איליין מיי

איליין איוה מיי (באנגלית: Elaine Iva May; נולדה ב־21 באפריל 1932) היא שחקנית, קומיקאית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית.

מיי התפרסמה בשנות ה־50 בזכות השתתפות בקומדיית אלתורים עם מייק ניקולס במסגרת הצמד ניקולס ומיי, ובהמשך פיתחה קריירה כתסריטאית ובמאית. היא זכתה בפרסים רבים, בהם פרס באפט"א, פרס גראמי ופרס טוני, וכן בפרס אוסקר לשם כבוד בשנת 2022. בשנת 2013 הוענקה לה המדליה הלאומית לאמנויות.

היא ביימה את הסרטים A New Leaf, אשת החלומות, מייקי וניקי ו־אישתר, וכתבה את התסריטים להשמיים יכולים לחכות, כלוב הציפורים ו־צבעי השלטון, עליהם הייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. בשנות ה־2010 חזרה לבמה ולמסך, וזכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה על תפקידה ב־The Waverly Gallery.

ביוגרפיה
איליין איוה ברלין נולדה ב־21 באפריל 1932 בפילדלפיה, פנסילבניה, למשפחה יהודית לאביה ג'ק ברלין במאי השחקן ואמה, אידה ברלין גם כן שחקנית. בילדותה הצטרפה ללהקת תיאטרון יידי נודד בה הופיע אביה, וערכה את הופעתה הראשונה בגיל שלוש, כשגילמה את דמותו של ילד בשם בני. עקב אורח החיים הנודד של משפחתה, למדה בלמעלה מ־50 מוסדות חינוך עד גיל עשר. בדבריה תיארה את החוויה כשלילית, וציינה כי בילתה את זמנה בקריאת אגדות ומיתולוגיה.

בהיותה בת 11 נפטר אביה, והיא עברה עם אמה ללוס אנג'לס. היא למדה בתיכון הוליווד, אך נשרה מהלימודים בגיל 14. בגיל 16 נישאה למהנדס וממציא הצעצועים מרווין מיי, ולשניים נולדה בת, השחקנית והתסריטאית ג'יני ברלין (נולדה ב־1949). הזוג התגרש ב־1960.
בשנת 1962 נישאה למחזאי שלדון הרניק, אך הנישואים נמשכו כשנה בלבד. נישואיה השלישיים היו לד"ר דייוויד ל. רובינפיין, פסיכואנליטיקאי, עמו חייתה עד פטירתו בשנת 1982.
משנת 1999 ועד מותו ב־2019 הייתה בת זוגו של הבמאי סטנלי דונן. דונן סיפר כי הציע לה נישואין "כ־172 פעם".

 קריירה 
 1950–1957: תחילת דרכה בתיאטרון וקבוצת השחקנים המצפן 

לאחר נישואיה למרווין מיי, למדה איליין מיי משחק ועבדה בעבודות מזדמנות, בהן מכירת גגות. היא ניסתה להתקבל ללימודים אקדמיים, אך גילתה כי מוסדות הלימוד בקליפורניה דרשו תעודת סיום לימודים תיכוניים, שלא הייתה ברשותה. לפיכך, עברה לשיקגו לאחר ששמעה שאוניברסיטת שיקגו מקבלת סטודנטים גם ללא תעודה פורמלית, והגיעה לעיר בטרמפים עם סכום כסף זעום.

בשיקגו החלה ללמוד באוניברסיטה כשומעת חופשית, ולעיתים השתתפה בדיונים בכיתות, אף שלא הייתה רשומה רשמית. באחד המפגשים עוררה תגובה חריגה כשהביעה את דעתה כי נאום ההגנה של סוקרטס היה מהלך פוליטי. מייק ניקולס, שהיה אז שחקן בקבוצת תיאטרון באוניברסיטה, נחשף אליה באחד השיעורים, והשניים הכירו מאוחר יותר באמצעות חברים משותפים.

ב־1955 הצטרפה מיי לקבוצת השחקנים המצפן – להקת תיאטרון אלתור שהוקמה על ידי פול סילס ודייוויד שפרד. מיי הייתה בין חברי הגרעין המייסד. ניקולס הצטרף בהמשך, והשניים החלו להופיע יחד במערכונים מאולתרים. עבודתם נחשבה לחדשנית והשפיעה על סגנונה הקומי של הקבוצה.

הקבוצה הפכה לפופולרית, ונחשבה לחלוצה בתחום הקומדיה הסאטירית האמריקאית. מיי תרמה להתחדשות סגנונית בקבוצה, ותוארה כמי שבידלה עצמה ברמת יצירתיות יוצאת דופן. חברי קבוצה אחרים תיארו אותה כבעלת נוכחות בימתית בולטת וכמי שעוררה השראה לסובבים אותה.

תנאי המחיה של מיי בתקופה זו היו צנועים, והיא התמסרה לעבודתה בתיאטרון. חבריה ציינו את חוש ההומור החריג שלה ואת אישיותה האינטלקטואלית. מבקרי תיאטרון, שחקנים וסופרים שונים תיארו את מיי כאחת הדמויות הבולטות בקבוצת השחקנים המצפן, וכאדם יוצא דופן בסצנת התיאטרון האלטרנטיבי של שיקגו בשנות ה־50.
 1957–1961: הצמד ניקולס ומיי 
ממוזער|ניקולס ומיי 1960
בשנת 1957 עזב מייק ניקולס את קבוצת השחקנים המצפן, לאחר שמנהל המועדון טען כי הוא ואיליין מיי הפכו לבולטים מדי והדבר השפיע על שאר חברי הקבוצה. מיי עזבה בעקבותיו והשניים הקימו את הצמד ניקולס ומיי. לאחר שהגיעו לניו יורק, הוזמנו לבצע אודישן בפני המפיק ג'ק רולינס, לימים מנהלו של וודי אלן.

המופע שלהם זכה להצלחה מהירה, ונחשב לפריצת דרך בתחום הקומדיה החיה. המפיק צ'ארלס ג'ופה תיאר את התורים הארוכים למופעים שלהם, ומספר מבקרים תיארו את ההופעות שלהם כרגע מכונן בתולדות הקומדיה. הם הופיעו מדי ערב, לעיתים קרובות בפני אולמות מלאים, והשתתפו גם בפרסומות ובתוכניות רדיו וטלוויזיה.

הצמד התאפיין בשילוב בין אינטלקטואליות להומור עממי, ובכך פנו לקהלים מגוונים. בניגוד לצוותים קלאסיים כמו לורל והארדי, אבוט וקוסטלו ומרטין ולואיס, בהם היה לרוב תפקיד ברור לחכם ולשוטה, ניקולס ומיי גילו גמישות בתפקידיהם. הם הציגו סצנות קצרות המבוססות על סיטואציות מחיי היומיום, לרוב ממוקדות בזוגיות ובתרבות העירונית האמריקאית, תוך שימוש באלתור. ניקולס היה אחראי לארגון המערכונים, בעוד שמיי הגתה את מרבית הרעיונות.

במערכונים רבים גילמה מיי דמויות נשיות לא שגרתיות לתקופתה, כגון רופאה או פסיכיאטרית, ובכך הרחיבה את המרחב האפשרי לתפקידי נשים בקומדיה. אלתוריהם נבנו סביב רעיון בסיסי, ולעיתים התפתחו תוך כדי ההופעה. למרות הבדלים בגישתם – ניקולס נטה לתכנון מראש בעוד שמיי העדיפה ספונטניות – השילוב ביניהם נתפס כייחודי.

ב־1961, לאחר מספר שנות פעילות משותפת, סיימו השניים את שיתוף הפעולה. לפי ניקולס, הקושי לשמר את רעננות המופעים והמעבר למופעים כתובים גרמו למיי לעומס רגשי, והובילו לפרידה. הוא תיאר את התקופה שלאחר הפירוד כמשבר אישי. שנים לאחר מכן, שיתפו פעולה שוב כאשר מיי כתבה את התסריט לסרטו של ניקולס כלוב הציפורים (1996).

מבקרים, שחקנים ובמאים תיארו את הצוות כפורץ דרך, והשפעתם על תחום הקומדיה ניכרת גם שנים לאחר פירוקם. הבמאי ארתור פן תיאר את סיום שיתוף הפעולה כ"מעבר הכרחי לאחר שקבעו את הסטנדרט", ודיק קאווט כינה אותם "מטאור קומי".

 1962–1969: מחזאית ושחקנית 

בשנות ה־60 פעלה מיי גם כשחקנית קולנוע, והופיעה בקומדיות כגון Enter Laughing (1967) בבימוי קרל ריינר, ו־Luv (1967) לצד פיטר פאלק וג'ק למון. הסרט האחרון זכה לביקורות מעורבות, אך למון ציין את עבודתה של מיי לחיוב. חוקרת הקולנוע גוונדולין אודרי פוסטר טענה שסגנונה הקומי של מיי נמשך לעיתים לחומר בעל נופך של הומור יידי יבש, שאינו תמיד מתאים למסגרות הוליוודיות מסורתיות.

לאחר סיום שיתוף הפעולה עם ניקולס, התמקדה מיי בכתיבה דרמטית. המחזה שזכה להצלחה הרבה ביותר בתקופה זו היה Adaptation (1969), מחזה חד-מערכתי שכתבה וביימה. יצירות נוספות שכתבה כוללות את Not Enough Rope, Mr. Gogol and Mr. Preen, Hotline (שהועלה במסגרת המחזה האנתולוגי Death Defying Acts בשנת 1995), After the Night and the Music, Power Plays, Taller Than a Dwarf, The Way of All Fish ו־Adult Entertainment. בשנת 1969 ביימה את ההפקה של Adaptation/Next במסגרת הופעת בכורה מחוץ לברודוויי.

 1970–1999: קריירה כ־תסריטאית ובמאית 

בשנת 1971 השיקה איליין מיי את קריירתה כבמאית וכתסריטאית עם קומדיה שחורה בשם A New Leaf, המבוססת על סיפור קצר של ג'ק ריצ'י. מיי כיכבה בו כבת זוג מביכה לבוטניקאי רווק המגולם שמאל|ממוזער|240x240 פיקסלים|מיי, מייק ניקולס ודורותי לאודון, 1959

על ידי וולטר מתאו. האולפן קיצץ את גרסתה המקורית בת ־180 הדקות ל־98 דקות, אך מאז הסרט הפך לקאלט. הביקורת זיכתה אותו באזכורים לתסריטאות סקרובול קלאסית, ומיי קיבלה מועמדות לגלובוס הזהב על משחקה.

בשנת 1972 כתבה וביימה את אשת החלומות לפי תסריט של ניל סיימון. הסרט זכה לשבחי ביקורת ונותר ברשימת 100 קומי AFI. בהמשך ביימה את סרט הגנגסטרים מייקי וניקי (1976), שזכה לעיכוב ושחרור באיחור בשל חילוקי דעות בינו לבין אולפני פרמאונט. מיי נלחמה משפטית על זכויותיו, ובסופו של דבר הוחלף גרסת המאי, שהושבה על־ידי אוסף הקריטריון ב־2019.

בשנת 1978 כיכבה וכתבה את השמיים יכולים לחכות עם וורן בייטי, וזכתה במועמדות נוספת לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. באותה התקופה גם הופיעה כשתמונת אשתו של מתאו בסרט California Suite (1978), לפי תסריט נוסף של ניל סיימון.

בשנת 1987 כתבה וביימה את אישתר, בכיכוב וורן בייטי ודסטין הופמן. הסרט זכה לביקורות תחילה שליליות והוגדר כ"כישלון אולפני", אך קיבל הערכה מחודשת במאה ה־21 על-ידי מבקרים כגון הניו יורקר ו־Slate.

בשנות ה־90 הופיעה בסרטים כגון In the Spirit" (1991)" ודיברה על דמויות רכשניות. ב־1995 תרמה תסריטית לסרט סיכון מחושב. בשנת 1996 שיתפה פעולה עם מייק ניקולס על הסרט כלוב הציפורים (Cage aux Folles), שזכה להצלחה קופתית רחבה, וזכתה למועמדות שנייה לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור צבעי השלטון (1998).

 2000–2018: חזרה למשחק וברודוויי 

בשנת 2000 שיחקה מיי בסרטו של וודי אלן, נוכלים בגרוש, בתפקיד מיי סלואן – דמות שנכתבה במיוחד עבורה. על תפקידה זה זכתה בפרס איגוד המבקרים האמריקני לשחקנית המשנה הטובה ביותר.

בשנת 2002 הוצג המחזה שלה Adult Entertainment בבימוי סטנלי דונן, בהשתתפות ג'יני ברלין ודני איילו, בתיאטרון Variety Arts במנהטן.

ב־2011 הציגה את המחזה הקצר George Is Dead במסגרת האנתולוגיה Relatively Speaking, לצד מחזות של וודי אלן ואית'ן כהן, בבימוי ג'ון טורטורו. המבקרים שיבחו את תרומתה, כאשר The New York Times תיאר את המחזה כ"מחקר בנרקיסיזם", ההוליווד ריפורטר קבע כי היה זה "הקטע החזק ביותר".

ב־2016 ביימה את הסרט התיעודי מייק ניקולס: אמנים אמריקאים כמחווה לשותפה לשעבר מייק ניקולס, שהלך לעולמו ב־2014. באותה שנה הופיעה לצידו של וודי אלן בסדרה הקומית משבר בשש תמונות ב־אמזון פריים וידאו.

בשנת 2018 חזרה מיי לבמה בברודוויי לאחר כ־60 שנה, כאשר גילמה את גלדיס גרין במחזה גלריית וייברלי מאת קנת' לונרגן, בבימויה של לילה נויגבאואר. ההצגה הועלתה בתיאטרון ג'ון גולדן – אותו תיאטרון שבו הופיעה עם ניקולס בשנות ה־60. על הופעתה זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה במחזה, והייתה לאישה השנייה בגילה שזוכה בפרס זה, אחרי לויס סמית.

 2019–הווה: חזרה לבימוי 

בשנת 2019 הוכרז כי איליין מיי עתידה לביים סרט עלילתי חדש בשם Crackpot – סרטה העלילתי הראשון מאז אישתר (1987). הפרויקט נחשף על ידי השחקנית דקוטה ג'ונסון בטקס פרסי המושלים של אותה שנה, וצוין כי היא תשמש גם כשחקנית ראשית ומפיקה.

בפברואר 2024 אישרה ג'ונסון כי הסרט נמצא עדיין בפיתוח, ומיי מיועדת לביים אותו. מאוחר יותר באותה שנה נמסר כי גם סבסטיאן סטן צפוי להשתתף בסרט. עם זאת, על פי דיווחים, הפקת הסרט תלויה באישור ביטוחי הכולל מינוי במאי גיבוי, בשל גילה המתקדם של מיי, שיוכל להחליף אותה במידת הצורך.

 השפעה ומורשת 

שיתוף הפעולה של איליין מיי עם מייק ניקולס בצמד ניקולס ומיי השפיע רבות על הקומדיה האמריקאית. סגנונם התאפיין באירוניה ובסאטירה על חיי היומיום, במיוחד על מערכות יחסים, והשפיע על קומיקאים מאוחרים כמו סטיב מרטין, ביל מארי ודייוויד לטרמן. מרטין ציין כי הצמד היה בין הראשונים שעסקו באופן סאטירי במושג "מערכת יחסים", ואמר: "הם השפיעו על כולנו ושינו את פני הקומדיה."

וודי אלן תיאר את תרומתם כ"עליית הקומדיה לרמה חדשה לגמרי", והקומיקאית לילי טומלין ציינה את מיי כהשראה המרכזית עבורה. לדבריה, "הניואנסים של הדמויות והסוגים התרבותיים שהם יצרו דיברו אליי לגמרי."

הקומיקאי ג'ון מולייני תיאר את האלבום Mike Nichols & Elaine May Examine Doctors (1961) כאחד מאלבומי הקומדיה האהובים עליו, במיוחד את הרצועה המאולתרת "Mother and Son", שלדבריו היא "אולי הדבר הכי שמח שהוקלט אי פעם".

הבמאי פיטר בוגדנוביץ' שיבח את סרטיה של מיי וציין: "תחי איליין! הלוואי שתוכל לשחק ולביים שוב בסרטים." מעריצים נוספים של עבודתה כוללים את הקומיקאי פאטן אוזוולט ואת הבמאים האחים ספדי, שהביעו את הערכתם במיוחד לסרט מייקי וניקי (1976), בין השאר במסגרת ערוץ הקריטריון.

בשנים האחרונות זכתה עבודתה של מיי לבחינה מחודשת. אוסף הקריטריון כינה אותה "יוצרת סרטים מוערכת באופן פלילי", והחלה תנועה להכרה בהשפעתה ובתרומתה לקולנוע. בשנת 2017 ייסד מעגל מבקרי הקולנוע של פילדלפיה פרס על שמה, המוענק לסרטים או יוצרים המביאים מודעות לנושאים מגדריים.

בשנת 2024 ראה אור הספר Miss May Does Not Exist: The Life and Work of Elaine May, Hollywood’s Hidden Genius מאת קארי קורוגן, שעסק בחייה וביצירתה. הספר, שיצא לאור בהוצאת סנט מרטין, היה מועמד לפרס מעגל מבקרי הספרים הלאומי לספר הביכורים הטוב ביותר.

 פילמוגרפיה 
שנהכותרבימויתסריטמשחקתפקידהערות1967Enter Laughingאנג'לה מרלו—1967Luvאלן מנוויל—1967הבוגרבחורה עם פתק לבנג'מיןללא קרדיט1967Bach to Bachאישהסרט קצר1971A New Leafהנרייטה לואלהופעת בימוי ראשונה1971Such Good Friends—תחת שם בדוי: אסתר דייל1972אשת החלומות——1976Mikey and Nickyאישה בטלוויזיה (קול)ללא קרדיט1978השמיים יכולים לחכות——1978California Suiteמילי מייקלס—1981אדומים—ללא קרדיט1982טוטסי—ללא קרדיט1986המבוך—ללא קרדיט1987אישתר——1990In the Spiritמריאן פלאן—1994זאבמוקדנית (קול)ללא קרדיט1995סיכון מחושב—ללא קרדיט1996כלוב הציפורים——1998צבעי השלטון——2000נוכלים בגרושמיי—2021The Same Stormרות ליפסמן—TBACrackpotייקבע בהמשך——

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:תסריטאים יהודים אמריקאים
קטגוריה:קומיקאים יהודים אמריקאים
קטגוריה:זוכי פרס טוני
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה יהודיות אמריקאיות
קטגוריה:זוכי פרס גראמי
קטגוריה:במאיות קולנוע אמריקאיות
קטגוריה:תסריטאיות אמריקאיות
קטגוריה:שחקניות תיאטרון אמריקאיות
קטגוריה:קומיקאיות אמריקאיות
קטגוריה:זוכי אוסקר: פרסי כבוד
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1932
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1932