מחנה המלך ח'אלד

מחנה המלך ח'אלד (שם רשמי: העיר הצבאית המלך ח'אלד, בערבית: مدينة الملك خالد العسكرية, באנגלית: King Khalid Military City, מכונה בראשי תיבות: KKMC) הוא מחנה צבאי ועיר בצפון-מזרח ערב הסעודית, כ-60 ק"מ דרומית לחפר אל-באטן. העיר נבנתה במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 ותוכננה ונבנתה על ידי דיוויזיית המזרח התיכון של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.

המחנה הוקם במטרה להכיל מספר חטיבות של צבא סעודיה, ואוכלוסייה של כ-65,000 איש. המחנה קרוי על שם מלך סעודיה לשעבר ח'אלד בן עבד אל-עזיז, ששלט בערב הסעודית בין השנים 1975 ל-1982.

בשיאו של הבסיס התגוררו בו מאות מהנדסים ואנשי צוות של צבא ארצות הברית, ובתוך העיר הצבאית צצה קהילה אמריקאית קטנה. כיום, הנוכחות האמריקאית במחנה היא מינימלית, כאשר רק קומץ אנשי ממשל אמריקאים עדיין עובדים ומתגוררים בו, לצד מספר קטן של זרים ממדינות שונות כמו דרום אפריקה, סודאן, מצרים, הודו, פקיסטן, תוניסיה, הפיליפינים, מרוקו, אלג'יריה ומדינות נוספות. גולים רבים מתגוררים בעיר, וחלקם אף נולדו בה.The right to live here  Saudi Gazetta. 20 November 2013.

 היסטוריה 
 בנייה 
עבור בניית המחנה, ערב הסעודית ביקשה וקיבלה את סיועו של חיל הים של ארצות הברית. בקשה זו הגיעה בין היתר בעקבות התרשמותה של הממלכה מהטרמינל האזרחי של  ומפרויקטים קודמים אחרים שבנה עבורה חיל הים האמריקאי. לממלכה גם חסרה המומחיות לנהל תוכנית כה גדולה באותה העת. עם זאת, היה חשוב לסעודים גם המוניטין של חיל הים האמריקאי, כגוף ממשלתי יעיל וישר. הבחירה באמריקאים תאמה גם את העדפתם של הסעודים להפקיד את בניית ההגנה שלהם בידי סוכנות ממשלתית.Engineering News Record p28, May 18, 1978

בשנת 1964, , הנסיך סולטן, הביע ציפייה להקמת שלושה מחנות צבאיים, שהם: מחנה המלך פייסל בחמיס מושייט, סמוך לגבול עם תימן, מחנה המלך עבד אל-עזיז ב, סמוך לגבול עם ירדן. המחנה האחר, מחנה זה, תוכנן במקור להיבנות בקייסומה, אך בשנת 1973 אישרה סעודיה את העברתו לאזור חפר אל-באטן, סמוך לגבול עם עיראק, מיקומו הנוכחי.<ref ="grathwol"=""

"הסכם סיוע המהנדסים", שנכנס לתוקף ב-24 במאי 1965 והוארך מאז מספר פעמים, מספק את המסגרת הבסיסית לפעילויות רבות של חיל הים האמריקאי בערב הסעודית. ההסכם נחתם בהתאם לסעיף 507(א) של  מ-1961, וכיום הוא מקבל את תוקפו מסעיף 22 של . בתחילה, משרד ההגנה והתעופה הסעודי הזמין מהדיוויזיה הים תיכונית של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית מחנה צבאי בגודל של חטיבה, כדי לאכלס כוחות בגודל כזה של צבא ערב הסעודית.

באביב 1973 אישר משרד ההגנה האמריקאי את שינוי מיקום המחנה הצבאי מקאיסומה לחפר אל-באטן, ואת הרחבת המחנה ל"עיר צבאית". במרץ 1974, הוענק חוזה בסך 1.5 מיליון דולר למיזם משותף עם חברות מהמגזר הפרטי מרומא, איטליה. ב-13 החודשים שלאחר מכן, מתכנני המיזם סקרו את המיקום בו הוא תוכנן לקום. ללא הערכות של אוכלוסיית העיר, הם קבעו את הסגנון האדריכלי, ואת התשתיות, המבנים והמתקנים שידרשו עבור שהות של חטיבה אחת במחנה. הנסיך סולטן, שר ההגנה והתעופה של ערב הסעודית, אישר את הצעות המתכננים, והורה להוסיף למחנה עוד שתי חטיבות שגודלן 5,000 איש כל אחת. העלייה בביקוש הסעודי לבנייה יצרה צורך בייבוא כמויות עצומות של חומרי בניין.

לאזור זה, שנמצא בקצה הצפוני של ערב הסעודית, היו באותה תקופה יכולות תחבורה מוגבלות ביחד להיקף התחבורה המתבקש של סחורות ועובדים. כאשר החלה הבנייה בחמיס מושייט בשנת 1966, מתקני הנמל הסעודיים בקושי עמדו בקצב, ומצב לוגיסטי זה לא השתפר עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. אנשי חיל האוויר האמריקאי החלו לדאוג לגבי חוסר יכולתם של נמלי ערב הסעודית להתמודד עם נפח הספנות הנדרש לקיום מיזמי הבנייה הגדולים שהיו אז בתכנון. כאשר החלו הדיונים הרציניים לקראת בניית המחנה, בהשתתפות האקדמיה הצבאית ומרכז המחקר והטיפול הרפואי ב, מהנדסי הדיוויזיה הים תיכונית הביעו בפני עמיתיהם הסעודים את דאגתם מקיבולות הנמלים הנמוכות. בסוף שנת 1974, הזמינה הדיוויזיה מחקר בנושא תנאי התובלה הימית ומתקני התחבורה הנדרשים עבור השלמת שלוש התוכניות. באמצע נובמבר 1975, הציגו אנשי חיל האוויר האמריקאי לנסיך סולטן את הרעיון לבנות נמל ב-ראס אל-משעב שלחופי המפרץ הפרסי, החוף המזרחי של סעודיה, סמוך לגבול עם כווית. מטרת הנמל הייתה להתמודד רק עם החומרים שיובאו עבור המחנה הצבאי. ביוני 1975, ניתן אישור זמני לחוזה בשווי תשעה מיליון דולר למטרת תכנון נוסף של רכישות עבור בניית המחנה הצבאי. בשבוע הראשון של ינואר 1976, משרד ההגנה הסעודי נתן לעיר את שמה: "העיר הצבאית המלך ח'אלד", לכבודו של ח'אלד, מלך ערב הסעודית.

לאחר שהושלם תכנון המחנה והקמת נמל חדש בראס אל-מישעב במפרץ הפרסי במטרה שיקלוט ויטפל בכל חומרי הבנייה של המיזם, התחילו עבודות הבנייה בפרויקט. המחנה נבנה בשיתוף פעולה עם מהנדסים סעודים ומנהלי פרויקטים, ושלביו שונים הושלמו לאורך שנות ה-80 של המאה ה-20. היקף הפרויקט היה נרחב, וכלל קידוח של 21 בארות חדשות לאספקת מים, הקמת הנמל החדש לאספקת החומרים, בניית 3,387 יחידות דיור משפחתיות דו-קומתיות עם מנהרות שירות, והקמת חמישה מסגדים מרובי כיפות ושאר מתקנים נלווים. בנוסף, נבנה במקום מפעל הבטון הטרומי הגדול בעולם, על ידי תאגיד סמוואן. העיר הושלמה לבסוף בשנת 1987.

 מלחמת המפרץ 
במהלך מלחמת המפרץ שהתקיימה בשנים 1990–1991, שימש הבסיס כמתקן דיור לאלפי חיילים מצבא ארצות הברית ומהקואליציה נגד עיראק. נמל התעופה של המחנה, , היה בין נמלי התעופה ששומשו באופן התדיר ביותר במהלך המלחמה, לצד בסיסים בדהראן ובריאד.

לאורך כל המלחמה, המחנה הוגן מפני טילים בליסטיים על ידי מערכת הפטריוט של ארצות הברית. ב-21 בפברואר 1991, שיגרה עיראק שלושה טילי סקאד לעבר המחנה, אשר יורטו, על פי הדיווחים, על ידי טילי פטריוט.

 ראו גם
 צבא ערב הסעודית
 חיל האוויר המלכותי הסעודי

 עיר הבה"דים

 קישורים חיצוניים 


 הערות שוליים 

קטגוריה:יחסי ארצות הברית – ערב הסעודית
קטגוריה:ערב הסעודית: צבא וביטחון
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:בסיסים ומתקנים צבאיים