ריצ'רד שרידן

רִיצֶ'רְד בְּרִינְזְלִי שֶׁרִידֶן (באנגלית: Richard Brinsley Sheridan; ) היה מחזאי, סופר ופוליטיקאי ויגי אנגלו-אירי, שהיה חבר בבית הנבחרים הבריטי משנת 1780 עד 1812, וייצג את מחוזות הבחירה של סטאפורד, וסטמינסטר ואילצ'סטר. כבעל התיאטרון רויאל, דרורי ליין בלונדון, הוא כתב כמה מחזות בולטים כמו "The Rivals" ("היריבים") (1775), "The Duenna" ("האומנת") (1775), "The School for Scandal" ("בית ספר לשערוריות") (1777) ו-"A Trip to Scarborough" ("טיול לסקארבורו") (1777). הוא שימש כ משנת 1806 עד 1807. שרידן נפטר בשנת 1816 ונקבר ב"פינת המשוררים" במנזר וסטמינסטר. מחזותיו נותרו חלק מרכזי ב ומוצגים דרך קבע ברחבי העולם.

נעוריו
שמאל|ממוזער|250px|דיוקן של ג'נטלמן, המזוהה באופן מסורתי כריצ'רד ברינזלי שרידן, מאת ג'ון הופנר.
שמאל|ממוזער|250px|גברת ריצ'רד ברינזלי שרידן, בת 31, מאת תומאס גיינסבורו (הגלריה הלאומית לאמנות).
שרידן נולד בשנת 1751 בדבלין, אירלנד, שם היה למשפחתו בית ברחוב דורסט (Dorset Street) שהיה אופנתי באותה תקופה. אימו, , הייתה מחזאית וסופרת אנגלו-אירית. שניים ממחזותיה הועלו בלונדון בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-18, אף על פי שהיא ידועה בעיקר בזכות הרומן שלה "The Memoirs of Miss Sidney Biddulph" ("זיכרונותיה של העלמה סידני בידלף", 1761). אביו האירי, , היה במשך תקופה שחקן-מנהל ב בדבלין, אך לאחר שעבר לאנגליה בשנת 1758, ויתר על המשחק וכתב מספר ספרים בנושא חינוך, במיוחד על תיקנון השפה האנגלית בחינוך. אחיו הבכור היה עורך הדין, הסופר והפוליטיקאי . סבו מצד אביו היה הכומר  ממחוז קאוואן, שהיה ידיד קרוב של ג'ונתן סוויפט.

כשמשפחתו שהתה בדבלין, ריצ'רד למד בבית הספר לדקדוק האנגלי ברחוב גרפטון. בשנת 1758, כשהיה בן שבע, עברה משפחת שרידן להתגורר באנגליה לצמיתות.

הוא היה תלמיד בבית הספר הארו בין השנים 1762 ל-1768. בסוף שנת הלימודים 1768, אביו העסיק מורה פרטי, לואיס קר (Lewis Ker), בבית אביו בלונדון, בזמן ש לימד אותו סיף ורכיבה על סוסים.

בשנת 1772, כשהיה בן 20 או 21, שרידן נלחם בשני דו-קרבות מול קפטן תומאס מתיוס, שכתב מאמר בעיתון שהכפיש את שמה של אליזבת אן לינלי, שאותה התכוון שרידן לשאת לאישה. בדו-קרב הראשון, הם הסכימו להילחם בהייד פארק, אך כשמצאו אותו צפוף מדי, הם עברו תחילה לפאב "הרקולס פילרס" (Hercules Pillars tavern) (באתר שבו ניצב כיום בית אפסלי בפינת הייד פארק) ולאחר מכן לפאב "קאסל טאברן" (Castle Tavern) ברחוב הנרייטה, קובנט גארדן. בניגוד לדימויו הרומנטי, הדו-קרב היה קצר וללא נפגעים. מתיוס איבד את חרבו, ולדברי שרידן, נאלץ "להתחנן על חייו" ולחתום על התכחשות למאמר.

ההתנצלות פורסמה בפומבי, ומתיוס, שרתח מזעם בשל הפרסום הרב לו זכה הדו-קרב, סירב לקבל את תבוסתו כסופית ואיתגר את שרידן לדו-קרב נוסף. שרידן לא היה מחויב לקבל את האתגר הזה, אך עלול היה להפוך למנודה חברתית אם לא היה עושה זאת. הדו-קרב השני, שנערך ביולי 1772 בקינגסדאון (Kingsdown) שליד באת', היה עקוב מדם הרבה יותר. הפעם שני הגברים שברו את חרבותיהם, אך המשיכו להילחם ב"מאבק נואש על חיים וכבוד". שניהם נפצעו, שרידן באורח מסוכן, והוא נאלץ "להינשא מהשדה כשחלק מכלי נשקו של יריבו תקוע דרך אוזנו,, כל גופו מכוסה פצעים ודם, ופניו כמעט רוסקו לג'לי עם ניצב חרבו של מתיוס". מתיוס נמלט בכרכרת דואר. שמונה ימים לאחר האירוע העקוב מדם, יכול היה הבאת' כרוניקל להודיע ששרידן יצא מכלל סכנה.

מאוחר יותר באותה שנה, אליזבת וריצ'רד בן ה-21 ברחו יחד כדי להינשא והקימו בית בלונדון ברוב פאר והדר. לשרידן היה מעט כסף וללא סיכויים מיידיים להשיג כסף כלשהו, מלבד הנדוניה של אשתו. הזוג הצעיר נכנס לחברה הגבוהה ונראה כי עמד בנטל האירוח. שרידן היה פטרון של  והיא נחשבה לפילגשו. כבת חסותו היא הופיעה בתיאטרון דרורי ליין בינואר 1777, למרות היותה שחקנית גרועה.

קריירה ספרותית
בשנת 1775, מחזהו הראשון של שרידן, "The Rivals" ("היריבים"), הועלה בתיאטרון קובנט גארדן בלונדון. הוא נחל כישלון בערב הבכורה, וביצועו של  כסר לושיוס או'טריגר (Sir Lucius O'Trigger) ספג ביקורת על שהפך את הדמות ל"מגוחכת ומגעילה". שרידן כתב את המחזה מחדש והציג אותו שוב כמה ימים לאחר מכן, כש מחליף את לי בתפקיד. בצורתו המתוקנת הוא זכה להצלחה עצומה, וביסס מיד את המוניטין של המחזאי הצעיר ולאהדה בקרב החוגים המכובדים בלונדון. הוא הפך ליצירה קלאסית בספרות האנגלית.

זמן קצר לאחר הצלחת "The Rivals", שרידן וחמיו תומאס לינלי, מלחין מצליח, הפיקו את האופרה "The Duenna" ("האומנת"). יצירה זו, שזכתה לקבלת פנים חמה, הוצגה במשך שבעים וחמש הופעות.

מחזהו המפורסם ביותר, "The School for Scandal" ("בית ספר לשערוריות"), הועלה בבכורה בתיאטרון דרורי ליין ב-8 במאי 1777. הוא נחשב לאחת מקומדיות המידות הגדולות ביותר באנגלית. לאחריו הגיע "The Critic" ("המבקר") (1779), עדכון של  "The Rehearsal" ("החזרה").

לאחר שצבר במהירות שם והון, בשנת 1776 רכש שרידן את חלקו של דייוויד גריק בתיאטרון דרורי ליין, ובשנת 1778 רכש את שאר החלקים. כל מחזותיו המאוחרים הופקו שם. בשנת 1778 כתב שרידן את "The Camp" ("המחנה"), שהתייחס לאיום המתמשך של פלישה צרפתית לבריטניה. באותה שנה, גיסו של שרידן, , מלחין צעיר שעבד עמו בתיאטרון דרורי ליין, נהרג בתאונת שיט. לשרידן הייתה יריבות עם עמיתו המחזאי , והוא כלל פרודיה על קמברלנד במחזהו "The Critic" ("המבקר"). ב-24 בפברואר 1809 (למרות אמצעי הבטיחות מפני אש שהיו כה מהוללים משנת 1794) התיאטרון נשרף כליל. כשנתקלו בו שותה כוס יין ברחוב תוך כדי צפייה בשריפה, דווח ששרידן אמר את המשפט המפורסם: "אדם בהחלט רשאי לשתות כוס יין ליד האח הפרטית שלו". שרידן היה מנהל התיאטרון במשך שנים רבות, ומאוחר יותר הפך לבעלים היחיד ללא תפקיד ניהולי.

קריירה פוליטית
שמאל|ממוזער|250px|בקריקטורה Uncorking Old Sherry ("פותחים את השרי הישן") משנת 1805,  תיאר את שרידן כבקבוק של יין שרי, שנפתח על ידי פיט ופורץ החוצה עם משחקי מילים, גידופים ושקרים קטנים.
בשנת 1780, שרידן התקבל לבית הנבחרים הבריטי כבן ברית של צ'ארלס ג'יימס פוקס, בצד המושבות האמריקאיות בדיון הפוליטי של אותה שנה. נאמר עליו ששילם לבורגנים מסטאפורד חמש גינאות לכל אחד כדי שיתירו לו לייצג אותם. כתוצאה מכך, נאומו הראשון בפרלמנט היה הגנה מפני אישום בשוחד.

בשנת 1787 דרש שרידן את הדחתו של וורן הייסטינגס, המושל הכללי של הודו הראשון. נאומו בבית הנבחרים תואר על ידי אדמונד ברק, צ'ארלס ג'יימס פוקס וויליאם פיט כגדול ביותר שנאמר אי פעם, בעת העתיקה או המודרנית.

בבית הנבחרים, שרידן היה ידוע כנואם מרתק, ולעיתים קרובות גם משעשע. נאומיו במשפט ההדחה של הייסטינגס פורסמו מאוחר יותר כחוברת בת 59 עמודים. בשנת 1793, במהלך הדיונים על "חוק הזרים" (Aliens Act) שנועד למנוע ממרגלים וחבלנים צרפתים להציף את המדינה, נאם אדמונד ברק נאום שבו טען כי ישנם אלפי סוכנים צרפתים בבריטניה המוכנים להשתמש בנשק נגד הרשויות. כדי להדגיש באופן דרמטי את נקודתו, הוא השליך סכין על רצפת בית הנבחרים. שרידן קרא: "היכן המזלג?", מה שגרם לחלק גדול מהבית להתגלגל מצחוק.

באפריל 1798 הופיע שרידן במיידסטון במשפטם של חברי  שהואשמו בקשירת קשר בוגדנית עם הצרפתים. יחד עם צ'ארלס ג'יימס פוקס,  ואישים רדיקליים אחרים מהמפלגה הוויגית, הוא העיד לטובת . או'קונור זוכה. חברו, האב , נתלה.

במהלך "בהלת הפלישה מצרפת" של 1803, שרידן כתב "נאום לעם":

הוא כיהן בתפקידי כונס הנכסים הכללי של  (1804–1807) וכ (1806–1807). שרידן נודע בקשריו הפוליטיים הקרובים עם נסיך מוויילס, ועמד בראש סיעה של תומכיו בבית הנבחרים. עד 1805, כאשר הנסיך הצטנן ביחסו לתמיכה קודמת ב, שרידן,  ואחרים הכריזו על התנגדותם לכך.

כאשר, לאחר 32 שנים בפרלמנט, הפסיד בבחירה מחדש ב-1812, נושיו סגרו עליו ושנותיו האחרונות היו מלוות בחובות ובאכזבות. כששמע הקונגרס האמריקאי על חובותיו, הציע לשרידן 20,000 ליש"ט כהוקרה על מאמציו למנוע את מלחמת העצמאות של ארצות הברית. הוא סירב להצעה.

מוות והנצחה
בדצמבר 1815, שרידן חלה והיה מרותק למיטתו במידה רבה. הוא נפטר עני. עם זאת, דוכסים, רוזנים, לורדים, ויקונטים, הלורד ראש העיר של לונדון ואישי אצולה אחרים נכחו בהלווייתו, והוא נקבר ב"פינת המשוררים" במנזר וסטמינסטר.

בשנת 1825, הסופר האירי  פרסם ביוגרפיה אוהדת בשני כרכים, "Memoirs of the Life of Richard Brinsley Sheridan" ("זיכרונות חייו של ריצ'רד ברינזלי שרידן"), שהייתה לה השפעה ניכרת על התפיסות המאוחרות יותר לגביו.  חשפה שלט כחול בשנת 1881 לזכרו של שרידן ברחוב סאביל רו 14 במייפייר. שלט נוסף נמצא בסטאפורד.

משפחה

שרידן נישא פעמיים. נישואיו הראשונים היו לאליזבת אן לינלי ונולדו להם ילד אחד תומאס. אליזבת נפטרה ב-1792 ושלוש שנים אחר כך בשנת 1795, ריצ'רד שרידן נישא לאסתר ג'יין אוגל (1776–1817), בתו של הדיקן מווינצ'סטר. נולד להם לפחות ילד אחד: צ'ארלס ברינזלי שרידן (1796–1843).

אישיות
עבור בני דורו, שרידן היה ידוע בשנינותו המסנוורת, חוש הומור תוסס, וחדות ראייתו הפוליטית, לא פחות מאשר בצביעותו, רשעותו הנקמנית והוללותו הכללית. שרידן היה מטפס חברתי שלא היסס לתקוע סכין בגב חבריו כדי לשמור על מעמדו החברתי בקרב אריסטוקרטים אמיתיים וכדי לצבור כוח בחברת הוויגים.

אולי הסיכום הטוב ביותר לאופיו של שרידן נכתב על ידי סר , שציין לאשתו: "הוא משקיע הרבה מניפולציות, עם הרבה כאב, כדי לספק, לא את התשוקה הראויה בעניינים כאלה, אלא את היהירות; והוא עוסק בתככים מסובכים ובמזימות משנה, כמו מחזה ספרדי". עד 1789, עורמתו הדו-פרצופית של שרידן הפכה אותו למושא לבוז בעיני רוב חברת הוויגים.

כמו רוב בני החברה הגבוהה, שרידן שתה לשכרה והיה מכור להימורים, כשהוא מהמר כמעט בכל לילה בכסף שלא היה לו. בעוד שרוב חבריו המכורים להימורים ניסו לשלם לנושיהם, שרידן מעולם לא שילם את חובותיו, מכיוון שהאמין שתשלום לנושים "רק מעודד אותם".

התנהגותו של שרידן כלפי נשים בפרט הייתה לא מכובדת. כרודף שמלות ומספר סיפורים מקצועי, הוא היה מתנצל מחונן והבטיח לנשותיו ולמאהבותיו הבטחות שידע שלעולם לא יקיים. שרידן הטריד ותקף נשים מינית. דוגמה לכך היא ההטרדה המינית ולאחר מכן התקיפה של ליידי וובסטר, שלימים נודעה כליידי הולנד, . לאחר שהאשים אותה באשמת שווא בניהול רומן עם גבר ש"כלל לא עניין אותה", הוא איים להרוס את שמה הטוב על ידי סיפור לחברה על הרומן הדמיוני שלה. כשליידי וובסטר לא נכנעה לחיזוריו, הוא נקם בה בכך שתקף אותה מאוחר יותר בביתה. ליידי וובסטר עצמה תיעדה את התקיפה: "...כאשר התרסתי בפני איומו הוא נקט בשיטה יוצאת דופן נוספת – נאמר לי יום אחד שמשרת הביא הודעה שאותה ימסור רק לי, ולפני שהספקתי להורות להכניסו, נכנס שרידן, עטוף במעיל עבה, ולאחר שמשרתי יצא מהחדר הוא הסתער עליי ובאלימות מחרידה נשך את לחיי כל כך חזק עד שהדם ירד במורד צווארי – היה לי מספיק שכל לצלצל בפעמון והוא נסוג".

עד שנת 1802, התנהגותו הבזויה של שרידן קיבלה תפנית אפלה עוד יותר, והוא החל להטריד אחת מידידותיו הבודדות שנותרו, הארייט ספנסר, . בשנת 1805, שרידן הסלים את ההטרדה כלפי הארייט בכך ששלח לה מכתבי איום אנונימיים; מכיוון שהיו ידידים ותיקים ומאהבים לשעבר, הארייט הסיקה במהירות את זהותו של שרידן כמחבר, מתוך כתב ידו. שרידן הטריד את הארייט בפומבי ועורר מהומה בכל הזדמנות, כשהוא מטיח בה שלא אהבה אותו מספיק ומצהיר על אהבתו הנצחית אליה. למרות אכזריותו כלפיה, הארייט הייתה אדיבה אליו על ערש דווי בשנת 1816. בתמורה, שרידן אחז בידה בחוזקה ואמר לה שירדוף אותה לאחר מותו. הארייט, משותקת מפחד, שאלה מדוע, לאחר שרדף אותה כל חייו, הוא נחוש להמשיך לרדוף אותה גם לאחר המוות. "כי אני נחוש שתזכרי אותי." לאחר שסבלה עוד כמה דקות מאימתו, הארייט נמלטה מהחדר.

שלושה ימים לאחר מכן, ריצ'רד ברינזלי שרידן מת לבדו.

כתביו
 The Rivals
 St Patrick's Day
 The Duenna
 A Trip to Scarborough
 The School for Scandal
 The Camp
 The Critic
 The Glorious First of June
 Pizarro
 Clio's Protest (written 1771, published 1819)
הוא גם כתב מבחר שירים ונאומים פוליטיים במהלך כהונתו בפרלמנט.

עיבודים ואזכורים תרבותיים
בסרט "טירופו של המלך ג'ורג'" (1994), שרידן מגולם על ידי בארי סטנטון.
 בסרט "הדוכסית" (2008), המבוסס על חייה של ג'ורג'יאנה קוונדיש, דוכסית דבונשייר, שרידן מגולם על ידי איידן מקארדל, וקטעים מתוך המחזה "בית ספר לשערוריות" מוצגים בסרט.
  השתמש בדמותו של ג'ק אבסולוט מהמחזה "היריבים" כבסיס לספריו The Blooding of Jack Absolute, Absolute Honour ו-Jack Absolute. ספרים אלו יצאו לאור תחת השם ק.ק. האמפריז.
 שרידן היה שמו של כפר בטורונטו טאונשיפ, אונטריו, שנקרא על שם ר.ב. שרידן. שמו שימש מאוחר יותר לשכונה, שרידן הומלנדס, שהיא כיום חלק מהעיר מיסיסוגה. שרידן נבחר כמועמד לשם העיר החדשה שהוקמה ב-1974, והנמצאת ממערב לבירת הפרובינציה, טורונטו.
 ברומן של ז'ול ורן "מסביב לעולם בשמונים יום", נאמר על הגיבור הראשי, פיליאס פוג, כי הוא מתגורר ב"סאוויל רואו מספר 7, בורלינגטון גארדנס, הבית שבו מת שרידן ב-1814". בעוד ששרידן אכן התגורר בסאוויל רואו, הוא התגורר במס' 14 ולא במס' 7 (והוא נפטר ב-1816, לא ב-1814 כפי שנטען בספר).

לקריאה נוספת
 Arnold-Baker, Charles (1996), The Companion to British History, Longcross Press
 Chedzoy, Alan (1998), Sheridan's Nightingale, Allison & Busby, 
 Kelly, Linda (1997), Richard Brinsley Sheridan. A Life, Sinclair-Stevenson, 
 Rae, William Fraser (1897a), "Sheridan, Thomas (1719–1788)", in Lee, Sidney (ed.), Dictionary of National Biography, vol. 52, London: Smith, Elder & Co, pp. 87–88
 Steinmetz, Andrew (1868), The Romance of Duelling in All Times and Countries, Chapman and Hall
 Wheatley, Henry Benjamin (2011), Round about Piccadilly and Pall Mall: Or, a Ramble from the Haymarket to Hyde Parkvb (illustrated ed.), Cambridge University Press, 
 O'Toole, Fintan. A Traitor's Kiss: The Life of Richard Brindsley Sheridan, 1751–1816, New York, 1998.
 Klingberg, Frank J.; Hustvedt, Sigurd B., eds. (1944), The Warning Drum. The British Home Front Faces Napoleon. Broadsides of 1803, University of California Press
 Taylor, David Francis (2012), Theatres of Opposition: Empire, Revolution, and Richard Brinsley Sheridan, Oxford University Press

קישורים חיצוניים



 Richard Brinsley Sheridan profile
 Works by Richard Brinsley Sheridan in eBook form at Standard Ebooks

הערות שוליים

קטגוריה:משוררים אירים
קטגוריה:מחזאים אירים
קטגוריה:סופרים אירים
קטגוריה:לבריתנים אנגלים
קטגוריה:בוגרי בית הספר הארו
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1801–1802)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1802–1806)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1806–1807)
קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1807–1812)
קטגוריה:אישים הקבורים במנזר וסטמינסטר
קטגוריה:ילידי 1751
קטגוריה:נפטרים ב-1816