קונצ'רטו לחליל של פרידריך הגדול בארמון סנסוסי

קונצרטו לחליל של פרידריך הגדול בארמון סנסוסי (בגרמנית: Flötenkonzert Friedrichs des Großen in Sanssouci) הוא ציור שמן על קנבס מאת הצייר הגרמני אדולף מנצל, שצויר בין השנים 1850–1852. הציור שמור באוסף של הגלריה הלאומית הישנה בברלין ומוצג בקומה הראשונה, חדר 105. היצירה נרכשה בשנת 1875 מהבנקאי מגנוס הרמן, לאחר שהוזמנה לראשונה בשנת 1850 על ידי התעשיין לודוויג פון יעקובס מפוטסדאם.

תיאור היצירה
הציור מתאר קונצרט פרטי שהתקיים בשנת 1750 באולם המוזיקה של ארמון סנסוסי שבפוטסדאם לאור נרות. המלך פרידריך השני מופיע במרכז כשהוא מנגן בחליל צד, לבוש במעיל צבאי פשוט. אור נר בודד ובבואת הנברשת שמעליו מאירים את פניו. המוזיקאים בצד ימין מביטים במלך וממתינים בקשב לסיום הקדנצה, כדי לשוב ולנגן עם התזמורת. בין המוזיקאים נמנים קרל פיליפ עמנואל באך היושב על הצ'מבלו, פרנץ בנדה ויוהאן יואכים קוונץ – מורהו הקפדן של המלך. דווקא קוונץ, המוצג בצד ימין כשהוא נשען באדישות על הקיר, נראה כחריג שאינו מגלה עניין בנגינה. דמות זו, לצד אחרות, זוהתה כבר באחת הסקיצות המוקדמות של מנצל. משמאל, שורת מאזינים גברים עומדת ביראת כבוד, בעוד הנשים יושבות בהבעות נינוחות וחולמניות. וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, אחותו של המלך שלה הוקדש הקונצרט, יושבת בלבן על ספה אדומה עם ראש מוטה. מאחוריה הנסיכה אמליה  והמנצח קרל היינריך גראון, ולצידם מופיעים הרוזן גוטר, הברון ביפלד, והמדען מופרטוי. קומפוזיציית התאורה מחלקת את החלל: שורת נרות מכוונת לעבר המוזיקאים, הנברשת מאירה את המאזינים, והמלך נוכח הן דרך נר בודד והן דרך השתקפות הנברשת.

הקשר היסטורי
האירוע המתואר בציור מתרחש בשנת 1750, באולם המוזיקה של ארמון סנסוסי בפוטסדאם, בעת ביקורה האחרון של המרקיזה וילהלמינה מביירוית – אחותו של המלך פרידריך השני. הציור מבוסס ככל הנראה על תיאור שהופיע בזיכרונותיו של השבלייה דה שאזו, ידיד נעורים של המלך, שגם מופיע ברקע הסצנה. פרידריך השני מוצג כמלך נאור ורוחני המופיע כסולן בקונצרט שנערך לכבוד אחותו, בליווי מוזיקאים מחצרו ואורחים אינטלקטואלים. אף שבזמן ההתרחשות היה המלך בן 38, מנצל בחר לתאר אותו עם תווי פניו המאוחרים יותר – דמות "הזקן פריץ" – מהלך אנכרוניסטי שמחזק את דמותו המיתולוגית כפי שנתפסה במאה ה־19.
250px|ממוזער|ימין|ויליאם הוגארת' (1744), פרידריך הגדול מנגן בחליל עם אף נשרי, מונח לצד סמל להומוסקסואליות. הציור מוצג בגלריה הלאומית, לונדון; תחריט מאת סימון פרנסואה רבנה הופץ באופן נרחב.
250px|ממוזער|שמאל|אדולף מנצל, השולחן העגול של פרידריך השניבארמון סנסוסי, 1850. שמן על קנבס (אבוד); סקיצה מצויה בגלריה הלאומית הישנה, ברלין.

פרשנות
אף שאדולף מנצל נודע כצייר ריאליסטי, היצירה קונצרט לחליל של פרידריך הגדול בארמון סנסוסי כוללת יסודות ברורים של אידיאליזציה ואף מאפיינים אימפרסיוניסטיים. האור נופל באופן לא טבעי מן הנברשת, מקטע את המרחב לשתי קבוצות: המוזיקאים מוארים על ידי שורת נרות, ואילו המאזינים מוארים באור הנברשת. פניו של פרידריך מוארים גם על ידי נר וגם דרך בבואת הנברשת, באופן שממקם אותו בו־זמנית בשני העולמות - של האמנים ושל שומעיהם. למרות המעמדות השונים, כל הדמויות ממוקמות בשוויון יחסי, כרוח חבורת ידידי אמנות.
המבעים בפניהן של הנוכחות והנוכחים מביעים התרשמות, הקשבה או חלימה, בעוד הגברים עומדים ביראה והנשים יושבות ברוך. החריג הבולט הוא יוהאן יואכים קוונץ, מורהו הקפדן של פרידריך, שנשען אדיש על הקיר הימני ונראה כמי שאינו מגלה עניין בקונצרט - ייצוג מפתיע שהוזכר במפורש באחת הסקיצות המקדימות של מנצל, שבהן זיהה את הדמויות בציור. כמו כן מופיע משמאל הרוזן גוסטב אדולף פון גוטר, המתואר כאיש שמנמן, שתואר על ידי בני זמנו כ"מטריד". מנצל שילב את דמויותיהם של קוונץ ופון גוטר כפרופיליים ממוסגרים בקצוות התמונה.
לצד הריאליזם בתיאורי הדמויות, ניכרת אידיאליזציה ברורה בדיוקן המלך עצמו: אף שבזמן ההתרחשות היה בן 38 ובעל אף נשרי, מוצג פרידריך עם תווי פניו המאוחרים, הישרים והמושלמים - בהתאם לדימויו הרשמי של "הזקן פריץ". בכך הצטרף מנצל למסורת איקונוגרפית שהחלה כבר במאה ה־18 והמשיכה גם במאה ה־19, אף שידע – כפי שמעידים דבריו המאוחרים - שמדובר בדימוי מדומה.

השוואה ליצירות אחרות
הציור "קונצ'רטו לחליל של פרידריך הגדול בארמון סנסוסי" ממשיך מסורת חזותית שהתגבשה כבר במאה ה־18, של תיאור אידיאלי של פרידריך השני. צייר החצר הפרוסי אנטואן פסנה נמנה עם מעצבי הדימוי הרשמי של המלך, ובדיוקנאותיו עוצבו תווי פניו בקווים ישרים ומעודנים. מנצל אימץ ייצוג זה גם ביצירה הנוכחית, אף שלפי תיאורים בני התקופה פרידריך תיאר את עצמו כ"מכוער כדחליל" והיה בעל אף נשרי ועקום. ייתכן שמנצל הכיר את תוויו האמיתיים, אך בחר בכל זאת להציגו בדמות "הזקן פריץ", כהנצחה של דימוי מיתולוגי שגובש לאורך השנים.
מנצל עסק בנושא המלך גם ביצירה מוקדמת - "השולחן העגול של פרידריך השני" (1850), שנשמרה כסקיצה לאחר שהציור עצמו אבד במלחמה. ביצירה ההיא תואר המלך כלוחם ואינטלקטואל בקרבת וולטר, בעוד שבציור הנוכחי הוא מוצג כמלך־אמן המוביל חוויה מוזיקלית. בניגוד למנצל ולפסנה, הצייר האנגלי ויליאם הוגארת היה היחיד שתיאר את פרידריך כפי שנראה במציאות - בעל אף נשרי, מנגן בחליל, ולצדו סמל להומוסקסואליות. ציורו משנת 1744 מוצג כיום בגלריה הלאומית בלונדון, והוא הופץ גם בתחריט מאת סימון פרנסואה רבנה.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:סנסוסי
קטגוריה:ציורי היסטוריה
קטגוריה:כלי נגינה באמנות
קטגוריה:ציורים בגלריה הלאומית הישנה