שוק העבדים (הוראס ורנה)

שוק העבדים (בצרפתית: Marchand d’esclaves) הוא ציור שמן שצייר האמן הצרפתי הוראס ורנה בשנת 1836. היצירה מתארת סצנה מדומיינת של שוק עבדים בצפון אפריקה, ומשקפת את נקודת המבט האוריינטליסטית שהייתה נפוצה באירופה במאה ה־19. הציור נוצר בהזמנה פרטית, הפך לנפוץ באמצעות הדפסים, וזכה לפרשנות רחבה בתחום הביקורת התרבותית והאמנותית.

 רקע 
בשנת 1833 ביקר ורנה לראשונה באלג'יריה, זמן קצר לאחר שהאזור החל להיכבש בידי צרפת. הביקור עורר בו התלהבות מתרבות המקום ומהאופן שבו המסורות נשמרו, ובכתביו הביע את רושמו העמוק. עם זאת, ציוריו, ובראשם שוק העבדים, לא שאפו להציג מציאות מדויקת, אלא שיקפו תפיסה אירופית רומנטית של "המזרח" - כמרחב חושני, מסוכן ואקזוטי.

 תיאור היצירה 
במרכז הציור נראית אישה עירומה, העומדת למכירה בשוק עבדים. היא ניצבת זקופה, גופה מואר באור רך, ומבטה פונה הרחק מהצופה. לצידה, מימין, עומדת אישה כהת עור, שקועקעה בזרועה השמאלית. סוחר עטוי כפתן בהיר בוחן את האישה השנייה במבט ביקורתי, ומתעלם מהאישה העירומה.

הציור מדגיש את הניגוד בין שתי הדמויות הנשיות: גוון עור שונה, תנוחת גוף שונה, והיחס שהן מקבלות מצד הדמויות הגבריות. בכך, היצירה משקפת את הדיון הרווח במאה ה־19 על שונות גזעית ואידיאלי יופי, כפי שנקלטו בעיני הצופה האירופי.

 דמות הדוגמנית 
על פי סברות מקובלות, הדמות העירומה שצוירה במרכז שימשה השראה מהאישה אולימפ פליסייה (Olympe Pélissier), אהובתו של ורנה באותה תקופה ודוגמנית מוערכת בקרב אמנים צרפתים. פליסייה תאמה את אידיאל היופי האירופי בן הזמן, ולימים נישאה למלחין ג'ואקינו רוסיני.
ורנה בחר להציג את הדמות באופן שמאזכר את דמות ה"האודליסק הגדולה", שפחת ההרמון שצייר ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר בציורו המפורסם משנת 1814. גם כאן מדובר בדמות נשית מזרחית מומצאת, המייצגת מיניות נשלטת, נוכחות אסתטית פסיבית ועונג חזותי לגבר המערבי.

 דמות הסוחר והמבנה האיקונוגרפי 
דמותו של הסוחר הערבי מתוארת בצורה שלווה, מדודה וזקופה. הוא לובש בגדים בהירים ויוצר ניגוד חזותי חד לדמויות הנשיות. הצגתו האצילית משתלבת בדימוי של "הפרא האציל" - מושג אירופי בן התקופה, שבו האדם הלא־אירופי מתואר כטבעי, מוסרי וסטואי, אך גם כרחוק מהתרבות והקדמה.

 הקשר תרבותי 
שוק העבדים מגלם את יסודות האוריינטליזם באמנות - ז'אנר שביקש להציג את המזרח מתוך עיניים מערביות, כמרחב של תשוקה, יופי ואיום. ורנה לא תיעד את שוקי העבדים באופן אותנטי, אלא בנה דימוי חזותי המשלב קלישאות, אידיאלים חזותיים, ותפיסות קולוניאליות רווחות.

הצבת הדמויות השונות זו לצד זו ממחישה את העיסוק באסתטיקה של צבע עור, גוף ומגדר, וכן את תפיסת השליטה והנחיתות התרבותית שיוחסה ל"אחר" הלא־אירופי.

 היסטוריה של היצירה 
הציור הוזמן על ידי ז'אן פייר מארי ז'אזה בשנת 1836, ונמכר בשנת 1837 לסוחר האמנות לואי פרידריך זאקסה. מאוחר יותר נרכש על ידי הבנקאי יואכים היינריך וגנר ונכנס לאוסף האמנותי שלו בברלין. בשל רפרודוקציות רבות שפורסמו ברחבי אירופה, הפכה היצירה לאחת התמונות הידועות ביותר המתארות את נושא שוק העבדים באמנות המאה ה־19.

 פרשנות וביקורת 
החל מסוף המאה ה־20 נבחנת היצירה במסגרת ביקורת פוסט־קולוניאלית, גזעית ומגדרית. פרשנים מצביעים על הדרך שבה ורנה בונה היררכיה חזותית בין הנשים, משתמש בדימויים של שליטה מינית וגזעית, ומעניק לגבר הערבי מקום של כוח, אך גם של זרות אצילית. למרות יופייה הקומפוזיציוני והעניין ההיסטורי שבה, היצירה מוצגת כיום בהקשרים של שיח ביקורתי על מבט מערבי, מיניות נשלטת, והאופן שבו אמנות שיקפה ולא אחת גם הצדיקה מבני כוח לא שוויוניים.

 הערות שוליים 

קטגוריה:עבדות באמנות
קטגוריה:הוראס ורנה: ציורים
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:נשים בציור
קטגוריה:ציורי ז'אנר
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:ציורים בגלריה הלאומית הישנה