תאוריית הקבלה-דחייה הבין-אישית

תאוריית הקבלה-דחייה הבין-אישית (IPAR Theory) מציעה שהתנהגות של קבלה או דחייה, בעיקר מצד דמויות משמעותיות (כמו הורים, בני זוג, חברים וכדומה), משפיעה באופן משמעותי על התפתחות, רווחה נפשית והתנהגות של אדם לאורך חייו. התיאוריה מסבירה כיצד חוויות של קבלה או דחייה, במיוחד בילדות, מעצבות את תפיסת העצמי, את היכולת ליצור קשרים בין-אישיים ואת דפוסי ההתנהגות של האדם.

התיאוריה הועלתה על ידי הפסיכואנליטיקאי רונלד פ. רוהנר'  מאוניברסיטת קונטיקט. והיא מנסה לתאר, לחזות ולהסביר את ההשלכות וההקשרים העיקריים של קבלה ודחייה בין-אישיות בסוגים שונים של מערכות יחסים ברחבי העולם. היא נודעה בעבר בשם "תאוריית הקבלה-דחייה ההורית" (PAR Theory). יותר משישה עשורים בוצעו מחקרים בנושא תאוריית PAR, ובשנת 2014 שונה השם לתאוריית IPAR, מכיוון שההנחות המרכזיות של התיאוריה כוללות את כל מערכות היחסים החשובות במהלך החיים, ולא רק היחסים עם ההורים.

 תיאוריות משנה 
תאוריית IPAR כוללת שלוש תיאוריות משניות הקשורות זו לזו. יחד הן עוסקות בסיבות, בהשפעות ובהקשרים ההתפתחותיים

של קבלה ודחייה בין-אישיות, כמו גם ביישום הגלובלי של התיאוריה. שלוש תיאוריות המשנה הן תאוריית המשנה על האישיות, תאוריית המשנה על התמודדות ותאוריית משנה ומודל של מערכות חברתיות-תרבותיות.

 תאוריית המשנה על האישיות 
תאוריית המשנה על האישיות עוסקת בעיקר בתוצאות הפאן-תרבותיות של קבלה ודחייה בין-אישיות. אישיות מוגדרת כ"מערכת יציבה פחות או יותר של נטיות תגובה (כלומר, נטיות רגשיות, קוגניטיביות, תפיסתיות ומוטיבציוניות) ודרכי תגובה בפועל (כלומר, התנהגויות נצפות) במצבי חיים או בהקשרים שונים". עיקרון מרכזי אחד של התיאוריה קובע כי לכל בני האדם, ללא קשר לגזע, מגדר, תרבות או מוצא אתני, יש צורך ביולוגי בקבלה ובתגובות חיוביות מצד האנשים החשובים בחייהם. אלה מכונים "אחרים משמעותיים" (דמויות התקשרות), כלומר אנשים שחולקים קשר רגשי מתמשך עם ילד או מבוגר החשובים להם באופן ייחודי, לרוב הורים או בני זוג רומנטיים.

אופי התגובות החיוביות והתנהגויות הקבלה מצד "אחרים משמעותיים" עשוי להשתנות אצל הפרט בהתאם לתרבות, מין וגיל. כאשר ילדים או מבוגרים אינם מקבלים את הקבלה או התגובה החיובית שהם זקוקים להן, הם נוטים לתפוס זאת כצורה של דחייה בין-אישית ולהגיב בשילוב של 10 נטיות הנראות כנטיות כלל-תרבותיות. אלה כוללות: חרדה, חוסר ביטחון, עוינות/תוקפנות, תלות או עצמאות הגנתית, הערכה עצמית שלילית, התאמה עצמית שלילית, חוסר תגובה רגשית, חוסר יציבות רגשית, השקפת עולם שלילית ועיוותים קוגניטיביים.

"תלות", או "הרצון או הכמיהה הפנימית, המורגשת פסיכולוגית, לתמיכה, טיפול, נוחות, תשומת לב, טיפוח והתנהגויות דומות רגשיות (בניגוד לתמיכה אינסטרומנטלית או מוכוונת משימות) מצד 'אחרים משמעותיים'" היא תגובה נפוצה בקרב אנשים המחפשים קבלה בעקבות חוויה של דחייה. אנשים נמצאים על רצף תלות בין "עצמאי" ל"תלותי". המקום שבו אדם נמצא על הרצף תלוי בעיקר בשאלה אם הוא תופס את עצמו כמקובל או דחוי על ידי "אחרים משמעותיים". ילדים ומבוגרים התופסים את עצמם כמי שנהנו מספיק מקבלה נוטים להציג "תלות רגילה", בעוד שילדים ואחרים שאינם מקבלים מספיק קבלה או מתמודדים עם דחייה מפתחים לעיתים קרובות "עצמאות הגנתית". דחייה הורית או דחייה מצד אחרים משמעותיים אחרים עלולות לגרום לפגיעה בדימוי העצמי, השקפת עולם שלילית וחוסר יציבות רגשית. על מנת להתמודד עם רגשות ותוצאות שליליים אלה, אנשים המרגישים דחויים עשויים לפתח עצמאות הגנתית, שבה אדם אינו מחפש תמיכה רגשית והתקשרות לאחרים או נמנע מהן באופן פעיל, אף על פי שהוא עדיין משתוקק לקבלה. שליטה היא משתנה נוסף המשפיע על המקום שבו אדם נמצא על עקומת התלות. ילדים בעלי "תלות לא בשלה" זוכים לקבלה רבה אך גם חווים שליטה הורית פולשנית. סגנון הורות זה נקרא "הורות חונקת" וילדים שחווים אותו מתקשים לעיתים קרובות לפתח מיומנויות חברתיות, רגשיות והתנהגותיות המתאימות לגילם.

 תאוריית המשנה על התמודדות 
תאוריית המשנה על התמודדות מבקשת להבין מדוע ילדים ומבוגרים מסוימים אינם סובלים, ככל הנראה, מאותן השפעות שליליות של דחייה שאנשים דחויים אחרים מתמודדים איתן. התיאוריה מתמקדת ב"מתמודדים רגשית", שהם בעלי בריאות נפשית ורגשית טובה למדי לנוכח מצוקה, בניגוד ל"מתמודדים אינסטרומנטליים", שעשויים להצליח מבחינה מקצועית או אקדמית, אך עדיין לסבול מבעיות נפשיות ורגשיות. התכונות של אדם המתמודד היטב רגשית עדיין אינן ברורות, אך תאוריית המשנה על ההתמודדות משתמשת במודל התנהגותי רב-משתנים כדי לטעון, שהתמודדות של הפרט היא פונקציה של אינטראקציות בין העצמי (ייצוגים מנטליים, מאפיינים ביולוגיים ואישיותיים של הפרט), הזולת (מאפיינים של האחר המשמעותי הדוחה, יחד עם צורת, תדירות וחומרת הדחייה), וההקשר ("אחרים משמעותיים" אחרים, מאפיינים חברתיים-מצביים של הסביבה הרחבה יותר). תכונות שנראות קשורות להתמודדות רגשית טובה כוללות תחושת עצמי מובחנת, תחושת הגדרה עצמית חזקה ויכולת לבצע דה-פרסונליזציה.

 תיאוריה משנה ומודל של מערכות חברתיות-תרבותיות 
תאוריית המשנה על מערכות חברתיות-תרבותיות מתמקדת בסיבות עיקריות ובקורלציות חברתיות-תרבותיות של קבלה-דחייה בין-אישית בהקשר רחב. תאוריית משנה זו בוחנת גורמים חברתיים-תרבותיים רחבים יותר המשפיעים על הסיבות לכך שאנשים חווים קבלה או דחייה. מוסדות חברתיים גדולים יותר, כמו המערכת הכלכלית, מבנה המשפחה והארגון הפוליטי, נוטים לעצב את מידת הקבלה שמציעים הורים ואנשים משמעותיים אחרים. בנוסף, ההקשר התרבותי יכול גם להשפיע על האופן שבו ילדים ובני נוער תופסים את הקבלה או הדחייה שלהם, וכיצד הם מגיבים לה או מתמודדים איתה. המערכת היא גם דו-כיוונית, מכיוון שנטייה של תרבות לקבלה או דחייה עשויה להוביל למערכות והתנהגויות ביטוי שונות של מוסדות.

 ממד החיבה 
תאוריית IPAR טוענת שכל מערכות היחסים הבין-אישיות המשמעותיות מושפעות מממד החיבה, מקבלה בין-אישית ועד דחייה בין-אישית, בהתאם לכמות האהבה או החיבה שאדם מקבל מבן/בת הזוג. ההתנהגויות הפיזיות, המילוליות והסמליות הספציפיות הקשורות לקבלה או דחייה בין-אישית עשויות להשתנות בהתאם לתרבות או לחברה, אך ההשפעות של תחושת קבלה או דחייה נשארות יציבות בין תרבויות. קבלה בין-אישית מאופיינת בחמימות, חיבה, נוחות, תמיכה רגשית ואהבה מצד בן/בת הזוג. לעומת זאת, מערכות יחסים בעלות רמת דחייה בין-אישית גבוהה מאופיינות בהיעדר רגשות חיוביים, ועלולות לכלול גם נסיגה רגשית, וכן נוכחות של התנהגויות פוגעניות מבחינה פסיכולוגית או פיזית.

דחייה יכולה להתבטא בכל שילוב של ארבעה גורמים: קור או חוסר חיבה, עוינות או תוקפנות, אדישות או הזנחה, ודחייה בלתי מובחנת. דחייה בלתי מובחנת מבוססת על התפיסה של הפרט שהורה (או דמות התקשרות) או אדם אחר שחשוב לפרט לא אכפת לו ממנו, לא רוצה אותו או לא אוהב אותו, אף על פי שייתכן שלא יהיו ביטויים התנהגותיים משלוש הקטגוריות הקודמות של דחייה.

 היסטוריה 
תאוריית IPAR פותחה על ידי רונלד פ. רוהנר, שהחל לעבוד על סוגיות של קבלה ודחייה בין-אישיות כסטודנט לתואר שני באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1959. בזמן שביצע ניתוחים בין-תרבותיים על תוצאות תהליכי דחייה בקרב ילדים, גילה כי דחייה הורית במהלך הילדות מובילה לתוצאות שליליות דומות ברחבי העולם. בשלב מוקדם, מחקרו של רוהנר התמקד במידה רבה ביחסי הורה-ילד והתיאוריה נקראה "תאוריית קבלה-דחייה הורית" (PARTheory) לאחר שהוא ואוולין סי. רוהנר ערכו גיליון מיוחד של Behavior Science Research (כיום Cross-Cultural Research) בנושא "מבחנים עולמיים של תאוריית קבלה-דחייה הורית" בשנת 1980. עם זאת, עד שנת 2000, רוהנר וחוקרים אחרים כמו עבדול ח'לק החלו לחקור את ההשפעות של דחייה במערכות יחסים משמעותיות שאינן הוריות. ח'לק ביצע מחקר שמצא כי להשפעות של דחייה מצד בן/בת זוג אינטימיים היו השפעות דומות בבגרות לאלו של דחייה הורית בילדות. בעקבות מחקר זה, דמויות התקשרות נוספות נכללו במחקר IPARTheory, כולל עמיתים, חברים טובים, אחים ואחיות, מורים, מאמנים, גיסים, חותנים ומפקחים/מנהלים. בשנת 2014 שונה שם התיאוריה ל"תאוריית קבלה-דחייה בין-אישית" (IPARTheory) כדי לשקף את היקף התיאוריה והמחקר המורחב.

 הערות שוליים 

קטגוריה:פסיכולוגיה התפתחותית
קטגוריה:מושגים חברתיים
קטגוריה:פסיכולוגיה חברתית