אנטולי סליבקו

אנטולי ימליאנוביץ' סליבקו (רוסית: Анатолий Емельянович Сливко; ב-28 בדצמבר 1938 – 16 בספטמבר 1989) היה רוצח סדרתי ונקרופיל סובייטי שתקף מינית, רצח וביתר שבעה נערים בעיר נווינומסק ובסביבתה, מחוז סטברופול, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, בין השנים 1964 ל-1985. ידוע כי תקף מינית לפחות 36 קורבנות נוספים. קורבנות הרצח של סליבקו היו בני 11 עד 15. את כולם הוא פיתה להשתתף בסרטים ביתיים שבהם שיחקו מחדש סצנה של חייל פרטיזן המוצא להורג על ידי חיילים נאצים בתלייה. לאחר שהקורבן איבד את הכרתו, סליבקו תקף אותו מינית, רצח אותו, ביתר את גופתו והצית אותה. התהליך כולו צולם, תועד בתמונות ונרשם ביומנים כדי להזין את הפאראפיליה ואת הפנטזיות המיניות של סליבקו. השגרה של תלייה, ביתור והצתה שביצע סליבקו נועדה לשחזר תאונת דרכים שבה צפה ב-1961, שבה נער מתבגר נהרג באופן אלים, מה שהביא לעוררות מינית של סליבקו והעיר את הפרפיליות שלו. סליבקו נידון למוות ב-1986 והוצא להורג בירייה בודדת בעורפו ב-16 בספטמבר 1989.

ראשית חייו
ילדות
אנטולי ימליאנוביץ' סליבקו נולד ב-28 בדצמבר 1938 בעיר איזרבש, הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של דאגסטן, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית. הוא היה הבכור מבין שני ילדים שנולדו להורים עניים.

בזמן הולדתו של סליבקו, אוקראינה סבלה מרעב שנגרם כתוצאה ממדיניות הקולקטיביזציה בכפייה של יוסיף סטלין, ממנה לא הייתה חסינה גם דאגסטן הסובייטית. נישואי הוריו של סליבקו היו מלאי מתחים: הוריו התווכחו לעיתים קרובות, ואביו היה אלכוהוליסט. סליבקו היה ילד אינטליגנטי אך חולני שסבל מאינסומניה וממחלות ילדות שונות. הוא היה גם ילד בודד קלאסי, ולימים תיאר את ילדותו כמלאה בחוסר יציבות, רעב, מלחמה ועוני.

כאשר ברית המועצות נכנסה למלחמת העולם השנייה, אביו של סליבקו גויס להצבא האדום. סליבקו עצמו היה עד לזוועות רבות שביצעו הנאצים לאחר פלישתם לברית המועצות, כולל פלישה לביתו ב-1943. אחת הזיכרונות המוחשיים ביותר שלו ממלחמה זו הייתה מסתור בבית קברות עם ארבעה ילדים אחרים כדי להימלט מהפצצות גרמניות, אך הילדים דחו אותו בשל מראהו הרזה והמוזנח. לדברי סליבקו, בעודו מתכרר לכדור, הוא הבחין בשאריות מפורקות של אישה וסוס מפוזרות ברחוב סמוך.

גיל ההתבגרות

סליבקו הצטיין פחות בלימודיו. אף על פי שהיה אינטליגנטי, חוסר המחויבות שלו ללימודים ונטייתו לחלום בהקיץ בכיתה הובילו לציונים ממוצעים. כשהגיע לגיל ההתבגרות, גילה סליבקו שהוא הומוסקסואל, וכן סבל מאימפוטנציה. שתי התגליות ביישו אותו מאוד, והוא שמר בסוד את מיניותו ואת התפקוד המיני הלקוי ממשפחתו ומחבריו הקרובים המעטים.

שירות צבאי

בניסיון לברוח ממקורותיו הצנועים, סליבקו הגיש בקשה למלגה באוניברסיטת מוסקבה זמן קצר לאחר סיום לימודיו ב-1956, אך נכשל בבחינת הכניסה. זמן קצר לאחר מכן, הוא החל את שירות הצבאי החובה והוצב במזרח הרחוק הרוסי. לעיתים קרובות הוא ספג לעג והשפלות מחבריו לחיילות, שרבים מהם לעגו לאישיותו הביישנית והכנועה. מפקדיו קבעו כי סליבקו "בלתי תואם" לחיי הצבא, והוא שוחרר מהצבא האדום ב-1960, לפני השלמת שירותו.

מעבר לסטברופול
ב-1961 עבר סליבקו מאיזרבש למחוז סטברופול, שם מצא עבודה כמהנדס טלפונים. אחותו הצעירה עברה מאוחר יותר לאותה עיר ועבדה במפעל מקומי. בסוף 1962, אחותו – שהייתה מודאגת מאורח חייו המופנם של אחיה ומהיעדר אינטראקציה עם נשים – הציגה אותו בפני עמיתה צעירה בשם לודמילה. השניים החלו לצאת ונישאו בטקס צנוע בקיץ שלאחר מכן. זמן קצר לאחר חתונתם, עברו בני הזוג לעיר נווינומסק, שם ביססו לעצמם מוניטין כחברי קהילה מכובדים.

לדברי סליבקו, אף על פי שחיבב את אשתו, מיניותו הסתירה כל משיכה פיזית כלפיה, והאימפוטנציה שלו הגבילה את יחסיהם המיניים לפרקים קצרים של מה שהוא כינה "זיווג מהיר ומשפיל". באחת ההזדמנויות הוא פנה לעזרה רפואית כדי להתגבר על חוסר יכולתו לשמור על זקפה בנוכחות אישה, אך מראה של אחות צעירה שצחקה בדיסקרטיות על מצבו גרם לכך שלא חזר לבקש עזרה מקצועית.

סליבקו הודה מאוחר יותר לחוקרים כי הוא ולודמילה קיימו יחסי מין לא יותר מעשר פעמים במהלך שבע-עשרה שנות מערכת היחסים שלהם, ומעולם לא לאחר לידת ילדם השני.

פנטזיות מיניות

ב-1961, סליבקו היה עד לתאונת דרכים שבה רוכב אופנוע שיכור סטה למדרכה ופגע בקבוצת הולכי רגל, וגרם למותו של נער בשנות העשרה המוקדמות שלו שלבש מדי חלוצים צעירים. מסיבות שסליבקו טען כי מעולם לא הצליח להסביר, מחזה זה גרם לו לעוררות מינית והביא אותו לאורגזמה.

הוא נזכר מאוחר יותר בתאונה בצורה חיה: "הנער חווה עוויתות בייסורי המוות שלו כשריח של בנזין ואש מילא את האוויר... הנער נראה כל כך חסר אונים, במיוחד במדים שלו. זה הזכיר לי כיצד הרגשתי בתוכי לאחר ילדות של כאב וסבל. בכל פעם שהוא צעק מכאב, התרגשתי יותר. [עד מותו של הנער], הפכתי לעיוור לכל האחרים פרט לנער הזה."

לאחר שהגיע לאורגזמה, סליבקו הלך כעשרים יארד לעבר תחנת אוטובוס סמוכה, שם ישב והמשיך לבהות בנער המת, שנותר לכוד מתחת לאופנוע כאשר שירותי החירום הגיעו למקום. לדברי סליבקו, הוא חווה עוררות, התרוממות רוח ותחושת העצמה בעודו יושב ומתבונן בסבלו של הנער לפני מותו.

סליבקו תיאר את צפייתו בתאונת הדרכים כאחד הרגעים המכוננים בחייו. לפני התאונה, הוא דיכא את מיניותו; לאחר התאונה, הוא פיתח דחף בלתי נשלט לעסוק ביחסים מיניים פיזיים עם גברים צעירים. יתרה מזו, מראה הדם על נעליו של הנער החריף את פטיש הנעליים שכבר פיתח, והוא החל לשלב נעלי נערים בפנטזיות האוננות שלו.

מועדון נוער

תוך חודשים ספורים מצפייתו בתאונת הדרכים, הקים סליבקו מועדון נוער בנווינומסק. לכאורה, המועדון נועד לעודד נערים מקומיים להשתתף בפעילויות של החלוצים הצעירים, אך סליבקו גם החל להשתמש במועדון כדרך ליצור קשרי ידידות עם נערים ולפתח שיטות לזכות באמונם.

המועדון הראשון נהרס במעשה הצתה כשנה לאחר הקמתו. ככל הנראה, המבצע היה אחד הנערים שהשתתפו במועדון ואשר סליבקו התעלל בו או תקף אותו מינית. לא הוגשו כתבי אישום פליליים. זמן קצר לאחר מכן, הקים סליבקו מועדון חדש בשם צ'רגיד. מועדון נוער זה שכן כשלושה קילומטרים מביתו.

פעילויות מועדון הנוער של סליבקו לא עוררו חשד; הורי הנערים שהשתתפו במועדון שיבחו אותו לעיתים קרובות על שהקדיש תשומת לב לילדיהם והרחיק אותם מצרות. סליבקו לקח את חניכיו הצעירים למסעות טיולים וטיפוס על גבעות, לעיתים למשך ימים. כתבות על פעילויות המועדון הופיעו לעיתים קרובות בעיתונים מקומיים ובשידורי רדיו. סליבקו העניק מספר ראיונות לתחנות טלוויזיה מקומיות ואף זכה לשבחים מפקידי המפלגה הקומוניסטית המקומיים על מאמציו המתמשכים לחנך, לבדר ולהעניק חינוך מוסרי לנוער נווינומסק. ב-1977 הוא נבחר לסגן מועצת העיר וזכה בתואר מורה מכובד של ברית המועצות.

ניסויי תלייה

עד יוני 1963, סליבקו פיתח שגרה שבה יוכל לחוות מחדש את הפנטזיות המיניות שהוצתו על ידי תאונת הדרכים ב-1961: פעם או פעמיים בשנה, הוא יצר קשרי ידידות קרובים עם נער במועדון הנוער, בדרך כלל בגילאי 11 עד 15, אך לעולם לא מעל גיל 17.

הנער היה נמוך לגילו ולבש מדי חלוצים צעירים – בדיוק כמו הנער שסליבקו ראה נהרג בתאונת הדרכים. סליבקו זכה באמונו של הנער וסיפר לו על ניסוי שהכיר, הכרוך בתלייה מבוקרת למתיחת עמוד השדרה, וכי עליו לשחזר סצנה של פרטיזן המוצא להורג על ידי חיילים נאצים עבור מועדון הנוער כשסליבקו מצלם את התלייה, ולאחר מכן, הבטיח סליבקו, הוא יחזיר אותו להכרה.

לפני שכל נער השתתף ב"ניסוי" זה, סליבקו חזר על סצנת התלייה בצורה לא מזיקה עם הקורבן המיועד כדי לזכות באמונו; לאחר מכן הוא רכש מדים חדשים לקורבן ללבוש והבריק את נעליו לפני ביצוע התלייה. בנוסף, כדי למנוע הקאות, הקורבן נדרש לא לאכול במשך מספר שעות לפני הניסוי. לאחר שהנער הורדם באמצעות שאיפת אתר, הניח את החבל סביב צווארו ואיבד את הכרתו, סליבקו הפשיט אותו, ליטף אותו ומישש אותו, סידר את הגוף בתנוחות מרמזות, ואונן שוב ושוב – לעיתים על נעליו של הנער. תהליך זה כולו צולם על ידי סליבקו באחת ממצלמות ה־16 מ"מ שלו ונשמר כדי להזין את פנטזיותיו המיניות. כדי להפיג כל דאגה הורית לגבי השתתפות בניהם בסרטים הביתיים, הוריהם נאמר להם כי סליבקו – הידוע בקהילה כמי שיצר מספר סרטי תעודה חובבניים עם מצלמתו האישית – יצלם את הסרטונים על הבמה במועדונו.

אף על פי שרבים מהנערים שסליבקו שכנע בתחילה להשתתף בסרטים הביתיים הללו נקשרו ונחנקו בתוך או בסמוך לצ'רגיד, עד אמצע שנות ה-60 הוא החל לשכנע את קורבנותיו להשתתף בסרטים הביתיים במקומות כפריים יותר ויותר – לעיתים ללא ידיעת הוריהם.

רציחות

במהלך 22 שנים, סליבקו שכנע 43 נערים להשתתף בניסוי המבוים הזה. ב-36 מקרים, לאחר ביצוע טקס הצילום, ההסרטה והאוננות החוזרת, סליבקו החזיר את הנערים להכרה. לאחר שהוזהרו על ידי סליבקו לשמור על שתיקה, אנשים אלה המשיכו בחייהם מבלי לדעת מה קרה להם בזמן שהיו מחוסרי הכרה. עם זאת, בשבעה מקרים, התנהגותו של סליבקו הפכה לאלימה: לאחר שהקורבנות היו מחוסרי הכרה, הוא ביתר את גופותיהם בהרחבה, שפך בנזין על גפיהם וגווייתם והצית את השאריות כדי להזכיר לעצמו את תאונת הדרכים שהציתה את עוררותו.

סליבקו שמר בדרך כלל על נעלי הקורבן כמזכרת, וכן על התמונות והסרטים שפיתח במעבדה ביתית. בנוסף, סליבקו תיעד בקפדנות את פרטי כל תלייה – קטלנית או לא – ביומניו. הנעליים, התמונות והסרטים שימשו כגירויים לפנטזיות האוננות של סליבקו במשך חודשים או שנים עד שהיה זקוק לגירויים חדשים ורצח שוב.

ב-2 ביוני 1964, סליבקו רצח את קורבנו הראשון, ניקולאי דוברישב בן ה-15, נער שנמלט מביתו. סליבקו טען כי קורבן זה נרצח בטעות, שכן לא הצליח להחזיר את דוברישב להכרה לאחר השלמת טקס הצילום, ההסרטה והאוננות, אך הוא הודה מאוחר יותר בראיון עם פסיכיאטר כי מותו של הנער עורר בו תחושת עוררות גדולה יותר מאשר התליות הלא קטלניות הקודמות שלו.

עם זאת, תחושת ההלם ממותו של קורבן זה דחפה את סליבקו לבתר את גופת הנער ולהשליך את השאריות לנהר קובאן. הוא גם השמיד את הסרט והתמונות שצילם של קורבן זה, אך שמר על נעליו. במאי 1965, סליבקו התיידד עם קורבנו השני, אלכסיי קובלנקו, במועדון הנוער שלו. קורבן זה נרצח בכוונה, וסליבקו שמר על כל הצילומים והתמונות של התלייה, ההתעללות והביתור. קובלנקו דווח כנעדר, אך הוריו נאמר על ידי המשטרה כי ילדם הוא נער בורח.

שמונה שנים מאוחר יותר, ב-14 בנובמבר 1973, אלכסנדר נסמייאנוב בן ה-15 נעלם בנווינומסק. נסמייאנוב (חבר נוסף בצ'רגיד) התיידד עם סליבקו לפני היעלמותו. סליבקו השתתף באופן פעיל בחיפושים אחר נסמייאנוב בשבועות שלאחר רציחתו; הוא הדפיס כרזות של נעדרים וארגן חיפושים קרקעיים שהקפיד שלא יכסו את מקום הרצח.

שנתיים לאחר מכן, ב-11 במאי 1975, חבר נוסף במועדון הנוער של סליבקו, אנדריי פוגסיאן בן ה-11, נעלם גם הוא. הנער נראה לאחרונה על ידי שכן, שדיווח למשטרה כי פוגסיאן סיפר לו שהוא עומד להשתתף ב"סרט ביער", אך לא הזכיר את שמו של סליבקו. אמו של פוגסיאן אכן דיווחה לחוקרים כי סליבקו צילם סרט פרטיזנים ביער סמוך שבו בנה השתתף בעבר; עם זאת, מאחר שהמשטרה כבר ידעה שסליבקו זכה בפרסים על סרטים תמימים יותר, הוא נשלל כחשוד לאחר חקירה קצרה שבה הודה כי הנער היה חבר במועדון הנוער שלו, אך הכחיש כל מעורבות בהיעלמותו.

ב-1980, סליבקו רצח את קורבנו החמישי, סרגיי פטנייב בן ה-13. הוא גם היה חבר פעיל בצ'רגיד, ועד שסליבקו ביצע רצח זה, הסדיזם והתאווה שלו הסלימו עד כדי כך שהוא סידר מחדש את גופת הקורבן המרוטשת ואת נעליו מול המצלמה כדי להזין פנטזיות אוננות עתידיות. רישומי היומן שלו המתארים את הרצח, הביתור והצתת גופתו ובגדיו של פטנייב מעידים גם על היעדר "גועל ובושה" ממעשיו. הקורבן הבא היה ויאצ'סלב חוביסטיק, בן 15, אותו רצח סליבקו בסתיו 1984.

ב-23 ביולי 1985, סליבקו רצח את קורבנו האחרון, סרגיי פבלוב בן ה-13, שנעלם לאחר שסיפר לשכן שהוא נפגש עם מנהיג צ'רגיד כדי להשתתף בסרט ביתי. אף על פי שהמשטרה דיווחה לאמו של פבלוב כי בנה הוא נער בורח, הוריו לא היו משוכנעים. שניהם חקרו את סליבקו, שהכחיש כל מעורבות; עם זאת, חקירתה של אמו בקרב חברי צ'רגיד אחרים חשפה כי מספר נערים השתתפו בניסויי תלייה למתיחת עמוד השדרה במאמץ לעודד צמיחה בהנחייתו של סליבקו, וכי הנערים איבדו לעיתים קרובות את הכרתם.

מעצר

לאחר היעלמותו של פבלוב, תובעת מקומית בשם תמרה לנגוייבה החלה לחקור באופן פעיל את היעדרותו של הנער. חקירותיה נמשכו מספר חודשים, ועד נובמבר 1985 היא גילתה כי מספר נערים אחרים שהשתתפו באותו מועדון נוער נעלמו גם הם לאורך השנים – לעיתים קרובות, כמו פבלוב, לאחר שדיווחו לקרוביהם כי הם עומדים להשתתף בסרטים ביתיים שצילם סליבקו.

אף על פי שלנגוייבה לא מצאה ראיות לפעילות בלתי חוקית בדרך שבה המועדון פעל, חקירתה של מספר נערים גילתה כי חברים רבים הסכימו להיתלות עד לאיבוד הכרה בניסויים מבוקרים על ידי סליבקו כחלק מטקס חוזר לסרטי הפרטיזנים הביתיים שלו. רבים מחברי המועדון הנוכחיים והלשעבר סבלו גם מ"אמנזיה זמנית" לאחר החייאתם.

איסוף ראיות
בהמלצתה של לנגוייבה, תובע עירוני אישר חיפוש רשמי בביתו של סליבקו ובמועדון הנוער בדצמבר 1985. אף שמעט ראיות מפלילות נמצאו בביתו של סליבקו בסטברופול, חיפוש בחדר חושך נעול במועדון הנוער שלו חשף תמונות וסרטים רבים המתעדים את התלייה, ההתעללות והביתור של קורבנותיו. נמצאו גם סכינים, גרזנים, סלילי חבל וצינור גומי, וכן אביזרים המעידים על פטיש הנעליים שלו, כולל מספר זוגות נעליים ומגפיים של נערים שנוסרו לחלוטין באמצע כף הרגל. 

הודאה

כאשר הוצגו בפניו הראיות שנמצאו בחדר החושך שלו, החל סליבקו להודות בשבעה רציחות וב-36 תליות לא קטלניות ב-28 בדצמבר. הוא האשים את פשעיו במצוקה שנגרמה לו על ידי תסכול מיני והדגיש כי המטרה העיקרית של שמירת החומרים הסנאף והאביזרים הייתה להזין את פנטזיותיו המיניות באמצעות אוננות ולהקל על מתח פנימי. סליבקו גם טען כי בתחילה קיווה ששמירת התמונות והסרטים של התליות הקטלניות תספיק כדי למנוע את הופעת הדחף מחדש לבצע רציחות נוספות, אך עם הזמן, המרווחים בין הדחף לרצוח ולבתר קורבן חדש התקצרו בהדרגה. קורבנות הרצח שלו, כך אמר, היו כולם בני 11 עד 15, והוא למד בהדרגה באמצעות מתודולוגיית הפשעים הרצופים שלו מה שהוא כינה "שיעורים חשובים" למזער או להשמיד כל ראיה מפלילה שקושרת את הרציחות שלו אליו.

בפברואר ובמרץ 1986, סליבקו הוביל את החוקרים לגופות המרוטשות והקבורות של שישה מקורבנותיו, אם כי לא הצליח לאתר את גופת קורבנו הראשון, אותו השליך לנהר קובאן למעלה מעשרים שנה קודם לכן. הוא הואשם רשמית בכל שבעת הרציחות, וכן בשבעה סעיפי התעללות מינית ושבעה סעיפי נקרופיליה ונשלח למעצר, בהמתנה למשפט.

משפט
משפטו של סליבקו נערך בנווינומסק ביוני 1986; הוא טען לחפותו מכל האישומים – וטען כי כל שבעת המיתות היו מקריות. הוא נמצא אשם בכל האישומים ונידון למוות מאוחר יותר באותו חודש והועבר לכלא נובוצ'רקאסק להמתין להוצאה להורג. סליבקו ערער על הרשעתו לבית המשפט העליון של רוסיה, אך ערעור זה נדחה.

ראיון בתא הנידונים למוות
לבקשתו של בלש מרוסטוב בשם ויקטור בוראקוב, סליבקו נתבקש על ידי המשטרה לספק תובנה על נפשם של רוצחים סדרתיים שבועות ספורים לפני הוצאתו להורג. סליבקו הסכים לבקשה זו והסכים הן לראיונות פנים אל פנים והן להתכתבות בכתב עם החוקרים, שהיו מחפשים באופן פעיל תובנה על נפשו של רוצח סדרתי שלא זוהה אז, הפעיל באזור מחוז רוסטוב ונודע כ"רוצח רצועת היער", שרצח לפחות 29 קורבנות עד למועד יצירת הקשר עם סליבקו.

סליבקו אכן סיפק לחוקרים תובנה עמוקה על האופן שבו עבריינים כמוהו הצליחו לתפקד בחברה ללא חשד או זיהוי, על ה"חוקים" הכלליים שנוצרו לגבי האופן שבו יש לבצע את פשעיהם כדי להשיג את התוצאה הרצויה, ועל עצות כיצד למנוע את הופעתם של עבריינים עתידיים כמוהו בחברה הסובייטית, כולל הצעתו שבתי ספר סובייטיים צריכים לספק לתלמידים מתבגרים ידע וקבלה רבה יותר של מיניות, והוסיף באחת ממכתביו: "אם היה לי [ידע על סטיות מיניות], ייתכן שהייתי פונה לרופא ברגע שהופיעו הסימפטומים הלא נורמליים הראשונים." עם זאת, סליבקו ידע מעט על המצוד המתמשך של החוקרים במחוז רוסטוב, וחלק ניכר מהעצות שסיפק על המקרה הספציפי התגלו כבלתי תואמים או שגויים.

בזמן הראיון האחרון של החוקרים עם סליבקו בתא הנידונים למוות, הוצאתו להורג המתוכננת הייתה אמורה להתקיים תוך שעות. על פי התובע איסה קוסטוייב, עם סיום פגישתם האחרונה הוא הטעה את סליבקו לחשוב שהם יתכנסו שוב במועד מאוחר יותר על ידי לחיצת ידו ואמירה: "בפעם הבאה, נדבר ביתר פירוט." הרוצח הסדרתי הלא מזוהה של רוסטוב, אנדריי צ'יקטילו, נעצר בנובמבר 1990 והורשע ברצח 52 נשים וילדים באוקטובר 1992.

 לקריאה נוספת 










 הערות שוליים 

קטגוריה:מורשעים בהריגה ברוסיה
קטגוריה:אנשים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית
קטגוריה:נקרופילים
קטגוריה:חטיפת ילדים
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1938
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1989