פיליפ יאקוב שפנר

פִילִיפּ יַאקוֹבּ שְׁפֶּנֶר (בגרמנית: Philipp Jakob Spener; ) היה תאולוג לותרני גרמני אשר ייסד למעשה את מה שנודע כפייטיזם. מאוחר יותר הוא כונה "אבי הפייטיזם". סופר פורה, שתי יצירותיו העיקריות, "Pia desideria" (1675) ו-"Allgemeine Gottesgelehrtheit" (1680), פורסמו בעת ששימש ככומר הראשי בכנסייה הלותרנית בפרנקפורט.

בשנת 1691, הוא הוזמן לברלין על ידי חצר מרקיזות ברנדנבורג. בברלין, שפנר היה חלוק על ה הדומיננטית, כפי שהיה כל חייו. שפנר השפיע על הקמתה של אוניברסיטת האלה. בתגובה לעמדותיו, הפקולטה התאולוגית של ויטנברג האשימה אותו רשמית ב-264 טעויות.

קורות חיים
שמאל|ממוזער|250px|לוחית זיכרון בניקולאיקירכפלאץ בברלין
שמאל|ממוזער|250px|Pia Desideria
שפנר נולד ב-23 בינואר 1635 ב, רוזנות אלזס עילית, כיום חלק מצרפת, ובתקופתו של שפנר חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.

לאחר תקופה קצרה בגימנסיה של קולמר, הוא החל ללמוד באוניברסיטת שטרסבורג ב-1651. שם הקדיש את עצמו ללימודי פילולוגיה, היסטוריה ופילוסופיה, וקיבל את תואר המאסטר שלו ב-1653, עם עבודת  נגד הפילוסופיה של תומאס הובס. לאחר מכן שימש כמורה פרטי לנסיכים כריסטיאן וקארל מנסיכות הבוחר מפפאלץ, והרצה באוניברסיטה על פילולוגיה והיסטוריה. בין 1659 ל-1662, ביקר באוניברסיטאות בזל, טיבינגן וז'נבה, והחל ללמוד הרלדיקה, תחום שבו עסק כל חייו. בז'נבה במיוחד, השקפותיו ונטיותיו הדתיות פנו לכיוון המיסטיקה.

שפנר שב לשטרסבורג ב-1663, שם מונה למטיף ללא תפקיד ככומר קהילתי, אך עם הזכות לקיים הרצאות. שלוש שנים לאחר מכן, הוזמן לכהן ככומר הראשי בכנסייה הלותרנית בפרנקפורט. כאן פרסם את שתי יצירותיו העיקריות, "Pia desideria" (בלטינית: "רצונות אדוקים", 1675) ו-"Allgemeine Gottesgelehrtheit" (בגרמנית: "תורת אלוהים כללית", 1680), והחל בצורה זו של מנהיג רוחני שהובילה לתנועה שנקראה פייטיזם.

ב-1686, הוא נענה להזמנה לתפקיד הכומר הראשי הראשון בחצר המלוכה בדרזדן. הנסיך הבוחר יוהאן גאורג השלישי, שעל פי בקשתו האישית הוצע לו התפקיד, נפגע עד מהרה כאשר שפנר גינה את המוסר של חצר המלוכה של יוהאן גאורג. שפנר סירב להתפטר מתפקידו, וממשלת סקסוניה היססה לפטרו. ב-1691, נציג סקסוניה בברלין שכנע את חצר מרקיזות ברנדנבורג להציע לו את ראשות כנסיית ניקולאי הקדוש בברלין, יחד עם התואר יועץ ה של המארק (Konsistorialrat).

בברלין, שפנר זכה לכבוד רב, אף שנטיות החצר ופקידי הממשל נטו יותר לרציונליזם מאשר לפייטיזם. אוניברסיטת האלה הוקמה בהשפעתו בשנת 1694. כל חייו היה שפנר נתון להתקפות ולגידופים מצד ה. עם הזמן, מתנגדיו התרבו, והביקורת העוינת כלפי התנועה שייסד הלכה והתגברה. בשנת 1695, הפקולטה התאולוגית של ויטנברג האשימה אותו רשמית ב-264 טעויות. רק מותו שחרר אותו מהעימותים העזים הללו. יצירתו החשובה האחרונה הייתה "Theologische Bedenken" ("הרהורים תאולוגיים") (1700–1702), שלה נוסף לאחר מותו "Letzte theologische Bedenken" ("הרהורים תאולוגיים אחרונים"), יחד עם ביוגרפיה של שפנר מאת  (1711). שפנר נפטר בברלין, ב-5 בפברואר 1705, בגיל 70.

תאולוגיה
בהשפעתם העצומה של יוהאן ארנדט, ,  ו, כתביו של שפנר עצמו מציגים דגש על טרנספורמציה אישית באמצעות לידה רוחנית מחדש והתחדשות. ההתמקדות הזו במסירות ודבקות דתית אישית היא זו שמציבה אותו בתחום הפייטיזם. שפנר רצה לחזק ולחדש את הכנסייה באמצעות פיתוח חברי קהילה בעלי ידע רב יותר ומסורים יותר.

בספרו "Pia Desideria" (רצונות אדוקים), הוא הציג שש הצעות ליישום רפורמה זו:
 הכרת עמוקה יותר של כתבי הקודש: להקנות למאמינים היכרות מעמיקה יותר עם כתבי הקודש באמצעות קריאה אישית וקבוצות לימוד, בנוסף להטפה.
 הגברת מעורבות הדיוטות: להגדיל את מעורבותם של העמאים בכל תפקודי הכנסייה.
 יישום מעשי של האמונה: להדגיש שמאמינים יישמו בפועל את אמונתם וידיעתם על אלוהים.
 גישה אוהבת מתוך ענווה לוויכוחים דתיים: לגשת לדיונים דתיים בענווה ובאהבה, תוך הימנעות ממחלוקת ככל האפשר.
 הבטחת השכלה ואדיקות של כמרים: לוודא שכמרים יהיו הן בעלי השכלה טובה והן אדוקים.
 מיקוד הדרשה בפיתוח אמונה: למקד את ההטפה בפיתוח אמונה אצל מאמינים רגילים.
כפי שמצביעות הצעות אלה, שפנר ראה שינוי חיובי בכנסייה כתלוי בעיקר במעורבותם האדוקה של מאמינים בודדים.

אף ששפנר כונה "אבי הפייטיזם", אלברכט ריטשל (בעמוד 163 בכרך השני של ספרו " Geschichte des Pietismus" "ההיסטוריה של הפייטיזם") טוען כי "הוא עצמו לא היה פייטיסט", שכן לא צידד בפרקטיקות הקווייטיסטיות, ה והבדלניות למחצה של הפייטיזם, אף שהן היו כרוכות במידה זו או אחרת בעמדות שאימץ, או בפרקטיקות שאותן עודד או העלים עין מהן. שתי הנקודות היחידות שבהן חרג מהאמונה הלותרנית האורתודוקסית של ימיו היו:
 הדרישה ל כתנאי בל יעבור (sine qua non) לתאולוג אמיתי.
 הציפייה להמרת דתם של היהודים ולנפילת האפיפיורות כהקדמה לניצחון הכנסייה.
שפנר לא עמד, כמו הפייטיסטים המאוחרים יותר, על נחיצותו של משבר המרה מודע, וגם לא עודד נתק מוחלט בין חיי הנוצרי לבין החיים החילוניים. שפנר נחשב לעיתים לאחד מהסנדקים של הרוזן ניקולאוס פון צינצנדורף, מנהיג  בהרנהוט שבסקסוניה. אף שצינצנדורף פגש את שפנר כילד בבית סבתו בהנרסדורף, שפנר לא היה סנדקו.

שפנר היה כותב פורה. רשימת יצירותיו שפורסמו כוללת 7 כרכים בפורמט פוליו, 63 בפורמט קווארטו, 7 בפורמט אוקטבו, ו-46 בפורמט דואודצימו. מהדורה של כתביו העיקריים פורסמה על ידי פ. גרונברג בשנת 1889. הוצאת TVG Brunnen Verlag מגיסן, גרמניה, החלה להוציא לאור מהדורה חדשה של כתבי שפנר בשנת 1996.

לקריאה נוספת
 Johannes Wallmann: Philipp Jakob Spener und die Anfänge des Pietismus, Tübingen 1970 (2. Aufl. 1986).
 Reinhard Breymayer, « Der Vater des deutschen Pietismus und seine Bücher. Zur Privatbibliothek Philipp Jakob Speners », in: Bibliothecae selectae da Cusano a Leopardi, a cura di Eugenio Canone, Firenze, Leo S. Olschki Editore, 1993, p. 299–331 (Lessico Intellettuale Europeo, 58).
 Werner Raupp: Art. Spener, Philipp Jacob (1635–1705), in: Heiner F. Klemme / Manfred Kuehn (General Editors), The Dictionary of Eighteenth-Century German Philosophers, Vol. 3, London/New York 2010, p. 1106–1110.

קישורים חיצוניים


 Literature by and about Philipp Jacob Spener in the catalogue of the German National Library
Works by and about Philipp Jacob Spener in the German Digital Library
Philipp Jacob Spener in the Internet Archive

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:אנשי דת גרמנים לותרנים
קטגוריה:תאולוגים גרמנים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת שטרסבורג
קטגוריה:ילידי 1635
קטגוריה:נפטרים ב-1705