקטכטיות, ה, ואולי גם החיבור על "קסם פרסי".

עם זאת, עבודתו האפיסקופלית לא הייתה רק עבודת בישוף דיוקסיאלי. בכל מקום הוא נחשב ל"מבשר האמת ומורה הכנסייה"; "אפילו כנסיות רחוקות קיבלו ממנו הדרכה". כך הסביר איבאס למאריס, ואיגרתו נקראה ללא התנגדות בוועידת כלקדון. תאודורוס "פירש את כתבי הקודש בכל כנסיות המזרח", כתב יוחנן מאנטיוכיה, תוך חירות ספרותית מסוימת, ומוסיף שבחייו תאודורוס מעולם לא הואשם על ידי מי מהאורתודוקסים. אך באיגרת לנסטוריוס יוחנן מתחנן אליו לחזור בו, ומפציר בו בדוגמתו של תאודורוס, אשר, כאשר בדרשה באנטיוכיה אמר דבר מה שעורר עלבון רב וברור, למען השלום וכדי למנוע שערורייה, תיקן את עצמו פומבית כעבור כמה ימים. לאונטיוס מספר לנו שסיבת העלבון הייתה שלילת התואר  ("יולדת האלוהים") מהבתולה מרים. הסערה הייתה כה גדולה עד שהעם איים לסקול את המטיף. הכתות הכופרות שתאודורוס תקף הראו את טינתן באופן פחות גלוי, אך אולי יותר חמור. הם שינו את כתביו, בתקווה לערב אותו בכך בהצהרות הטרודוקסיות.

שתי מחלוקות העיבו על שנותיו האחרונות של תאודורוס. כאשר בשנת 418 מנהיגי הפלגיאניזם הודחו והוגלו מהמערב, הם חיפשו במזרח את אהדתו של הנציג החי הבכיר של אסכולת אנטיוכיה. עובדה זו מתועדת על ידי , שמפיק ממנה את המרב. הם כנראה התגוררו אצל תאודורוס עד שנת 422, כאשר מנהיג הפלגיאנים  חזר לאיטליה. ביקורו של יוליאנוס היה ללא ספק ההזדמנות שבה כתב תאודורוס את ספרו "נגד מגיני החטא הקדמון". מרקטור מאשים את תאודורוס בכך שהפנה עורף ליוליאנוס ברגע שיוליאנוס עזב את מופסואסטיה, והטיל עליו חרם בסינוד מחוזי. קשה להאמין שהסינוד היה בדיה, שכן מרקטור היה סופר בן זמנם; אך ייתכן מאוד שהוא כונס, כפי שמציע פריטשה, ללא התייחסות מיוחדת לשאלת הפלאגיאנים. אם תאודורוס הקריא אז את ה"אקתזיס" שלו, החרם שבו הוא מסתיים יכול היה להיות מוצג מחוץ למועצה כגינוי סינודאלי של ראשי הפלאגיאנים. דבריו של מרקטור, למעשה, מצביעים על הסבר זה.

 גדול מיוליאנוס ביקר במופסואסטיה בשנה האחרונה לחייו של תאודורוס. המלומד הסורי  קבע כי נסטוריוס, מייסד הנסטוריאניזם נועץ בתאודורוס בדרכו מאנטיוכיה לקונסטנטינופול (428 לספירה), וקיבל ממנו את זרעי הכפירה שאותם פיזר זמן קצר לאחר מכן בתוצאות הרות אסון. אוואגריוס מבסס קביעה זו על סמכותו של תאודולוס, אדם בלתי ידוע אחרת. אנו יכולים לדחות זאת בבטחה, ככל שהיא גוזרת את הכריסטולוגיה של נסטוריוס מפגישה יחידה זו. לקראת סוף שנת 428 נפטר תאודורוס בגיל שבעים ושמונה, לאחר שעסק כל חייו במחלוקות ויותר מפעם אחת בעימות עם תפיסות האורתודוקסיה הפופולריות; ובכל זאת, הוא נפטר, כפי שמציין , בשלום עם הכנסייה, ובשיא המוניטין שלו. הסערה התחוללה, אך לא פרצה אלא לאחר מותו. כפי שמציין האנציקלופדיה הקתולית, במהלך חייו, תאודורוס נחשב להוגה נוצרי אורתודוקסי.

מורשתו
תאודורוס זכה לפופולריות גוברת לאחר מותו. מלטיוס, יורשו במופסואסטיה, טען שחייו היו בסכנה אילו אמר מילה נגד קודמו. "אנו מאמינים כפי שתאודורוס האמין; תחי אמונתו של תאודורוס!" הייתה קריאה שנשמעה לעיתים קרובות בכנסיות המזרחיות. "נעדיף להישרף מאשר לגנות את תאודורוס", הייתה תגובת הבישופים של סוריה לסיעה שחפצה בגינויו.

הפופולריות של תאודורוס ניזונה על ידי אישים מובילים שהיו תלמידיו של ה"פרשן": על ידי , שראה בו "מורה של הכנסייה האוניברסלית"; על ידי , שבשנת 433 כתב את איגרתו המפורסמת למאריס בשבחו של תאודורוס. ועל ידי , שבשנת 428 ירש את בישופות אנטיוכיה.

זמן קצר לאחר מותו של תאודורוס, החלו אנשים במקומות אחרים לבזות אותו. כבר בסביבות שנת 431,  הוקיע אותו כמחבר האמיתי של הכפירה הפלאגיאנית; ולאחר זמן קצר, הקדים את תרגומו ל"אקטזיס" של תאודורוס במתקפה אלימה עוד יותר נגדו כמי שקדם לנסטוריאניזם. עם זאת, ועידת אפסוס, אף שגינתה את נסטוריוס בשמו, לא הזכירה את תאודורוס. כתוצאה מכך, הפלאגיאנים חזרו אל דבריו של תאודורוס, והחלה להפיץ אותם בכמה שפות כהסבר הטוב ביותר הזמין להשקפותיהם. נסיבות אלו העמיקו את חוסר האמון של האורתודוקסים, ואף במזרח היו כאלה שהמשיכו לגנות את תורתו של תאודורוס.  תקף אותו בסביבות 435 ב"היסטוריה הכנסייתית" שלו; , בישוף אדסה, שבוועידת אפסוס צידד ביוחנן הראשון מאנטיוכיה, הטיל כעת חרם פומבי על תאודורוס.  דרש מהבישופים של סוריה לגנות הצעות מסוימות שלכאורה נלקחו מכתביו של תאודורוס.

קירילוס האלכסנדרוני, שפעם דיבר בחיוב על כמה מיצירותיו של תאודורוס, אימץ כעת, תחת השפעת רבולה מאדסה, עמדה נחרצת של התנגדות. הוא כתב לסינוד אנטיוכיה שהשקפותיהם של דיודורוס ותאודורוס, ואחרים מאותן אסכולות, "התנגשו תוך שיט במפרשים מלאים בתהילת ישו"; לקיסר כתב שדיודורוס ותאודורוס היו הורי חילול הקודש של נסטוריוס; ולפרוקלוס מקונסטנטינופול כתב שאילו תאודורוס היה עדיין חי הוא היה מאשר בגלוי את תורתו של נסטוריוס, הוא ללא ספק היה צריך להיות מוחרם. אך מכיוון שמת, מספיק לגנות את השגיאות שבספריו, תוך התחשבות במהומות הנוראות שאמצעים קיצוניים יותר היו מעוררים במזרח. הוא אסף וענה לסדרת טענות שנאספו מכתביהם של דיודורוס ותאודורוס, עבודה שתאודורטוס השיב עליה זמן קצר לאחר מכן.

התסיסה שככה אז לזמן מה, אך תלמידיו של תאודורוס, שנדחו במערב, עשו את דרכם מסוריה המזרחית לפרס. איבאס מאדסה, שירש את רבולה מאדסה בשנת 435, שיקם את , והיא המשיכה להיות מוקד לתאולוגיה של תאודורוס עד שדוכאה על ידי הקיסר זנון בשנת 489 ומצאה מקלט בנציבין. בקרב הנסטוריאנים של פרס, כתביו של תאודורוס נחשבו לאמת מידה הן לדוקטרינה והן לפרשנות, והכנסייה הפרסית השיבה על גינויי הכנסייה הרומית בכך שהטילה חרם על כל מי שהתנגד או דחה אותם.

במאה ה-6 אירעה התפרצות נוספת ואחרונה של שנאה כלפי תאודורוס. המועצה האקומנית החמישית (553), תחת השפעת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, הכריזה את החרם שתאודוסיוס השני וקירילוס האלכסנדרוני לא העלו על דעתם להכריז. גינוי זה של תאודורוס ושני תומכיו הוביל ל, אך הייתה גם תוצאה אחרת של מדיניות יוסטיניאנוס: המשלחת האפריקאית התנגדה לא רק לצו שנראה לה כמבטל את סמכויות מועצות אפסוס וכלקדון, אלא גם הפר את קדושת המתים; לא היה להם עניין מיוחד בדוקטרינה של תאודורוס או בשיטת הפרשנות שלו.

הבישוף פונטיאנוס אמר במפורש לקיסר שהוא מבקש מהם לגנות אנשים שעל כתביהם לא ידעו דבר. אך התסיסה סביב תאודורוס הובילה לחקירה; יצירותיו, או חלקים מהן, תורגמו והופצו במערב אירופה. כמעט בוודאות, בזכות סיבה זו אנו חבים את השימור, בתרגום לטיני, של לפחות מחצית מפירושיו של תאודורוס לפאולוס. העבודה של תאודורוס, שפורסמה בשמו של אמברוזיוס ממילאנו, עברה מאפריקה לספריות המנזרים של המערב, הועתקה ללקטיו של רבנוס מאורוס ואחרים, ובצורתה המלאה והמקצרה סיפקה לימי הביניים פרשנות מקובלת לחלק חשוב מהביבליה. שמו של תאודורוס, לעומת זאת, נעלם כמעט לחלוטין מהספרות הכנסייתית המערבית לאחר המאה ה-6. רק במאה ה-19 נעשה צדק על ידי סופרים מערביים לחשיבותו של תאודורוס כתאולוג, פרשן וכמבשר של מחשבה מאוחרת יותר.

תאודורוס האמין כי ייסורי הגיהנום יהיו סופיים וישמשו לתיקון החוטאים (סוג של אוניברסליזם נוצרי). הוא צוטט כסמכות בנושא זה על ידי בישופים מאוחרים יותר של הכנסייה האשורית: הקדוש יצחק מנינווה (המאה ה-7) ושלמה מבצרה (המאה ה-13), מחבר . במאה ה-19, דן התאולוג האמריקאי  באמונתו של תאודורוס בסופיות הגיהנום והדגיש כי היא לא התבססה על  ולא נבעה מאוריגנס.

כתביו ששרדו
 מדבר על "ספריו הרבים לאין ספור" של תאודורוס; יוחנן הראשון מאנטיוכיה, באיגרת המצוטטת על ידי פקונדוס, מתאר את עבודותיו הפולמוסיות כמגיעות לבדן ל-""decem millia ("עשרת אלפים"), הגזמה כמובן, אך מבוססת על עובדות. קטלוג של כתביו שהיו קיימים בעבר בתרגומים סוריים ניתן על ידי , מטרופוליט נסטוריאני של נציבין, בשנת 1318 לספירה. תרגומים סוריים אלו מילאו 41 כרכים. רק יצירה שלמה אחת נותרה.

הפרשנות שלו לתרי עשר השתמרה ופורסמה על ידי מאי (רומא, 1825–1832) ווגנרן. היא ראויה לציון בשל עצמאותה מסמכויות הרמנויטיות קודמות ורתיעתו של תאודורוס מלהודות בהקשר כריסטולוגי. היא מאופיינת בפגמי הסגנון הרגילים שלו; ובכל זאת היא מהווה מונומנט משמעותי לכוח הפרשני שלו, וההדגמה הטובה ביותר שברשותנו לשיטת אסכולת אנטיוכיה בפרשנות נבואת התנ"ך.

תגלית משמחת במאה ה-19 העניקה לנו תרגום לטיני מלא של הפירוש לאיגרת אל הגלטים ולתשע האיגרות הבאות, שפורסמו בשני כרכים על ידי חוקר הביבליה  (קיימברידג': 1880, 1882). הלטינית, ככל הנראה עבודתו של איש כנסייה אפריקאי מתקופת מועצה האקומנית החמישית, מלאה בביטויים עממיים ו"ברבריים למחצה"; הגרסה אינה תמיד מדויקת, ולעיתים כמעט חסרת תקנה מרוב עיוותים (פורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1880–1882). אבל תרגום זה מעניק לנו את עיקר פרשנותו של תאודורוס לשליח פאולוס, וכך יש לנו פירוש טיפוסי פרי עטו על חלק ניכר מכל אחת מהבריתות.

פירושיו של תאודורוס על שאר הביבליה שרדו רק בציטוטים ובקטעים. פירושיו על ספר בראשית מצוטטים על ידי קוסמס אינדיקופלאוסטס, יואנס פילופונוס ופוטיוס. קטעים לטיניים נמצאים בפעולות המועצה השנייה של קונסטנטינופול, ואוסף חשוב של קטעים סוריים מכתבי יד הניטריים של המוזיאון הבריטי פורסם על ידי ד"ר . פוטיוס, המבקר את סגנון עבודה זה במילים שחלות במידה זו או אחרת על כל הכתבים של תאודורוס ששרדו, מציין את התנגדות הכותב לשיטת הפרשנות האלגורית.  התרשם מהטיפול וההשקעה שניתנו לעבודה.

הקטעים המודפסים של פירושיו על ספר תהילים, ביוונית ולטינית, ממלאים 25 עמודות אצל . בתקופה מאוחרת יותר הופנתה תשומת לב לגרסה סורית (), ופורסמו קטעים חדשים של גרסה לטינית ושל המקור היווני. העדפתו לפרשנות רגישה היסטורית הובילה אותו לשלול את ההתייחסות כביכול לישו של כל ספר תהילים, למעט שלושה או ארבעה מזמורים, שבדרך כלל נחשבו למשיחיים. ניכר שהוא התייחס לספר בהמשך כאל חיבור חפוז ולא בשל.

מלבד קטעים מפירושיו על ספרים מהברית הישנה והברית החדשה, יש בידינו קטעים או אזכורים מכתביו על נושאים שונים. בראש ובראשונה, מבחינה כרונולוגית, היה חיבורו בן חמישה עשר הספרים על הההתגשמות. לפי , הוא כוון נגד האפולינריזם וה, ונכתב בעוד המחבר היה פרסביטר של אנטיוכיה. גנאדיוס מוסיף סקירה של התוכן: לאחר הדגמה לוגית מתוך כתבי הקודש של האמת והשלמות של כל אחד מהטבעים בישו, תאודורוס דן בהרחבה רבה יותר ב"אנושיותו הקדושה". בספר 14, הוא דן בנושא השילוש הקדוש וביחס הבריאה לאלוהי. קטעים נרחבים מחיבור זה נאספו ממקורות שונים. אף אחד מכתביו של תאודורוס ששרדו לא שופך אור כה חשוב על הכריסטולוגיה שלו.

יצירות שלא שרדו היטב כוללות: החיבור שלו "de Apollinario et eius Haeresi" ("על אפולינריוס וכפירתו") וחיבורים פולמוסיים אחרים נגד האפולינריזם; וחיבור פולמוסי נפרד נגד , שנטען שנועד להיות הגנה על בסיליוס מקיסריה. פוטיוס מזכיר כי תאודורוס כתב שלושה ספרים על "קסם פרסי" שבהם הוא לא רק תקף את הזורואסטריות, אלא גם בגד בהשקפותיו ה"נסטוריאניות" ותמך ברעיון של .

עבדישו בר בריכה כולל ברשימתו "שני כרכים על רוח הקודש", כנראה חיבור המכוון נגד המינות של ; ו"שני כרכים נגד הטוען שהחטא טבוע בטבע האדם". החיבורים האחרונים כוונו נגד הירונימוס, אם כי הם לא ייצגו במדויק את עמדותיו, מכיוון שתאודורוס לא היה בקיא אישית בכתביו, אלא הסתמך על מידע שסופק על ידי יוליאנוס מאקלנום. החיבור של יוליאנוס, "Ad Florum" ("אל פלורס"), שהיה פולמוס נגד אוגוסטינוס, ועבודותיו של תאודורוס נגד הירונימוס, השתמשו ברבים מאותם הטיעונים.

ולבסוף, לאונטיוס רומז שתאודורוס כתב חלק מליטורגיה; "לא הסתפק בניסוח אמונה חדשה, הוא ביקש להטיל על הכנסייה  חדשה". "קידוש תאודורוס ממופסואסטיה", ליטורגיה מזרח סורית המיוחסת ל"מאר תאודורוס הפרשן", עדיין משמשת את  במשך שליש מהשנה, מאדוונט ועד יום ראשון של הדקלים. חלקי ה"פרו-אנאפורה" ו"לאחר הקומוניון" מסופקים על ידי הליטורגיה הישנה יותר "של השליחים" (כך היא נקראת), כאשר רק האנאפורה ייחודית. עדויות פנימיות מאשרות את קביעתו של ד"ר ניל, הרואה בה יצירה אמיתית של תאודורוס.

עבודתו האבודה על ההתגשמות נתגלתה בשנת 1905 בתרגום סורי בהרי צפון עיראק במנזר נסטוריאני. כתב היד נרכש על ידי המלומד-ארכיבישוף  והונח בספרייתו הבישופית ב. עותק זה אבד עם חורבן הספרייה על ידי חיילים טורקים במהלך רצח העם האשורי בשנת 1915, מבלי שצולם או הועתק אי פעם, ולכן הוא אבוד כיום.

לקריאה נוספת





















קישורים חיצוניים

Theodore of Mopsuestia, Prologue to the Commentary on Acts at The Tertullian Project
Theodore of Mopsuestia, Commentary on the Nicene Creed at The Tertullian Project

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:תאולוגים ביזנטים
קטגוריה:הרמנויטיקה
קטגוריה:ילידי 350
קטגוריה:נפטרים ב-428