הנץ והזמיר

הנץ והזמיר הוא אחד המשלים המוקדמים ביותר ביוונית. מספר המשל הוא 4 בסיווג פרי, וגרסה מאוחרת יותר של המשל הנכללת אף היא בקובץ משלי איזופוס הנקראת לעיתים "הזמיר והנץ" או "הזמיר, הנץ ולוכד הציפורים" מספרה 567 בסיווג פרי. סיפורים התחילו כהרהור על השימוש השרירותי בכוח ובסופו של דבר הפכו לשיעור בשימוש נבון במשאבים.

המשל

המשל המקורי הופיע בשירו של הסיודוס "מעשים וימים", פסוקים 202-12, יצירה המתוארכת לשבע מאות שנה לפני העידן המשותף  ולכן הרבה לפני התאריכים המסורתיים של איזופוס. הוא משמש כדי להמחיש את תיאורו של הסיודוס על נפילתו של האדם מתור הזהב של התמימות לעידן הברזל המושחת. כדוגמה לאופיו האלים והשרירותי, מסופר הסיפור על נץ שתופס זמיר; כשציפור השיר בוכה מכאב, הנץ פונה אליה: "אומללה, למה את צווחת? אחד חזק ממך בהרבה מחזיק אותך עכשיו, ואת חייבת ללכת לאן שאני לוקח אותך. ואם ארצה אכין ממך את ארוחתי, או שאשחרר אותך. את טיפשה שמנסה לעמוד בפני החזק יותר, כי את לא מקבלת את השליטה וסובלת כאב מלבד הבושה שלך."

המשל המיוחס מאוחר יותר לאיזופוס אינו מתועד בשום מסמך קלאסי ששרד, אך החל להופיע בימי הביניים המוקדמים. גרסאות מסוימות מרחיבות את תמונת האלימות בכך שציפור הטרף תוקפת את קינון הזמיר. היא מסכימה לחוס על האם וגוזליה אם הזמיר ישיר לה, אבל מכיוון שהציפור אכולת צער, השירה שלה נשמעת מאולצת וצווחנית. הנץ המאוכזב הורג את אחד הגוזלים, אך בתורו נלכד על ידי לוכד עופות.

בתקופת הרנסאנס מספר סופרים נאו-לטיניים מתעדים גרסאות חלופיות של המשל עם פרשנויות שונות למדי. הם כוללים את "Accipiter et Luscinia cantum pollicens" של לורנטיוס אבסטמיוס בסוף המאה ה-15, שירו של הירונימוס אוסיוס "" (1574) ושלושה שירים של פנטליאון קנדידוס  ב-"150 Fabulae" שלו (1604).

באגדות הללו, ציפור הזמיר מציעה לתגמל את הנץ על חנינתו על ידי שירה לו. אבל הנץ עונה בפרגמטיות: "אני מעדיף שתרגיע את הבטן שלי, כי אני יכול לחיות בלי השירים שלך, אבל אני לא יכול לחיות בלי אוכל". זוהי הגרסה שהפך לה פונטיין ל-"Le milan et le rossignol" (הנץ והזמיר, ) המסתיים בפתגם הנפוץ "לבטן ריקה אין אוזן". הציפור הציעה שיר המבוסס על מיתוס קלאסי על כך שהיא ניצלה, מחיר שהנץ דוחה כבלתי אכיל. העיבוד הופך את המשל להצהרה נגד חוסר המוחשיות של האמנות לא פחות מאשר שיעור במעשיות. הפתגם מתוארך לתקופה הקלאסית, וצוין על ידי ארסמוס ב"אדגיה" שלו כמקורו ב"חיי קאטו" של פלוטרכוס.https://books.google.com/books?id=vwf_62ogNK4C&q=scylla&pg=PA83 אותה נקודת מבט עומדת בבסיס אגדות אחרות של איזופוס העוסקות בשימוש רודני בכוח, כמו הזאב והכבש, שבו ההתחכמויות נדחות לנוכח הרעב.

אגדה נוספת של איזופוס, הדייג והדג הקטן, מגיעה לאותה מסקנה כמו גרסאות אירופאיות מאוחרות יותר של "הנץ והזמיר". הדג הקטן מתחנן בפני הדייג שתפס אותו להמתין עד שיגדל במלואו, אך הוא מעדיף לא להרפות ממה שיש לו בתקווה לרווח עתידי לא ברור. בימי הביניים הרגש הזה היה מגולם בפתגם "טובה ציפור אחת ביד משתיים על העץ", שתורגם ביצירה לטינית מהמאה ה-13 העוסקת בפתגמים עכשוויים (לתקופה).

ראו גם
משלי איזופוס
סיווג פרי

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:משלי איזופוס