לודוויג תומה

לוּדְוִיג תּוֹמָה (בגרמנית: ; ) היה סופר, מוציא לאור ועורך גרמני, שזכה לפופולריות בזכות תיאוריו, המוגזמים לעיתים, של חיי היומיום בבוואריה.

לאחר שסיים את לימודיו ב בלנדשטול (כיום: גימנסיית זיקינגן-לנדשטול), הוא למד תחילה יערנות באשפנבורג, ולאחר מכן משפטים עד 1893 באוניברסיטת מינכן וב. לאחר מכן, הוא עבד כעורך דין, תחילה בדכאו, ומאוחר יותר במינכן.

לאחר 1899, הוא עבד עבור המגזין זימפליציסימוס ופרסם סיפורים הומוריסטיים, קומדיות, רומנים וסיפורים קצרים. תומה התייחס מתוך סאטירה לחיי הכפר והעיירות הקטנות בבוואריה. הרומנים הרציניים שלו על חיי האיכרים: "Andreas Vöst" ("אנדריאס פסט", 1905), "Der Wittiber" ("האלמן", 1911), ו-"Der Ruepp" ( "הרואפ" (סלנג בווארי), 1922), וכן האוספים ההומוריסטיים שלו: "Assessor Karlchen" ("השמאי קרלכן", 1900), "Lausbubengeschichten" ("סיפורי נוכל", 1904), ו"Tante Frieda" ("דודה פרידה", 1906), מאופיינים באותנטיות של חיים ושפה אזוריים. המחזות של תומה, כולל "Die Medaille" ("המדליה", 1901), "Das Säuglingsheim" (בית היתומים, 1913), ובמיוחד "Moral" ("מוסר", 1908), משקפות יסודות של תיאטרון עממי.

בשנת 1907 נישא למריאטה די ריגרדו בת ה-25, ילידת הפיליפינים. הנישואים לא החזיקו מעמד; מריאטה השתעממה במהרה, וב-1911 תומה ומריאטה התגרשו. בשנים מאוחרות יותר לחייו, הוא כתב תעמולה לאומנית שהסיתה נגד פוליטיקאים שמאלנים (לדוגמה, עבור העיתון "Miesbacher Anzeiger" - "מיסבאכר אנצייגר").

במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כחובש. ביולי 1917 הצטרף ל.

יצירותיו הידועות ביותר הן "Der Münchner im Himmel" (האיש ממינכן בגן עדן), שעובד לסרט אנימציה קצר שיצא לאקרנים ב-1962, ה-"Lausbubengeschichten" (סיפורי נוכל) ו-"Jozef Filsers Briefwexel" (מכתבי יוזף פילזר). "Lausbubengeschichten" עובדו לסרט ב-1964, ויצאו לאור גם באנגלית תחת השם "Tales of a Young Scamp".

נעורים והשכלה
שמאל|ממוזער|250px|מקום הולדתו של לודוויג תומה באובראמרגאו
שמאל|ממוזער|250px|פרט מהבית בו נולד (מימין, מאחורי הפנס)
שמאל|ממוזער|250px|לוחית זיכרון לתומה בפונדק לשעבר "Zur Kampenwand" בפרין, כיום הגימנסיה על שם לודוויג תומה.
לודוויג תומה נולד כילד החמישי של היערן מקס תומה ואשתו קתרינה תומא, לבית פייפר, באובראמרגאו. אבותיו מצד אביו היו פעילים בשירות היערות; סבו רבא יוזף פון תומה (1767–1849) עמד בראש ועדת היערות הבווארית וקודם לדרגת אצולה לכל החיים על שירותיו. משפחת אימו ניהלה בתחילה פונדק ב, ומאוחר יותר באובראמרגאו. הוא בילה את שנותיו הראשונות בבית היערן בפורדריס על נהר האיזר ליד גבול טירול, אזור מרוחק ומבודד מאוד באותה תקופה. חינוכו היה בעיקרו בידי המטפלת שלו ויקטוריה פרבסטל, איתה היה ללודוויג תומה קשר קרוב מאוד.

לפי קתרינה תומאס וילן, היה תומה אמור לפתח קריירה ככומר. כתוצאה מכך, היא ייחסה חשיבות רבה לחינוך טוב עבור בנה; מורים פרטיים לימדו אותו קרוא וכתוב עוד לפני שהחל ללמוד בבית הספר, והוא קיבל שיעורי לטינית פרטיים בשלב מוקדם.

זמן קצר לאחר שהמשפחה עברה לפורסטנריד ליד מינכן (כיום חלק מהעיר) בשנת 1874, כשלודוויג היה בן שבע בלבד, אביו נפטר והמשפחה הופתעה לגלות שהיא חסרת כל: ויקטוריה פרבסטל נאלצה למכור רהיטים מבית היערן כדי לשלם עבור הקבורה. אימו של תומה נאלצה לגדל שבעה ילדים לבדה. הילדים קיבלו בתחילה את אחד מעמיתיו של אביהם, קרל דקריניס, כאפוטרופוס. לודוויג ואחותו לואיזה אומצו על ידי דודם אלברט פאולוס בלנדשטול. שם לודוויג למד שנה אחת בבית ספר יסודי, ולאחר מכן עבר לשנה השנייה של בית הספר הלטיני. מות אביו וההיפרדות ממשפחתו השפיעו על לימודיו; כתוצאה מכך הוא היה תלמיד קשה שקיבל מעט דיווחים חיוביים: 

בשנת 1876, אימו של תומה שכרה את הפאב "Zur Kampenwand" ("צוּר קאמפנוואנד") ב, וניהלה אותו יחד עם ויקטוריה פרבסטל ובנותיה. לודוויג החל תקופה של מעבר בין הפנימייה לחופשות ב"בית המשפחה האידילי" שלו, כפי שהוא מכנה זאת ב"Lausbubengeschichten" (סיפורי נוכל). עבירות ועימותים עם מורים שם מבוססים ככל הנראה על חוויות אמיתיות: "ישנן מספיק עדויות לכך שתומה עיבה את העימותים הללו לסיפוריו, אך בשום אופן לא המציא אותם". בשנת 1877, הוא עבר לפנימייה של הסמינר ללימודים ב. הוא נאלץ לחזור על שנה במרכז לימודים ב. כאן גאורג פאוליבל היה אחד מחבריו; סיפור חייו תואר על ידי תומה בסיפור "Der heilige Hies" ("הקדוש היס").

בשנת 1879, תומה עבר מבורגהאוזן ל. במהלך ימיו כתלמיד בגימנסיה, הוא התגורר כדייר משנה, ותיאר תקופה זו ב"Erinnerungen" ("זיכרונות"). הוא גם נאלץ לחזור על שנה במינכן ונשאר שם עד 1885. המשפחה עברה לטראונשטיין בשנת 1883, שם אימו חכרה את הפונדק "Zur Post" ("צוּר פוסט", "ליד בית הדואר"). נראה שהגורם לשינוי המיקום היה "מעשה מביש" מצד לודוויג, שאף גרם לאחותו מארי לאבד מחזר. בשנת 1884, לאחר מותו של קרל דקריניס, נטל קצין היערות לודוויג פון ראספלדט על עצמו את האפוטרופסות על האחים תומה. בשנת 1885, ראספלדט הצליח להכניס את לודוויג לשנה האחרונה של הגימנסיה ב, לאחר שאוים בגירוש מבית הספר שלו במינכן. מרטין א. קלאוס מצטט את "ההערות המיוחדות" מתעודת הבגרות של תומה בלנדסהוט: .

בלנדסהוט, תומה עבר את בחינות ה-"Maturität" (בגרות) שלו בשנת 1886. בהצעת חבריו לכיתה, הוא עלה לשאת את נאום הסיום: "אך הצעיר נכשל. תומה עמד שותק מול הקהל, לא מסוגל להוציא מילה, עד שמנהל בית הספר מיהר אל הדוכן, אילתר נאום והציל את המצב".

לימודי משפטים וקריירה
בדומה לאביו, תומה רצה להיות יערן והחל ללמוד יערנות באשפנבורג בסמסטר החורף של 1886/87, אך נשר לאחר השנה הראשונה. במהלך שהותו באשפנבורג הוא הצטרף לקורפוס היערנות הוותיק ביותר, ה"קורפוס הוברטיה" של מינכן. אך מכיוון שלא השתתף בשיעורי  (מנזוֹר), הוא סולק בבושת פנים ("ללא סרט").

בסמסטר החורף של 1887/1888 הוא עבר לאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן ונרשם ללימודי משפטים. בדומה לאביו לפניו, הוא הפך לחבר בקורפוס סובייה מינכן. במינכן הוא אכן השתתף בשני דו-קרבות חובה, אך נשאר בעמדת הגנה בכל פעם. כך הוא קיבל את ה-"schmiss" (צלקת סיף) הרצויה (בתקופתו), אך גם שוחרר מקורפוס סובייה ללא סרט. בעצת סטודנט עמית, הוא עבר ל לסמסטר הקיץ; הוא למד שם מבלי להיות מעורב באף מועדון, וב-1 באוגוסט 1890 קיבל את האישור לכניסה להתמחות משפטית. עבור מרטין קלאוס, הכישלון ושינוי מוסד הלימודים שלאחר מכן הם סימפטומטיים לאופיו של תומה: .

ב"זכרונותיו" (Erinnerungen), תומה מתאר באריכות את ימיו כתלמיד במינכן ובפרין, אך מתייחס ללימודיו האקדמיים בקצרה מאוד:

מ-1890, הוא עבד כמתמחה משפטי בטראונשטיין. במקביל, הוא כתב תזה בנושא "תורת ההגנה העצמית" עם קרל לודר, פרופסור למשפט פלילי. ב-6 בדצמבר 1890, הוא עבר את הבחינה בעל פה בציון (הנמוך ביותר האפשרי) "Rite" ("מספק"). עותק כתב יד של עבודת הדוקטורט שלו עם עריכות התיקון הסופיות נמצא בעיזבונו של תומה; עם זאת, תומה מעולם לא הדפיס אותן, ולכן לא קיבל תעודת דוקטורט. אם לדייק, הוא שגה כשטען שקיבל דוקטורט.

הצלחה ראשונית כסופר
שמאל|ממוזער|250px|לודוויג תומה כתב תחת שם העט "פטר שלמיל" עבור המגזין זימפליציסימוס. הנה שיר סאטירי על הפרלמנט הבווארי משנת 1905.
באפריל 1895, ריטר פרסם את סיפורו הקצר של תומה "Der Truderer" במוסף הספרותי "Sammler" (אַסְפָן), שבו תועדו לראשונה אירועים עליזים מחיי הכפר בצורת פרוזה. לודוויג תומה גם התייחס לסוגיות פוליטיות, כשכתב באוקטובר מאמר על ועידת המפלגה של ה-SPD הבווארית ומדיניותה החקלאית עבור ה-"Augsburger Abendzeitung" ("עיתון הערב של אאוסבורג"). במאמר זה הוא התנגד למאמצי הרפורמה של הסוציאל-דמוקרטים ותיאר את קלרה צטקין כ"אשה גסה רוסית".

הצלחתו המוקדמת ומצבו הכלכלי המשופר גרמו לו לשקול נישואין. כבר בשנת 1892 הוא פגש את יוהנה זקס מנירנברג, בתו של סוחר דגנים, שאותה החל לחזר אחריה בזהירות. אך כאשר אביה לא נתן לו תקווה נוספת, הוא ויתר על התוכנית.

בסוף 1896, תומה עשה ניסיון נוסף למצוא רעייה. על בסיס מודעת שידוכים, הוא החל להחליף מכתבים עם מספר מועמדות, אך הדבר לא הוביל לשום דבר. הוא לעג לנשים מעט מאוחר יותר בקומדיה הראשונה שלו, "Witwen" ("אלמנות"). באביב 1897, תומה עבר למינכן, שם חלק דירת רווקים עם חבר ילדותו, ריכרד רוטמאייר, כשאת משק הבית ניהלה ויקטוריה פרבסטל. עם חבר סטודנט הוא הקים משרד עורכי דין, לו הקדיש פחות ופחות זמן בשנים שלאחר מכן. הצייר אדולף הלצל, שעבד ב, והמאייר והאדריכל , שפרץ לתודעה עם הצלחותיו הראשונות בכתב העת "יוגנד", איירו את אוסף הסיפורים שלו "Agricola: Bauerngeschichten" ("אגריקולה: סיפורי האיכרות") בשנת 1897. זהו ספרו הראשון של תומה, שהופיע בחנות הספרים "וולדבאואר" בפסאו. פאול עבר בשנת 1897 לשבועון הסאטירי זימפליציסימוס, שנוסד שנה קודם לכן על ידי , שתומה פגש בעובדיו ב"קפה הק" שבכיכר  במינכן.

בשנת 1898, הוא שלח את כתבי היד הראשונים שלו לזימפליציסימוס, שהתקבלו היטב על ידי המו"ל והקהל. כאשר גיליון 31 באוקטובר 1899 הוחרם בשל  הסופר פרנק ודקינד, המאייר  והמו"ל אלברט לנגן נמלטו מחוץ לגרמניה כדי להימנע מהעמדה לדין. "זימפליציסימוס" נזקק לאדם אחראי במערכת במינכן. לנגן שקל לשכור את תומה כעורך ראשי, אף על פי שאיש סודו  התבטא בעבר נגד תומה:  אך לנגן בחר בתומה, שגם הקומדיה שלו "האלמנות" הייתה מבחינתו כישלון הן מבחינתו והן מבחינת הבמאי יוקצה סביץ' ממינכן. בספטמבר 1899, תומה מכר את משרד עורכי הדין שלו והפך לעורך קבוע של "זימפליציסימוס".

עורך ראשי ב"זימפליציסימוס"
בשנים שלאחר מכן היה תומה אחד מהכותבים החשובים ביותר בזימפליציסימוס. הוא הופיע כסאטיריקן תחת מספר שמות עט – את שיריו נהג לכתוב כ"פטר שלמיל". בתחילת 1901 הוא כתב את המחזה במערכה אחת "Die Medaille" (המדליה) שעלילתו מתרחשת בדכאו והוצג לראשונה ב שבמינכן. המחזה הוצג גם בברלין; תומה ליווה את ההפקה שם בקברט "Überbrettl" בנובמבר 1901.

בשנת 1898, תומה פגש אישה שלא הזכיר את שמה ביומניו ובמכתביו הפרטיים, אלא תיאר אותה כ-".G" או "Hohenzollernstraße" ("הוהנצולרנשטראסה"). (השניים נפגשו לפגישות אהבים ברחוב הוהנצולרן שבשוואבינג.) מרטין קלאוס חושד שמאהבתו, שהייתה נשואה, מבוגרת מתומה ו (לפי שותפו לדירה רוטמאייר) הגיעה מהמעמד הגבוה ההונגרי, הייתה קתינקה גנגהופר, אשתו של . תומה וגנגהופר לא הכירו אישית באותה תקופה; תומה סיים את הרומן בסוף 1901; הוא וגנגהופר נפגשו רק ב-1903.

בשנת 1901, תומה כתב את הקומדיה שלו "Die Lokalbahn" ("הרכבת המקומית"), שהוצגה לראשונה ב-19 באוקטובר 1902 (שוב בתיאטרון רזידנץ). ויקטוריה פרבסטל נפטרה בנובמבר 1902.

הישגים חומריים ומסעות
בשנת 1903 פגש תומה את האמן הגרפי , ועד מהרה הם הפכו לחברים קרובים. אין ספק, שעד להצלחתו עם הרומן "Die Lokalbahn", תומה הפך למקור הכנסה חשוב עבור המו"ל. תומה נפטר מדאגותיו הכלכליות והתמכר לסגנון חיים של המעמד הגבוה: יחד עם אלברט לנגן, הוא חכר שטח ציד באונטרווייקרטסהופן (שהפכה בהמשך לחלק מארדווג ) ליד דכאו, שבו ביקר שוב ושוב מאז 1895. אף על פי שלנגן שילם מחצית מדמי החכירה, שטח הציד שימש בעיקר את תומה. במרץ ואפריל 1903, הוא נסע לראשונה באופניים עם עמיתים מזימפליציסימוס דרך איטליה לרומא. הוא כתב את הסיפור הלועג "Der heilige Hies" ("הקדוש היס") והחל לכתוב את הרומן הראשון שלו "Andreas Vöst" ("אנדריאס פסט").

בשנת 1906, תומה והרמן הסה הפכו לעורכים של המגזין "März" ("מרץ").

מאסר
באותה שנה (1906) הוא נכלא בגלל השיר הסאטירי "An die Sittlichkeitsprediger in Köln am Rheine" ( "על המוסר של מטיפים בקלן אם ריין"). הוא נידון לשישה שבועות מאסר בגין "העלבת חברים בארגון מוסר חברתי", עונש שאותו ריצה ב ליד מינכן.

נישואים למריון
בשנת 1907 הוא נישא לרקדנית מריאטה די ריגרדו, הידועה בשם מריון (1880–1966), שנולדה בפיליפינים והייתה אישה צעירה משוחררת יחסית לתקופתה. הנישואים לא נמשכו זמן רב; מזגם של השניים היה שונה מדי. מריון השתעממה ובגדה בו. הנישואים הסתיימו בגירושים בשנת 1911, אך השניים נשארו חברים.

בטגרנזה
שמאל|ממוזער|250px|"Auf der Tuften"
בשנת 1908, הוא עבר לביתו "Auf der Tuften" ב. הקומדיה שלו "Moral" ("מוסר") עלתה לראשונה באותה שנה, והיצירה הפכה לאחת מהצלחותיו הגדולות ביותר. במחזה הוא שם בפי נציג של "אגודת מוסר" (Sittlichkeitsverein), שביצע עבירה חמורה נגד עקרונות אגודה כזו, את המילים: "להיות מוסרי, אני יכול לעשות את זה לבד בחדרי, אבל אין לזה ערך חינוכי. העיקר הוא שתצהיר בפומבי על עקרונות מוסר. לזה יש השפעה חיובית על המשפחה, על המדינה". באותו מחזה, יו"ר אגודת המוסר הזו מצהיר: "אדון שמאי, כאשר בני זוג בנישואים מפסיקים לשקר, אז הם נפרדים".

מלחמת העולם הראשונה
עמדתו של תומה הייתה ליברלית-שמאלית. הוא לא נמנע מביקורת נוקבת, ולעיתים קרובות חריפה, על החברה, הכנסייה והמדינה. זה השתנה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה. זימפליציסימוס הפך פחות ופחות תקיף, ותומה לא יכול היה ולא רצה להתנער מההתלהבות הכללית למלחמה, במיוחד בקרב אינטלקטואלים. הוא התנדב כחובש ועבר בשנת 1915 עם  לחזית המזרחית בגליציה. שם חלה קשה בדיזנטריה והפך לבלתי כשיר לשירות צבאי. יצירות רבות שלו הופיעו בשנת 1916 הפורייה במיוחד. בשנת 1917, תומה פרסם בעיתון "Miesbacher Anzeiger" ("מיסבאכר אנצייגר") מודעות להצטרפות לאיגרות חוב מלחמתיות. "מולדתנו חייבת להמשיך במלחמה עד לניצחון סופי", נכתב באוקטובר 1917 תחת הכותרת "מדוע החקלאי חייב להצטרף לאגרת החוב המלחמתית?". ביולי 1917 הוא נרשם כחבר ב, שתמכה בניצחון ללא פשרות. הוא נאם מספר פעמים מטעם מפלגת המולדת, כמו בקיץ 1917 במרתף הבירה  שבמינכן.

תומה לא יכול היה להתמודד עם תבוסת המלחמה המתקרבת בנובמבר 1918. הוא כבר לא הבין את העולם ופרש במרירות לביתו.

בקיץ 1918 הוא פגש את מיידי ליברמן פון ואלנדורף (1883–1971), שהגיעה משושלת יצרני יין נתזים יהודים ממשפחת פייסט-בלמונט, והייתה נשואה באותה עת. תומה התאהב בה בתשוקה וקונן על מר גורלו שלא נשאה לאישה אז. עד מותו, הוא המשיך לחזר אחריה במרץ. אף על פי שהיא נשארה קרובה אליו, היא לא הצליחה להביא את עצמה לעבור לגור איתו לגמרי, מכיוון שבעלה סירב להתגרש.

מאמרים עבור "מייסבאכר אנצייגר"
ב-14 החודשים האחרונים לחייו כתב תומה עבור "מיסבאכר אנצייגר" – לעיתים קרובות באמצעות מאמר מערכת בעמוד הראשון – 175 מאמרים, רובם (למעט חמישה מקרים) אנונימיים ובעיקר אנטישמיים, במיוחד נגד הממשלה בברלין והסוציאל-דמוקרטיה. אך הוא גם כתב על הבורגנות היהודית, לדוגמה: "טייטלס כהן ואיזידור פייגלדופט, עדיין מותר להם להניח את פרקי אצבעותיהם המקושטים בתיקי העור שלהם בקיץ, כשרבקה על זרועה בשמלת , מריחים מסיגליות ושום". הוא תיאר את בירת הרייך, ברלין, כ"מחראה של ברווזים" ו"שילוב של קן יהודי גליצאי ומחוז פשע ניו יורקי", ותיאר בשפת התנועה הפולקיסטית "אופי ייחודי המושרש עמוק בגזע..." והעליב את רפובליקת ויימאר כ"אידיוטיות חסרת אופי". הוא כינה את נציגיה "עדר חזירים עצוב זה מטרנופול וירוסלב" והדגיש ש"מלבד ההיימי מרחוב פרומנדנשטראסה, ירינו גם בכמה משבט לוי..." (ראש ממשלת בוואריה, קורט אייזנר, נורה למוות בפרומנדנשטראסה). הוא כינה את אייזנר עצמו "חזיר יהודי", ואת הרצח עצמו תיאר כ"הוצאה להורג".

תומה גם העליב את המו"ל היהודי רודולף מוסה במילים "נבל עם שיערך המקורזל ומספרי התנועה המתקדמת שלך"; את קורט טוכולסקי הוא השפיל כ"נכה גליצאי קטן". (התגובה שכתב תומה בעילום שם ב"מיסבאכר אנצייגר" ב-2 בפברואר 1921, למאמר של טוכולסקי (בשם העט איגנץ ורובל) בשבועון "די ולטבינה"). במאמר מ-16 במרץ 1921, תומה כתב ב"מיסבאכר אנצייגר" תחת הכותרת "שידור לכל ממשלת ברלין וחזירים יהודים", בהתייחס לחוק שעבר ברייכסטאג לפירוק ארגוני ההגנה העצמית שהוקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה: "רק יהודי גליצאי אחד צריך לרצות לפרק אותנו מנשקנו – נכה אותו כל כך חזק שהוא לא ייכנס יותר לארון קבורה".

לדברי לואיס מרקובסקי מהמרכז לתיעוד הנאציזם במינכן, תומה "הפך את הגסות למקובלת חברתית באמצעות סגנון כתיבה מיומן שהתחבר לתעמולה הנאצית".

מוות ועיזבון
שמאל|ממוזער|250px|קברו של לודויג תומה
ב-6 באוגוסט תומה עבר ניתוח בקיבה במינכן. הוא נפטר מסרטן הקיבה ב-26 באוגוסט 1921 בביתו בטגרנזה. הוא הוריש את רוב הונו הרב, כמו גם את שכר טרחתו ותמלוגיו, למיידי פון ליברמן. אשתו הגרושה מריון, אחיותיו קתרינה הובנר וברטה צורווסטן ואחיו פטר תומה קיבלו כל אחד סכום של 200,000 מרק גרמני, האחרון גם קצבה לכל החיים בסך 2,000 מרק בשנה.

תומה נקבר בבית הקברות הקהילתי של כנסיית לורנציוס הקדוש באגרן, ב שעל שפת אגם טגרנזה. כיום קברו נמצא בין קברו של חברו הוותיק, הסופר , לבין קברה של אהובתו, מיידי פון ליברמן.

הערכה
ביצירותיו, לודוויג תומה ניסה לחשוף את הפסאודו-מוסר ששרר בתקופתו. הוא גם גינה ללא פשרות את החולשה והטיפשות של הבורגנות והמיליטריזם השובניסטי הפרוסי עם "הפיקלהאובה" (קסדת הקוץ) שלו. הוא גם התרעם על הקרתנות ומדיניות הכמורה של זמנו בממלכת בוואריה, מה שבא לידי ביטוי ב"יוזף פילזרס בריפווקסל". סיפוריו המתובלים בהומור וסאטירה, או מחזותיו בני המערכה האחת המתארים את הסביבה הכפרית והעיירות הקטנות בבוואריה עילית, נחשבים למבריקים. תיאוריו הבלתי-סנטימנטליים של החיים החקלאיים ברומנים שלו נחשבים נאמנים במיוחד למציאות, מכיוון שתומה צבר שפע של תובנות מעשיות לגבי תנאי החיים באזור הכפרי מעבודתו כעורך דין. הניב בווארי מתואר בתמציתיות כמו ביצירותיו של .

על בסיס מאמריו ב"מיסבאכר אנצייגר" (1920–1921), האשים מאמר משנת 1989 ב"דר שפיגל" את לודוויג תומה בכך שהפך לאנטישמי זועם ושהתפתח למי שסלל את הדרך של אדולף היטלר.

עורך הדין אוטו גריטשנדר מדגיש את מאסרו בן ששת השבועות בכלא שטאדלהיים במינכן (1906) ואת "המאמרים האנטישמיים והאנטי-דמוקרטיים הבוטים ביותר של תומה משנות חייו האחרונות ב"מיסבאכר אנצייגר'" כפרקים אפלים בחייו של לודוויג תומה. הוא גם מציין כי תומה מעולם לא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, אך בכל זאת כינה את עצמו "דוקטור לודוויג תומה" ונתן לאחרים לכנותו כך, עובדה שיש לציין לגבי סופר כה ביקורתי כלפי בני אדם אחרים.

הנצחה
שמאל|ממוזער|300px|פרוטומה באולם התהילה במינכן
תומה עדיין פופולרי מאוד בבוואריה העילית כיום. לדוגמה, מוצרים כמו הבירה "לודוויג-תומה-ביר" מ"הופברויהאוס ברכטסגאדן" נושאים את שמו.

בית הספר התיכון העירוני על שם לודוויג תומה במינכן נושא את שמו מאז בנייתו ב-1973. בדכאו יש בית ספר יסודי על שם לודוויג תומה. בפרין אם כימזה יש גימנסיה על שם לודוויג תומה, הממוקמת במסעדה שבה התגוררו תומה ואימו משנת 1876. יש גם בית ספר יסודי על שם לודוויג תומה בטראונשטיין. גם מסילת הרכבת דכאו – אלטומינסטר ידועה כ"Ludwig-Thoma-Bahn".

פרוטומה שלו נמצאת בהיכל התהילה במינכן.

עיריית מינכן העניקה את מדליית לודוויג תומה לכבודו החל משנת 1967, אך הפרס הופסק בשנת 1990 לאחר שעמדתו השמרנית-לאומית, סיסמאותיו האנטישמיות והפולמוס האנטי-סוציאליסטי שלו נודעו בציבור.

מבחר מספריו
 Die Lokalbahn (1901)
 Lausbubengeschichten (1905)
 Andreas Vöst (1906)
 Tante Frieda (1907)
 Moral (1909)
 Ein Münchner im Himmel (1911)
 Jozef Filsers Briefwexel (1912)
 Altaich (1918)
 Münchnerinnen (1919)
 Der Jagerloisl (1921)

קישורים חיצוניים




 Literature by and about Ludwig Thoma in the catalogue of the German National Library
 Works by and about Ludwig Thoma in the German Digital Library
 Ludwig Thoma in the Internet Archive
ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:סופרים גרמנים
קטגוריה:עיתונאים גרמנים
קטגוריה:מחזאים גרמנים
קטגוריה:הוגי דעות ומנהיגים אנטישמים
קטגוריה:גרמנים במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1867
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1921