חירות ממחסור

חירות ממחסור (באנגלית: Freedom from Want, ידוע גם כ"תמונת חג ההודיה" או כ"אהיה בבית לחג המולד"), הוא ציור שמן של האמן האמריקאי נורמן רוקוול. הוא השלישי בסדרת ציוריו "ארבע חירויות היסוד". הסדרה נוצרה בהשראת נאום מצב האומה שנשא נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנת 1941, ונודע בשם "נאום ארבע החירויות".

הציור נוצר בנובמבר 1942 ופורסם בגיליון 6 במרץ 1943 של כתב העת "הסאטרדיי איבנינג פוסט". הדמויות המופיעות בו הן חברים ובני משפחה של רוקוול מהעיירה ארלינגטון שבמדינת ורמונט, שצולמו בנפרד ושולבו בציור כאילו היו חלק מאותה הסצנה. היצירה מציגה קבוצת אנשים שמתכנסת סביב שולחן לארוחת חג. מאחר שחלקים מהציור צוירו ביום חג ההודיה עצמו, הוא הפך לדימוי אייקוני של החג עבור אמריקאים, ושל התכנסויות משפחתיות בחגים בכלל. העיתון צירף לציור מאמר מאת הסופר קרלוס בולוסאן, במסגרת "סדרת ארבע החירויות". בעוד רבים בעולם סבלו מקשיים פוליטיים וחברתיים, המאמר של בולוסאן התמקד באלה שסבלו מקשיים כלכליים וחברתיים בתוך ארצות הברית, והביא לו הכרה ציבורית נרחבת.

הציור זכה לעיבודים רבים, פארודיות ושימושים שונים, בהם עטיפת הספר Norman Rockwell, Illustrator שיצא לאור בשנת 1946. אף על פי שהתמונה זכתה לפופולריות רבה בארצות הברית ונחשבת לאחת מיצירותיו הידועות ביותר של רוקוול, היא עוררה מורת רוח באירופה, שם האוכלוסייה סבלה ממצוקה קשה בעקבות המלחמה. מבחינה אמנותית, נחשב הציור לדוגמה מובהקת של שליטה בטכניקה של ציור גוני לבן על רקע לבן, ומהווה אחת היצירות הבולטות והחשובות של רוקוול.

 רקע 
"חירות ממחסור" היא השלישית בסדרת ארבעת ציורי השמן שכותרתה "ארבע החירויות" מאת האמן האמריקאי נורמן רוקוול. הסדרה נוצרה בהשראת נאום מצב האומה של נשיא ארצות הברית פרנקלין ד. רוזוולט, שנישא בפני הקונגרס ה-77 ב־6 בינואר 1941, ונודע כ"נאום ארבע החירויות". בתחילת שנות ה-40, רעיונות "ארבע החירויות" שהציג רוזוולט נראו לרבים מעורפלים ומופשטים, אך ממשלת ארצות הברית השתמשה בהם ככלי לקידום ערכים פטריוטיים ולחיזוק רוח הלחימה והתמיכה הציבורית במאמץ הלאומי בתקופת מלחמת העולם השנייה. נושא "ארבע החירויות" שולב בסופו של דבר באמנה האטלנטית, שנוסחה על ידי ארצות הברית והממלכה המאוחדת בשנת 1941, והפך מאוחר יותר לחלק ממגילת האומות המאוחדות. עקרונות אלה עיצבו את הבסיס הרעיוני להבטחת זכויות אדם וחירויות בסיסיות כחלק מהסדר הבינלאומי לאחר מלחמת העולם השנייה. סדרת הציורים "ארבע החירויות" מאת נורמן רוקוול פורסמה בכתב העת "הסאטרדיי איבנינג פוסט" במשך ארבעה שבועות רצופים בשנת 1943, כאשר כל ציור לווה במאמר מאת סופר ידוע. הסדרה כללה את "חירות הדיבור" (20 בפברואר), "חירות הפולחן" (27 בפברואר), "חירות ממחסור" (6 במרץ), ו"חירות מפחד" (13 במרץ). בהמשך, הופצה הסדרה כפוסטרים ונעשתה לכלי משמעותי במסע גיוס האמצעים של ממשלת ארצות הברית במסגרת קמפיין איגרת חוב למען המלחמה, שסייע במימון מאמץ הלחימה במלחמת העולם השנייה.

 תיאור היצירה 
הציור "חירות ממחסור" הוא ציור שמן על קנבס, בגודל 45.75 על 35.5 אינץ' (116.2 × 90.2 ס"מ). מוזיאון נורמן רוקוול מגדיר אותו כ"איור סיפור" שנוצר עבור כתב העת "הסאטרדיי איבנינג פוסט", כחלק מהסדרה "ארבע החירויות". אף שנועד להשתלב עם טקסט מלווה, הציור עומד גם בפני עצמו כיצירה חזותית עצמאית – הוא מצליח להעביר רעיון ורגש שלמים באמצעות אמצעים אמנותיים בלבד, ללא צורך במילים.

הציור מציג אם משפחה לבושה בסינר, המגישה תרנגול הודו צלוי לשולחן משפחתי שבו יושבים בני כמה דורות. בתיאור האידיאליסטי של רוקוול לערכי המשפחה, נראה האב ישוב בראש השולחן ומביט באהבה ובהערכה. השולחן, שהוא המרכיב המרכזי בציור, מכוסה במפת שולחן מקומטת, שמרמזת על שימוש חוזר ומציאות יומיומית – אך גם על חשיבות הרגע. לפי דבריה של לֵנִי בֶּנֶט מדובר באירוע מיוחד שמבטא את הרעיון של "לחלוק את מה שיש לנו עם אלה שאנו אוהבים". על השולחן ניצבים קערת פירות, סלרי, חמוצים ומה שנראה כרוטב חמוציות. בנוסף, מופיעה צלחת הגשה מכסף עם מכסה. לפי ריצ'רד הלפרן הצלחת נועדה באופן מסורתי להכיל תפוחי אדמה, אך בנט מתארת אותה כתבנית קדירה מכוסה. המזון המוצג בציור תופס מקום משני ביחס לאלמנטים אחרים, כמו בד המפה הלבן, הצלחות הלבנות וכוסות המים הצלולות, שמודגשים הרבה יותר. האנשים בציור עדיין לא אוכלים, והצלחות הריקות יחד עם החלל הריק במרכז השולחן יוצרים ניגוד חזותי ברור לדימויי השפע שמקיפים אותם. ניגוד זה מדגיש את הפער בין הציפייה לארוחה לבין הרעיון של שפע אידיאלי – מסר סמלי שמעבר לארוחה עצמה.

 תהליך היצירה 

באמצע חודש יוני, רשם נורמן רוקוול סקיצות בפחם לסדרת "ארבע החירויות" ופנה לקבל מימון מהמשרד למידעי מלחמה של ארצות הברית (OWI). אך נדחה על ידי פקיד שם, שאמר: "במלחמה הקודמת, אתם – המאיירים – עשיתם את הפוסטרים. במלחמה הזו, נשתמש באנשי אמנות גבוהה, אמנים אמיתיים." למרות זאת, עורך הסאטרדיי איבנינג פוסט, בן היבס, זיהה את הפוטנציאל שבסדרה ועודד את רוקוול להתחיל מיד בהפקתה. בתחילת הסתיו, מחברי המאמרים המלווים לסדרת "ארבע החירויות" כבר הגישו את טיוטותיהם. רוקוול הביע חשש שציורו "חירות ממחסור" אינו תואם את הטון או המסר של הטקסט שכתב קרלוס בולוסאן. באמצע נובמבר, כתב העורך בן היבס לרוקוול בתחינה שלא יוותר על עבודתו השלישית ולא יתחיל אותה מחדש. היבס ניסה להרגיע את דאגותיו הרעיוניות של רוקוול והסביר שהאיורים אינם חייבים לשקף בדיוק את תוכן המאמרים, אלא רק לעסוק באותו נושא כללי.

בנוסף, הפציר היבס ברוקוול להשלים את עבודתו במהירות, והזהיר כי המגזין עשוי להיאלץ בקרוב, בעקבות תקנות ממשלתיות, להגביל את השימוש בדפוס צבעוני. הוא הדגיש כי אם רוקוול לא ימהר, ייתכן שהציור יפורסם רק בגווני אפור – ולא דפוס ארבעה צבעים כמתוכנן.

בשנת 1942 החליט נורמן רוקוול להשתמש בשכניו כמודלים לסדרת "ארבע החירויות". הוא בחר באנשים מהקהילה המקומית בעיירה ארלינגטון שבמדינת ורמונט, צילם כל אחד מהם בנפרד, ושילב אותם בציוריו כמשפחה אחת – מהלך שחיזק את התחושה של אינטימיות, אותנטיות וערכי קהילה אמריקאית פשוטה. בציור "חירות ממחסור", השתמש רוקוול בסלון ביתו כזירת ההתרחשות, והסתייע בשכניו לא רק כמודלים, אלא גם כיועצים ומבקרים. הם תרמו את דעתם לאורך תהליך היצירה, חלקם אף סייעו באביזרים ובפרטי סצנה, ובכך הפכו לחלק בלתי נפרד מהשפה החזותית והחברתית של היצירה. עבור ציור "חירות ממחסור", צילם נורמן רוקוול את הטבחית שלו כשהיא מגישה את תרנגול ההודו ביום חג ההודיה בשנת 1942. התצלום שימש לו כהשראה ישירה לקומפוזיציה המרכזית של הציור, שבו הדמות מציגה את המנה החגיגית בפני בני המשפחה – סצנה שהפכה לסמל של שפע, חמימות משפחתית וערכים אמריקאיים מסורתיים. אשתו של נורמן רוקוול, מרי רוקוול, מופיעה בציור "חירות ממחסור", לצד טבחית המשפחה, גברת תדיוס ויטון. השתיים מגלמות את מרכז הסצנה, כאשר ויטון מגישה את תרנגול ההודו – רגע סמלי של נדיבות וחום משפחתי, המתמצת את רוח החג והמסר של שפע וביטחון תזונתי, כפי שרוקוול ביקש לבטא ביצירתו. את תרנגול ההודו היא מניחה לפני מר וויטון (שהוא האיש שעומד בקצה השולחן) את תרנגול ההודו שאכלה משפחת רוקוול באותו יום. תשעת המבוגרים ושני הילדים המתוארים צולמו בסטודיו של רוקוול וצוירו לאחר מכן לתוך הסצנה. הדוגמנים הם (עם כיוון השעון ממר וגברת ויטון) לסטר בראש, פלורנס לינדזי, אמו של רוקוול, ננסי, ג'ים מרטין, דן וולש, מרי רוקוול, צ'ארלס לינדזי, וילדי הויסינגטון, ביל ושירלי. ג'ים מרטין מופיע בכל ארבעת הציורים בסדרה. שירלי הויסינגטון, הילדה שבקצה השולחן, הייתה בת שש באותה תקופה.

לאחר פרסום סדרת הציורים "ארבע החירויות" בכתב העת הסאטרדיי איבנינג פוסט, ייצר המגזין סטים של רפרודוקציות שהוצעו לציבור – והתקבלו כ־25,000 הזמנות. באופן אירוני, המשרד למידעי מלחמה (OWI), שדחה את רוקוול רק חצי שנה קודם לכן, פנה אליו מחדש וביקש 2.5 מיליון עותקים של פוסטרים עם ציורי "ארבע החירויות" עבור מסע איגרת החוב של ארצות הברית בראשית 1943. הפוסטרים הפכו לכלי תעמולה מרכזי וסמל פופולרי שתמך במאמץ המלחמתי ובערכים האמריקאיים שרוזוולט ביקש לקדם.

נורמן רוקוול הוריש את הציור "חירות ממחסור" לארגון שהפך לימים למוזיאון נורמן רוקוול בעיר סטוקברידג',מסצ'וסטס. כיום, הציור הוא חלק מהאוסף הקבוע של המוזיאון. רוקוול התגורר בסטוקברידג' משנת 1953 ועד לפטירתו בשנת 1978, והעיירה שימשה לו מקור השראה מרכזי בשנותיו האחרונות.

 ביקורת 
טקסט=A black-and-white portrait photo of a young Norman Rockwell with his arms crossed in a light suit coat with a dark tie and white shirt|ממוזער| נורמן רוקוול בתחילת הקריירה שלו
"חירות ממחסור" נחשבת לאחת מיצירותיו הטובות ביותר של רוקוול. מבין ארבעת הציורים בסדרת "ארבע החירויות", הציור "חירות ממחסור" הוא זה שמופיע לעיתים הקרובות ביותר בספרי אמנות, מלוּוה בביקורת ופרשנות מעמיקה. אף שכל ציורי הסדרה נועדו לקדם פטריוטיות בתקופת מלחמה, "חירות ממחסור" הפך לסמל של אחדות משפחתית, שלווה ושפע, לדברי לינדה רוזנקראנץ. היא משווה את הציור ל"חג המולד בסגנון הולמרק" – אידיליה אמריקאית מצולמת היטב, שמציגה לא רק ארוחה חגיגית, אלא גם חזון של הרמוניה משפחתית ונחמה רגשית בעיצומם של זמנים קשים. הציור "חירות ממחסור" אינו מזוהה באופן בלעדי עם חג ההודיה, אף על פי שהוא מתאר ארוחת חג האופיינית לאותו מועד. לעיתים הוא מכונה גם בשם "אהיה בבית לחג המולד" (I'll Be Home for Christmas), שם המעניק לו הקשר רחב יותר של כמיהה לבית, למשפחה ולביטחון רגשי – ערכים אוניברסליים שנוגעים בזיכרון התרבותי של תקופות חג ואיחוד משפחתי, במיוחד בתקופת מלחמה.

יצירתו של נורמן רוקוול מסווגת לעיתים במסגרת זרמים וסגנונות אמנותיים כמו ריג'יונליזם וציור הסצנה האמריקאית (אזורנות). סגנונות אלה התאפיינו בתיאור חיי היומיום באמריקה הכפרית והעירונית של שנות ה-30 וה-40, תוך הדגשת ערכים מסורתיים וזהות לאומית. עבודותיו של רוקוול, ובפרט חירות ממחסור, מציגות לעיתים קרובות חזון אידיאלי ומרוכך של עברה החקלאי והכפרי של ארצות הברית, מתוך ניסיון לטעת תחושת יציבות, תקווה ואחידות בתקופות של שינוי ומשבר. עבודותיו של רוקוול סווגו תחת תנועות וסגנונות אמנות כמו אזורנות וציור סצנה אמריקאי. עבודתו של רוקוול מציגה לעיתים חזון אידיאלי של עברה הכפרי והחקלאי של אמריקה.  רוקוול סיכם את האידיאליזם שלו כך: "אני מצייר את החיים כפי שהייתי רוצה שיהיו."

למרות האופטימיות הכללית של רוקוול, הוא חש הסתייגות מכך שתיאר תרנגול הודו כה גדול, בזמן שחלקים רבים מאירופה היו "רעבים, כבושים [ו]עקורים" בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. רוקוול ציין כי ציור זה לא היה פופולרי באירופה: "האירופאים די התרעמו עליו כי זה לא היה חופש ממחסור, זה היה שפע יתר, השולחן היה כל כך עמוס באוכל." מחוץ לארצות הברית, שפע יתר זה היה התפיסה הרווחת. עם זאת, ריצ'רד הלפרן טוען שהציור אינו מציג רק עודף מזון, אלא גם עודף במשפחה, באווירה חברתית ובתחושת ביטחון, והוא סבור כי "עודף – ולא רק די – הוא התשובה האמיתית למחסור". הוא משווה את התזונה הרגשית שהציור מעניק לזו הפיזית של המזון המוצג בו, ומציין כי התמונה בולטת בהזמנתה החמה לצופה. עם זאת, בכך שרוקוול בחר להציג את השולחן רק עם צלחות ריקות, כלים לבנים ומפה לבנה, ייתכן שהוא ביקש לרמוז לשורשים הפוריטניים של חג ההודיה.

הציור חירות ממחסור עורר ביקורת באירופה, שם נתפס כהפגנה של שפע אמריקאי מנותק מהמציאות הקשה של מלחמה ומחסור. נורמן רוקוול עצמו הכיר בתחושת הניכור שהציור עלול לעורר בקרב צופים מחוץ לארצות הברית. התמונה, המציגה אידיליה משפחתית סביב שולחן חג עשיר, זוהתה כסמל לחזון תרבותי אמריקאי אך גם כביטוי לאי־רגישות חברתית. עם זאת, המבקרים ציינו את ערכו האמנותי של הציור, בין היתר בזכות הקומפוזיציה המאוזנת, השימוש המורכב באור, ויכולתו ליצור תחושת השתתפות רגשית מצד הצופה.

לפי מבקר האמנות רוברט יוז, הציור מייצג את הנושאים של המשכיות משפחתית, מוסריות, חמימות ביתית ושפע שאינו ראוותני – הכל בטון פוריטני. הבחירה הצנועה במים כמשקה היחיד, לדבריו, מחזקת את הרוח הזו של פשטות ואיפוק ערכי. ההיסטוריונית ליזבת כהן  טוענת כי בכך שרוקוול בחר להציג את חירות ממחסור כחגיגה בתוך בית משפחתי פרטי – ולא כעובד במפעל או כממשלה המגנה על רעבים וחסרי בית – הוא רומז שיישום החירות הזו אינו תלוי בראש ובראשונה באחריות שלטונית, אלא נובע מהשתתפות פעילה בכלכלה הצרכנית ההמונית.

אחד האלמנטים הבולטים והמאתגרים מבחינה אמנותית בתמונה הוא השימוש של רוקוול בלבן על גבי לבן: צלחות לבנות מונחות על מפה לבנה. מבקרת האמנות דבורה סולומון מתארת את הציור כ"אחד הניסיונות השאפתניים ביותר לשילוב של לבן על לבן מאז "סימפוניה בלבן, מס׳ 1: הנערה הלבנה" של הצייר ג'יימס אבוט מקניל ויסלר. סולומון ממשיכה לתאר את היצירה כ"רמה חדשה של ריאליזם תיאורי". עם זאת, לדבריה, הציור אינו מרגיש צפוף או מעיק; הוא פתוח ואוורירי במרכזו, וקטעים נרחבים של צבע לבן ממסגרים באופן אלגנטי את פני הדמויות.

ג'ים מרטין, הממוקם בפינה הימנית התחתונה, מחזיר מבט ביישני ואולי שובב אל הצופה. הוא מיקרוקוסמוס של כל הסצנה שבה נראה שאף אחד לא מודה בסגנון המסורתי של ארוחת חג ההודיה. סולומון רואה בציור שבירה של המסורת בהשוואה לתיאורים קודמים של חג ההודיה, שבהם המשתתפים נהגו להרכין ראש או להרים ידיים בתנוחות תפילה מסורתיות. לדבריה, רוקוול מציג כאן גישה שונה, שבה המסורת האמריקאית זוכה להתייחסות שהיא גם מקודשת וגם יומיומית, תוך שילוב בין רצינות סמלית לבין טבעיות וקלילות. ההוגה התאולוגי דייוויד בראון רואה את הכרת התודה כמרומזת בציור. לדבריו, אף שאין בו סממנים דתיים מפורשים, התחושה של הערכה על השפע והמשפחתיות ניכרת דרך שפת הגוף, ההבעות וההרמוניה הכללית של הסצנה. בעוד שקנת' בנדינר כותב שרוקוול היה מודע לסעודה האחרונה וכי הפרספקטיבה של הציור מהדהדת את עיבודו על ידי טינטורטו.

 מאמרו של בולוסאן 
הציור "חירות ממחסור" פורסם יחד עם מאמר הנושא את אותו שם מאת קרלוס בולוסאן בסאטרדיי איבנינג פוסט, כחלק מסדרת ארבע החירויות. מאמרו של בולוסאן ביטא את קולם של הסובלים מקשיים כלכליים-חברתיים בתוך ארצות הברית, ולא את אלו הנתונים לקשיים פוליטיים וחברתיים מעבר לים. פרסום זה הקנה לו הכרה רחבה והביא לפריצת דרכו הציבורית. לקראת יום הולדתו השלושים, המהגר הפיליפיני ומארגן העבודה בולוסאן חווה חיים שלא עלו בקנה אחד עם הנושא שתיאר רוקוול בגרסתו ל"חירות מממחסור". הוא לא היה ידוע כסופר, אך התקיים כמהגר עבודה שעבד בעבודות לסירוגין. עורכי "הסאטרדיי איבנינג פוסט" איתרו את קרלוס בולוסאן, מהגר שחי בעוני, כדי לבקש ממנו לכתוב מאמר שיתלווה לציור במסגרת סדרת ארבע החירויות. בולוסאן עלה לגדולה במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר חבר העמים הפיליפיני, שטח של ארצות הברית, נכבש על ידי יפן. בעיני אמריקאים רבים, מאמרו של בולוסאן סימן את הופעתו הציבורית הראשונה, ומאז הפך שמו למוכר ומוערך ברמה הלאומית. המאמר אבד במערכת "הסאטרדיי איבנינג פוסט", ובולוסאן, שלא שמר עותק פחם (העתק מקורי), נאלץ לאתר את הטיוטה היחידה שנותרה- בבר בעיר טאקומה.

חירות ממחסור הייתה בעבר פחות משולבת בתפיסות הליברליות הקלאסיות של העולם המערבי לעומת שלוש החירויות האחרות – חירות הדיבור, חירות מפחד וחירות הפולחן. חירות זו הוסיפה מימד של חירות כלכלית כאידיאל חברתי, ובכך הרחיבה את ההגדרה המקובלת של זכויות האדם מעבר למישור האזרחי והפוליטי. במאמרו, בולוסאן מתייחס לחירויות שליליות כחירויות חיוביות, כשהוא מציע שעל האמריקאים לקבל "הזדמנות שווה לשרת את עצמם ואת זולתם בהתאם לצורכיהם וליכולותיהם" – הד לחזון של קרל מרקס: "מכל אחד לפי יכולתו, לכל אחד לפי צרכיו". בפסקה האחרונה של החיבור, הביטוי "אמריקה שאנו מקווים לראות אינה רק עולם פיזי אלא גם עולם רוחני ואינטלקטואלי" מתאר אמריקה שוויונית. קולו של בולוסאן הושווה לעיתים לזה של ג'ון סטיינבק, ביצירות כמו ענבי זעם, בשל גישתו החברתית, החמלה כלפי המעמדות החלשים, והביקורת על אי־השוויון הכלכלי באמריקה. המאמר של בולוסאן נתן קול לאלה שנאבקו לשרוד בתוך הדמוקרטיה הקפיטליסטית, ונחשב ל"מצמרר ונוקב" על רקע סעודת השפע שצייר רוקוול. הוא טען שבעוד שלאזרחים יש חובות כלפי המדינה, גם למדינה קיימת חובה לספק רמת קיום בסיסית לאזרחיה. בשונה מרוזוולט, בולוסאן טען כי הניו דיל לא העניק בפועל את חירות ממחסור, שכן הוא לא הבטיח לאמריקאים את צורכי הקיום הבסיסיים.

השוואות ליצירות אחרות

היצירה "חירות ממחסור" של נורמן רוקוול עוררה בקרב חוקרי אמנות השוואות ליצירות מופת קלאסיות, בעיקר כאלה המציגות סצנות של סעודה קבוצתית. במאמר מאת ג. מ סרט, שפורסם בשנת 1948 נבחנת הקומפוזיציה של רוקוול ביחס ליצירות דתיות והיסטוריות, תוך הדגשת האופן שבו הוא שואב אלמנטים צורניים מקודמיו אך מטעין אותם בתוכן תרבותי-אמריקאי בן זמנו.

בראש ובראשונה, נערכת הקבלה בין "חירות ממחסור" לבין "הסעודה האחרונה" של לאונרדו דה וינצ'י. שתי היצירות מתארות קבוצת דמויות המסובה סביב שולחן בתצורה חזיתית, תוך שמירה על סימטריה והיררכיה חזותית. עם זאת, בעוד שהציור של דה וינצ'י טעון במשמעות דתית דרמטית, רוקוול מציג סצנה חילונית של חיי יומיום – כזו המדגישה שפע, משפחתיות ויציבות חברתית.
השוואה נוספת נעשית לארוחת ערב באמאוס של קראווג'ו, בהקשר של הסעודה כטקס של גילוי וקרבה. קראווג'ו עושה שימוש באור דרמטי ובמתח רגשי, ואילו רוקוול בוחר להציג סצנה מוארת, רגועה ובלתי מתוחה, כחלק מאידיאליזציה של הערכים האמריקאיים.

מבחינה טכנית, נעשית גם השוואה ליצירותיו של ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, במיוחד ביחס לטיפול המורכב בצבע לבן. בדומה לויסלר, רוקוול מתמודד עם אתגר של "לבן על לבן" – המפה, הצלחות והכלים – מבלי לאבד עומק, נפח או ניגודיות ויזואלית.

היצירה "אמריקן גותיק" מאת גרנט ווד משמשת כהשוואה רעיונית ליצירתו של רוקוול. שתיהן עוסקות בייצוג אידיאלי של ערכים כפריים אמריקאיים, אך בעוד שווד מציג את דמויותיו בגישה רצינית, נוקשה ולעיתים נזירית, רוקוול בוחר להדגיש חמימות, הרמוניה ואווירה משפחתית רגועה. כך ניכרת ביצירתו של רוקוול תפיסה אופטימית ורכה יותר של חיי היומיום בארצות הברית.

באמצעות השוואות אלה, מתברר כי "חירות ממחסור" שואב השראה מן המסורת הציורית המערבית, אך ממיר את הקונבנציות הישנות ליצירה חילונית, עכשווית ולאומית, המשקפת את רוח התקופה ואת הערכים המרכזיים של התרבות האמריקאית במאה ה־20.

“חירות ממחסור” כחלק מהסדרה משולב בקאנון החזותי האמריקאי יחד עם "וושינגטון חוצה את הדלאוור" (1851) של עמנואל לויצה ו"אמריקן גותיק" (1930) של גרנט ווד. לויצה מתעד את מעברו האמיץ של ג'ורג' וושינגטון על פני נהר הדלוור כרגע מכונן של נחישות ומשאלת עצמאות, בעוד ווד מציג זוג כפרי קפדני המעיד על עמידות ושימור ערכי הכפר בשפל הכלכלי הגדול. רוקוול, בעזרת סצנת חג ההודייה שופעת, מזמין אותנו לראות בחירות כלכלית לא רק כזכויות מופשטות אלא כהבטחה לעושר ושותפות משפחתית יומיומית. כך מתגבשת תמונת נרטיב לאומי שחולש מהקרב ההיסטורי ועד לחמימות הבית ומנגיש את עקרון החירות גם במלחמה וגם בשגרה.

בתרבות הפופולרית
אמנות חזותית
 הציור שימש ככריכת הספר משנת 1946 "איורים מאת נורמן רוקוול", שנכתב בשיא הקריירה של רוקוול, כאשר נחשב למאייר הפופולרי ביותר באמריקה. המעמד האיקוני של התמונה הוביל עם השנים לפרודיות וסאטירות רבות.
 מגזין "MAD" (מאי 1958) הציג סאטירה מגזין בשם "The Saturday Evening Pest", שהציגה פרודיה על "חירות הרצון" על השער. בפרודיה, נסיבות המשפחה רחוקות מלהיות אידיאליות.
 הצייר הניו יורקי פרנק מור יצר מחדש את ציורו של רוקוול. ביצירתו של רוקוול דמויות האמריקאים לבנים לחלוטין, אך אצל מור המשפחה מגוונת מבחינה אתנית, בציור "חירות לחלוק" (1994). בנוסף ביצירה של מור מגש עליו מונח תרנגול ההודו גדוש באספקת שירותי בריאות.
 מבין השחזורים הידועים יותר ניתן למנות גרסה שבה מיקי ומיני מאוס מארחים את משפחתם המצוירת לארוחה חגיגית עם תרנגול הודו. גם קריקטורות פוליטיות רבות השתמשו בתמונה זו כהשראה או כהקבלה סאטירית.
 הציור שוחזר בפרק "Tableau Vivant" של סדרת הטלוויזיה הקומית "משפחה מודרנית" ב-16 במאי 2012.
 חיקוי נוסף של היצירה הוא עטיפת אלבום חג המולד של טוני בנט משנת 2008 " A Swingin' Christmas" (בהשתתפות הלהקה של קאונט בייסי). הפרודיה כוללת את כל 13 חברי להקתו של קאונט בייסי.
 גם עטיפת גיליון 54 של "DC Comics JSA" הייתה מחווה לתמונה זו עם גיבורי-על שונים כמו סופרמן, פאוור גירל ווונדר וומן.
 פוסטר פרסומי לסרט "דדפול 2", משנת 2018 החליף את דמויות הציור בדמויות מהסרט.

 סרטים 
 צילום מסך בסוף סרט האנימציה של דיסני משנת 2002 "לילו וסטיץ'", מציג את דמויות הסרט יושבות ליד שולחן חג ההודיה, תוך הדהוד הציור.
 בסרט "הזדמנות שנייה" משנת 2009, כאשר משפחת טואי מתכנסת לשולחן חג ההודיה, הסצנה מוצגת כהעתק של הציור המפורסם, ומשחזרת את הרכב הדמויות והאווירה כפי שהופיעו ביצירתו של נורמן רוקוול.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורים משנות ה-1940
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:בעלי חיים באמנות
קטגוריה:נורמן רוקוול
קטגוריה:ציור אמריקאי
קטגוריה:ציור ריאליסטי
קטגוריה:ילדים בציור
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:נשים בציור