מוטיב הצבי בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד

מוטיב הצבי נפוץ בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד, קיימים שירים רבים המופנים לנערים. ככל הנראה מדובר בסוגה ספרותית/שירתית ולא כהבעת אהבה/חשק לנער מסוים.
היסטוריה
בשירת ספרד המוסלמית מצויים שירי אהבה בעלי אלמנטים לכאורה הומוארוטיים. כך לראשונה בשירת אבן כ'לפון ורבי יצחק אבן מר שאול. אחריהם המוטיב נפוץ מאוד אצל רבי שמואל הנגיד ורבי שלמה אבן גבירול אצליהם הצבי מוזכר אף יותר מהצביה.

דור אחריהם המוטיב נפוץ אצל רבי משה אבן עזרא, וריה"ל אשר לא משתמש במיוחד במוטיב זה אך ניתן למצוא אצלו מספר שירים המופנים לנער. כך גם אצל אבן סהל, אבן גיאת ואחרים. אפילו משורר הקודש אבן עזרא כתב מספר שירים כאלה אך בצורה חדגונית ויבשה.

אחריהם, יהודה אלחריזי כתב מספר שירים עם מוטיב זה, הוא תרגם מקאמה המתארת יחסים בין קאדי לנער. בתרגומו ריכך מאוד את הביטויים בסיפור. טודרוס אבולעפיה המשורר הבולט האחרון בשירת תור הזהב כמעט ואינו משתמש במוטיב.

מושא אהבה הוא תמיד נערים ולא מבוגרים. תיאורים אלו קיימים רק בשירה שנכתבה באזורים בשליטה מוסלמית שהייתה מקילה יותר בנושא אהבת נערים, לאחר הכיבוש הנוצרי של ספרד לא ניתן למצוא משורר יהודי השר שיר על נער. את הגישה המוסלמית ניתן ללמוד משירו של המשורר היהודי שהתאסלם אברהם אבן סהל הכותב על אהבתו: התנחמתי על מוסא באהבת מוחמד [...] מפני שאת מצוות מוסא מוחמד ביטל...

פרשנות
רבי שמואל הנגיד כתב שיש לפרש את שיריו הכוללים את מוטיב הצבי כאלגוריה: יְדִידַי, תִּשְׁמְעוּ שִׁירִי - וְנַפְשִׁי / כְּמוֹ תֵדְעוּ לְיִרְאַת אַל סְמוּכָה. וְלוֹ פֵשֶׁר כְּפַשֶׁר שִׁיר שְׁלֹמֹה / בְּ'דוֹדִי צַח' וְ'עַיִן כַּבְּרֵכָה'. כך גם בנו יהוסף הנגיד כותב: "קצת (משיריו) היה כלל כוונתו ואמונתו בהם לכנות בם כנסת ישראל... ומי שחשדו בהפך כוונתו – עוונו ישא". חיים שירמן טען שבדבריהם יש מס שפתיים לבעלי דעות מחמירות. כך כתב גם יהודה רצהבי.

נחמיה אלוני כתב שיש לקבל את הדברים כפשוטם. לדבריו "הצבי" (לפחות בשירת שמואל) מכוון לכנסת ישראל.

מתי הוס כתב שאף שאין לקבל את דבריו שכל שיריו הם אליגוריה ברור ששירים רבים הם אליגוריים.

שד"ל, חיים ברודי ואחרים טענו שזהו מוטיב ספרותי של פניה לנערה בלשון זכר. מוטיב זה קיים אצל טרובדורים בפרובנס ואף במפורש אצל ריה"ל והנגיד, אך פרשנות זו אפשרית רק לחלק מהשירים מכיוון שבשירים רבים מוזכר זקנו של מושא השיר או דמיונו לגבר מהמקרא. במקרים אחרים נכתב במפורש "צעירים וצעירות".

יש להדגיש שעל הרוב בשירי החשק הנערה היא מושא לאהבה חושנית בשונה מהנער המושא לאהבה "רוחנית" (ללא תאווה).

משה אבן עזרא וטודרוס אבולעפיה כותבים שמשורר בשיריו מתאר אהבה על אף שמעולם לא חווה אותה, בנוסף לכך רבים מכותבי שירים אלו היו בעלי הלכה מובהקים ואישים תורניים בולטים. חיים שירמן מסיק מכך שכתיבת השירים האלו על ידי הנגיד וחבריו הייתה כז'אנר פופולרי בספרד הערבית וללא תיאור של משיכה או אהבה אמיתית. הוא מסכם את דבריו: דומה שהשפעת סביבתם הייתה כה חזקה עליהם, עד שקיבלו את אהבת הנערים, אם לא למעשה הרי כנושא לשיריהם. לא מעטים מן השירים הללו מהנים אותנו כיצירות־אמנות, הקורנות יופי טהור...

לקריאה נוספת
 שולמית אליצור, הצבי והצבייה, שירת החול העברית בספרד המוסלמית, (א–ג, תל אביב תשס"ד), עמ' 79 - 89
 חיים שירמן, הצבי בשירה העברית של ימי הביניים, לתולדות השירה והדראמה העברית מוסד ביאליק 1979, עמ' 97 – 105 
הערות שוליים

קטגוריה:שירת ימי הביניים
קטגוריה:יהדות ספרד
קטגוריה:שירים על מיניות