אוטו שטרובה

אוֹטוֹ לודוויגוביץ' סְטְרוּבֶה (ברוסית: Отто Людвигович Струве) או אוֹטוֹ פון שְטְרוּבֶה (בגרמנית: Otto von Struve; ) היה אסטרונום רוסי-אמריקאי ממוצא גרמני-בלטי. ברוסית, שמו הפרטי נכתב לפעמים כאוטו וסילייביץ' (Отто Васильевич). הוא היה נצר לשושלת האסטרונומים המפורסמת ; הוא היה בנו של , נכדו של אוטו וילהלם פון שטרובה ונינו של פרידריך גאורג וילהלם פון שטרובה. הוא היה גם אחיינו של .

עם למעלה מ-900 מאמרים בכתבי עת וספרים, שטרובה היה אחד האסטרונומים הבולטים והפוריים ביותר באמצע המאה ה-20. הוא שימש כמנהל מצפי כוכבים שונים, כולל , ,  ו. הוא זקף לזכותו את העלאת היוקרה העולמית ובניית בתי ספר למדענים מוכשרים במצפי הכוכבים ירקס ומקדונלד. בפרט, הוא שכר את סוברהמניאן צ'נדראסקאר וגרהרד הרצברג, שלימים הפכו לזוכי פרס נובל. המחקר של שטרובה התמקד בעיקר בכוכבים כפולים ומשתנים, סיבוב כוכבים ותווך בין-כוכבי. הוא היה אחד האסטרונומים הבולטים הבודדים בעידן שלפני חקר החלל שהביע בפומבי אמונה כי  קיימת בשפע, וככזה היה תומך מוקדם בחיפוש אחר חיים מחוץ לכדור הארץ.

שנים מוקדמות ברוסיה
שמאל|ממוזער|250px|תעודת קצין צבאי של שטרובה שהונפקה ב-19 במאי 1917
שטרובה נולד בשנת 1897 בחרקוב, אז באימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), כילד הבכור של לודוויג פון שטרובה ואליזבטה כריסטופורובנה סטרובה (1874–1964). אביו היה שייך למשפחת שטרובה הענפה של גרמנים מאזור הבלטי שהתבלטו בפעילות מדעית ברוסיה במאה ה-19. ניסיונו באסטרונומיה החל מוקדם: מגיל שמונה הוא ליווה את אביו במגדל הטלסקופ, ומגיל 10 ביצע תצפיות קלות, אף על פי שסבל מפחד מחללים חשוכים. לאחר שקיבל השכלה ביתית, בגיל 12 החל שטרובה ללמוד בבית ספר בחרקוב והראה כישרונות מתמטיים. שטרובה היה הילד הראשון במשפחת שטרובה ברוסיה שלמד בבית ספר דובר רוסית, ולא בבית ספר דובר גרמנית, והיה דובר גרמנית ורוסית כאחד. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1914, הוא המשיך בעבודתו באסטרונומיה. ביוני 1914, שטרובה השתתף בהכנות לתצפית על ליקוי חמה מלא (21 באוגוסט 1914), ומאוחר יותר השתמש בניסיון ובתוצאות אלה כשהגן על עבודת התואר השני שלו בשנת 1919 באוניברסיטת חרקוב.

שמאל|ממוזער|250px|תעודת המדריך של שטרובה בבית הספר למכונאות מדויקת, שהונפקה ב-26 ביוני 1919.
שטרובה החל ללמוד באוניברסיטת חרקוב הקיסרית בשנת 1915, בשנה השנייה למלחמת העולם הראשונה, תקופה של אי שקט פוליטי ומלחמות ברוסיה. בתחילת 1916, לאחר שסיים את הסמסטר הראשון בלבד, הוא קטע את לימודיו והתגייס לבית ספר צבאי לתותחנים בסנקט פטרבורג. הוא עבר תוכנית אימונים מזורזת, ובפברואר 1917 נשלח לחזית הטורקית. לאחר שנחתם חוזה ברסט-ליטובסק, שטרובה חזר לחרקוב לשנה בין אביב 1918 לאביב 1919 והשלים קורס אוניברסיטאי מלא. ביוני 1919, הוא קיבל תעודה חתומה על ידי רקטור אוניברסיטת חרקוב המציינת ששטרובה יישאר באוניברסיטה כדי להתכונן לפרופסורה במחלקה לאסטרונומיה וגאודזיה. באותה תקופה, שטרובה גם עבד ב"בית הספר המקצועי למכניקה מדויקת" וקיבל רישיון של מדריך מקצועי. בית הספר אורגן על ידי אביו במטרה ליצור מסורת של מהנדסי אסטרונומיה ברוסיה. אלה לא היו קיימים ומהנדסים זרים הוזמנו באופן אישי מארצות אחרות לעבודות מכניות באיכות גבוהה.

מעבר לארצות הברית
מוצאם הגרמני של משפחת שטרובה וההיסטוריה הצבאית של אוטו שטרובה עם הצבא הלבן הרוסי גבו מחיר. כדי להימנע מדיכוי על ידי הבולשביקים, משפחתו נאלצה לעבור מחרקוב לסבסטופול שהייתה עדיין בשליטת הצבא הלבן. שם, התרחשה סדרה של טרגדיות משפחתיות: האחות הצעירה אליזבת טבעה, האח ורנר נפטר משחפת, ואביו נפטר משבץ ב-4 בנובמבר 1920. בעוד שאימו ואחותו בחרו לחזור לחרקוב, ב-16–17 בנובמבר 1920, אוטו עקב אחר  הנסוג. באמצעות תובלה צבאית, הוא נמלט מסבסטופול לטורקיה. הוא מעולם לא חזר לרוסיה. מאוחר יותר הוא הוזמן מספר פעמים לוועידות בברית המועצות, אך מסיבות שונות סירב להשתתף.

במהלך השנה וחצי שאוטו בילה בגלות בגליפולי ומאוחר יותר בקונסטנטינופול, הוא הפך לפליט עני, שאכל בסוכנויות סיוע וקיבל כל עבודה שיכול היה למצוא. במשך תקופה מסוימת, הוא עבד כחוטב עצים, והתגורר עם קצינים רוסים אחרים, לעיתים קרובות שישה אנשים באוהל. לילה אחד, אוהל סמוך נפגע מברק, והרג את כל מי שהיה בתוכו. שטרובה כתב לדודו  בגרמניה בבקשת עזרה, מבלי לדעת שדודו נפטר כמה חודשים קודם לכן, ב-12 באוגוסט 1920. עם זאת, אלמנתו של הרמן, אווה שטרובה, יצרה קשר עם פול גוטניק, יורשו של בעלה המנוח במצפה הכוכבים ברלין-בבלסברג. גרמניה עצמה סבלה לאחר המלחמות, ולא היה סיכוי רב להשיג שם משרה עבור רוסי. לכן גוטניק כתב ב-25 בדצמבר 1920 למנהל  ב שבוויסקונסין, , בבקשת משרה עבור שטרובה. הוא קיבל תשובה ב-27 בינואר 1921, שבה פרוסט הבטיח לעשות כמיטב יכולתו. ב-2 במרץ 1921, פרוסט כתב לשטרובה, והציע לו משרה בירקס. בהתחשב במצבו בטורקיה, היה זה מזל גדול ששטרובה קיבל את המכתב הזה. ב-11 במרץ, שטרובה שלח תשובה, והודה לפרוסט על ההצעה וקיבל אותה. המכתב נכתב רשמית באנגלית אך עם דקדוק גרמני, מה שחשף את שליטתו הדלה של שטרובה באנגלית (כשנפגשו מאוחר יותר בארצות הברית, הם דיברו גרמנית). שטרובה גם הודה שאין לו ניסיון באסטרופיזיקה ספקטרלית. אף על פי כן, כשפרוסט הגיש מועמדות לתפקידו, הוא ציין כי "אני מוכן לחלוטין לקבל אותו על סמך שושלתו. אנו רואים באוטו שטרובה ספקטרוסקופיסט ואסטרופיזיקאי מהשורה הראשונה", וכי התואר שלו בחרקוב היה שווה ערך לתואר דוקטור (שאותו שטרובה מעולם לא טען שקיבל). נדרשו כמה חודשים לארגן מסמכי נסיעה ומימון. בסוף אוגוסט 1921, שטרובה קיבל את הוויזה וכרטיסי הנסיעה שלו בקונסוליה האמריקאית בטורקיה. בספטמבר, הוא עלה על האונייה "S.S. Hog Island" וב-7 באוקטובר 1921, הגיע לניו יורק. מעסיקיו החדשים דאגו ששליח יפגוש אותו ויעלה אותו לרכבת, ויומיים אחר כך הוא הגיע לשיקגו.

החיים בארצות הברית
בסוף 1921, שטרובה החל לעבוד כעוזר ספקטרוסקופיית כוכבים בירקס עם משכורת חודשית של 75 דולר, יחד עם קורס הכשרה. מצפה הכוכבים היה בדעיכה ושטרובה היה לבדו בכיתה. שלושה סטודנטים נוספים הצטרפו אליו בשנת 1922, אך רק לקיץ אחד, ורק אחד מהם המשיך מאוחר יותר. לא היו הרצאות, והסטודנטים למדו באמצעות קריאה, תרגול ודיונים עם פרופסורים.

שטרובה הוכיח את עצמו כלומד מהיר ומדען מוכשר. חמישה חודשים לאחר הגעתו, הוא גילה את תגליתו הראשונה של כוכב פועם ב וכתב עליו מאמר בספטמבר 1922. הוא בילה יותר זמן בתצפיות מכל אחד אחר בירקס, ניסה כל טלסקופ שהיה זמין שם, וגם ביצע תצפיות מזג אוויר בוויליאמס ביי. ב-24 באוקטובר 1922, הוא גילה את האסטרואיד  וב-14 בנובמבר של אותה שנה, אסטרואיד נוסף .

כבר בדצמבר 1923, שטרובה הגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא כוכב כפול ספקטרוסקופי בעל מחזור קצר באוניברסיטת שיקגו. פרוסט סייע לו בפטור מכמה מבחינות הדוקטורט הנדרשות, למשל בצרפתית ובגרמנית, באומרו ששטרובה קרא רבות בספרות המדעית עוד ברוסיה, והיה בקיא בשפות אלה. לאחר מכן הפך שטרובה למרצה (ינואר 1924), פרופסור חבר (1927) ופרופסור מן המניין (1932) באוניברסיטה. לקידומו המהיר הוא נעזר שוב על ידי פרוסט, שגם השתמש במכתבי הצעות עבודה ממצפים אחרים לשטרובה כהוכחה ששטרובה היה מדען בעל ערך רב שיש להשאיר באוניברסיטת שיקגו. בין השנים 1932 ל-1947, שטרובה עמד בראש מצפה הכוכבים ירקס; משנת 1939 עד 1950 הוא שימש כמנהל מייסד של , ומ-1 ביולי 1952 עד 1962 כיהן כמנהל הראשון של  באוניברסיטת וירג'יניה. כל אותן שנים, הוא נשאר באמריקה למעט השתתפות בוועידות וחופשת שבתון בת 8 חודשים באוניברסיטת קיימברידג' בין אוגוסט 1928 למאי 1929. הוא הגיש מועמדות וזכה במלגת גוגנהיים כדי לכסות את עלות נסיעתו והוצאות המחיה שלו בקיימברידג'. בזמן שהותו בקיימברידג', שטרובה עבד בעיקר על חומר בין-כוכבי; הוא גם נסע לטיול קצר לליידן כדי לפגוש את יאן אורט.

שטרובה היה מנהל מצליח ביותר שהביא תהילה למצפה הכוכבים ירקס ובנה מחדש את המחלקה לאסטרונומיה של אוניברסיטת שיקגו. בפרט, הוא חידש בהדרגה את הצוות המדעי, פיטר חוקרים קבועים שקיפאונם לא תרם משמעותית למדע, אך תפסו את משרות הסגל. התהליך היה קשה. שטרובה נהג להגיע ראשון ולעזוב אחרון מהמצפה, תוך שהוא רושם את שעות העבודה של הצוות, בהן השתמש לאחר מכן בצעדיו הבירוקרטיים. במקומם, הוא גייס מספר חוקרים צעירים ומוכשרים שהפכו מאוחר יותר למדענים בעלי שם עולמי. אלה כללו את סוברהמניאן צ'נדראסקאר (פרס נובל לפיזיקה בשנת 1983), ג'ררד קאיפר, , גרהרד הרצברג (פרס נובל לכימיה בשנת 1971),  ו. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא הזמין גם מספר חוקרים אירופאים מובילים, כגון , יאן אורט (אבי רדיו-אסטרונומיה), ,  ו. מכיוון שרובם היו זרים, מינויים נתקל בהתנגדות עזה מצד גורמי המדע מסיבות שונות, כמו גזל מקומות עבודה מאמריקאים במהלך השפל הגדול. צ'נדראסקאר, יליד הודו, שבילה חודש בברית המועצות בשנת 1934, נחשד גם בקשרים קומוניסטיים. שטרובה השקיע מאמצים יוצאי דופן בהגנה והצדקה של כל מקרה, ומאמצים אלה השתלמו בבניית בית הספר המדעי בירקס ובאוניברסיטת שיקגו. לדוגמה, צ'נדראסקאר בילה את כל הקריירה שלו כמדען ומנהל באוניברסיטת שיקגו, סייע לשטרובה ובסופו של דבר החליף אותו כנשיא  (משנת 1949) וכעורך הראשי של ה-"".

בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, רבים מהחוקרים הצעירים ששטרובה הזמין לירקס הפכו למדענים מבוססים. הדבר יצר מתח, כיוון שהם לא רצו לעקוב אחר כל מילה שלו ובנו את הקריירות שלהם. בשנת 1947, שטרובה התפטר מתפקיד מנהל מצפה הכוכבים ירקס והפך ליו"ר המחלקה לאסטרונומיה בברקלי ומנהל . קאיפר ירש אותו בירקס; היחסים ביניהם היו מתוחים לעיתים בגלל נטייתו של שטרובה לשמור על שליטה בניהול ירקס. היו גם שמועות על מתחים דומים בין שטרובה לצ'נדראסקאר, אך האחרון תמיד פיזר אותן, והתעקש ששטרובה תמיד שמר על יחסים מדעיים עם עמיתיו מעל ליחסים המנהליים. אחת הסיבות למעברו של שטרובה לברקלי הייתה עייפותו מהביורוקרטיה. בברקלי, הוא בילה יותר זמן במחקר אישי ועם סטודנטים מאי פעם.

מחקר
שמאל|ממוזער|250px|טלסקופ אוטו שטרובה בעל צמצם של 2.1 מטר
בשנת 1937 שטרובה גילה תופעה שנקראה מאוחר יותר  (אפקט S-S), שהיא החולשה הנראית לעין של קווי הספקטרום של הכוכב המשני בכוכבים בינאריים מסיביים כאשר הכוכב המשני מתרחק. אפקט זה מעורר בעיות בשחזור מדויק של הספקטרום הנפרד של הכוכב הראשוני והמשני. בשנת 1937, סטרובה גילה גם מימן בין-כוכבי בצורה מיוננת.

עד 1959, שטרובה פרסם יותר מ-900 מאמרי כתבי עת וספרים, מה שהפך אותו לאחד האסטרונומים הפוריים ביותר (נראה שרק  פרסם יותר, עם 1,094 פריטים). רבות מעבודות אלה כוונו להנגשת האסטרונומיה לקהל הרחב. בפרט, הוא פרסם 39 מאמרים (ועוד 10 פריטים אחרים) ב"אסטרונומיה פופולרית" (1923–1951, כתב העת הופסק בשנת 1951), 154 ב"שמיים וטלסקופ" (1941–1963, כתב העת החל בשנת 1941) ו-83 ביקורות על ספרים ועבודות של אסטרונומים אחרים. רוב המאמרים המדעיים שכתב בשיתוף פעולה נכתבו עם פול סווינגס והוקדשו למחקרים ספקטרוסקופיים של . כדי להסביר את התעניינותו בנושא זה, ציין שטרובה פעם שהוא מעולם לא ראה ספקטרום של כוכב שבו הוא לא יכול היה למצוא משהו לעבוד עליו.

תגליותיו העיקריות של שטרובה היו זיהוי סיבוב כוכבים ותלות מהירות הסיבוב בסוג הספקטרלי של הכוכב (טמפרטורה). הן האיצו את פיתוח תאוריית האבולוציה הכוכבית. בנוסף לסיבוב כוכבים, הוא חקר גם את אפקט שטארק בספקטרום של כוכבים, כלומר הרחבת קווי הספקטרום על ידי השדה החשמלי באטמוספירת הכוכב. הוא עסק גם במערבולות של אטמוספירת כוכבים ובמעטפות מתפשטות סביב כוכבים. נושא זה דרש טלסקופ גדול יותר מהטלסקופים שהיו זמינים לו. לכן, בין השנים 1933 ל-1939, הוא בנה טלסקופ בקוטר 82 אינץ' במצפה הכוכבים מקדונלד, שהיה אז הטלסקופ השני בגודלו בעולם (אחרי טלסקופ הוקר במצפה הר וילסון בקוטר 100 אינץ' (2.5 מטר).

דעות על חיים מחוץ לכדור הארץ
אמונתו של שטרובה בקיומם הנרחב של חיים ותבונה ביקום נבעה ממחקריו על כוכבים בעלי סיבוב איטי. כוכבים רבים, כולל השמש, סובבים בקצב נמוך בהרבה ממה שניבאו תיאוריות בנות זמנו על אבולוציה מוקדמת של כוכבים. הסיבה לכך, טען שטרובה, הייתה שהם היו מוקפים במערכות של כוכבי לכת שבלמו חלק ניכר מהתנע הזוויתי המקורי של הכוכבים. כה רבים היו הכוכבים בעלי הסיבוב האיטי עד ששטרובה העריך, בשנת 1960, שייתכנו עד 50 מיליארד כוכבי לכת בגלקסיה שלנו בלבד. באשר למספרם של אלה שעשויים להכיל חיים תבוניים, הוא כתב:

חייו האישיים, יחסי משפחה ושנותיו המאוחרות
לשטרובה היה אח צעיר ושתי אחיות, שכולם נפטרו ברוסיה בצעירותם: ורנר (1903–1920), ידוויגה (1901–1924) ואליזבת (1911–1920). המוות האחרון בשנת 1924 הותיר את אימו ללא קרובי משפחה קרובים ברוסיה. לאחר ששטרובה ארגן מסמכי ויזה, היא היגרה לארצות הברית בינואר 1925. באופן מפתיע, אימו החלה לעבוד באסטרונומיה בארצות הברית וסייעה בעיבוד המדידות. היא גרה עם שטרובה גם לאחר נישואיו.

ב-25 במאי 1925, שטרובה נישא למרי מרתה לאנינג, שראתה את עצמה מוזיקאית, אך עבדה כמזכירה בירקס. לאנינג הייתה מבוגרת מעט משטרובה והייתה נשואה בעבר. לא היו להם ילדים; ובכך הסתיימה שושלת האסטרונומים המפורסמת של משפחת שטרובה. ענפים אחרים של  מלבד השושלת של אוטו וילהלם פון שטרובה המשיכו להתקיים, אך לא הניבו מדענים בולטים. ב-26 באוקטובר 1927, שטרובה הפך לאזרח אמריקאי. באותה תקופה, הוא דיבר וכתב אנגלית שוטפת, אך היה לו מבטא גרמני קל שנשאר איתו לכל חייו. גם לאחר נישואיו, שטרובה המשיך לעבוד ימים ולילות, דבר שאשתו הלא-מדענית לא השכילה לקבל. אף על פי שהם נשארו יחד, יחסיהם היו קרים בשנים מאוחרות יותר. בריאותו של שטרובה התדרדרה בסוף שנות ה-50. הוא סבל מדלקת כבד, שנדבק בה לראשונה עוד ברוסיה ובטורקיה. בשנת 1956, בזמן שהשתמש בטלסקופ בהר וילסון, שטרובה נפל באופן קשה, שבר כמה צלעות וסדק שתי חוליות. הוא אושפז כחודשיים ונאלץ לחבוש גבס למשך חודש לאחר ההחלמה. הוא אושפז לצמיתות בסביבות 1963 ונפטר ב-6 באפריל 1963 בברקלי. הוא הותיר אחריו את אימו ואשתו. אימו נפטרה ב-1 באוקטובר 1964, בגיל תשעים. מרי נמצאה מתה ב-5 באוגוסט 1966, אך ההערכה היא שנפטרה ביולי 1966.

בשנת 1925 סטרובה פגש את בן דודו, האסטרונום , במצפה הכוכבים ליק. בשנות ה-30 של המאה ה-20, הם נפגשו שוב במצפה הכוכבים ירקס וניתחו מחדש תצפיות של מערכת הכוכבים המרובה והמורכבת של זטא בסרטן שבוצעו על ידי סבם אוטו וילהלם פון שטרובה.

תכונות אישיות
שטרובה תואר לעיתים קרובות כאיש גדול ומאיים. לדבריו, בשנות החמישים לחייו, גובהו היה 1.80 מטרים ומשקלו 87 ק"ג, שיערו ועיניו אפורים. שטרובה היה ידוע גם כעקשן, מסור ותובעני, הן כלפי עצמו והן כלפי אחרים - תכונות שהשתמרו במשפחתו במשך דורות. הוא היה הראשון להגיע למצפה הכוכבים, לעיתים קרובות עבד עד שעות הערב המאוחרות במשרד, ואז בילה לילות עם טלסקופ. "היה לו רק עניין ודאגה אחת, והיא שאסטרונומיה תפותח ותדחף למקסימום האפשרי". כתוצאה מכך, שטרובה היה בדרך כלל עמוס בעבודה יתר על המידה, פיתח נדודי שינה ולעיתים קרובות נראה כהוזה לאחר שינה של 2–3 שעות בלבד.

שטרובה לא היה מורה טוב במיוחד: בגלל מסירותו למחקר ונסיעותיו התכופות, הוא החמיץ עד שני שלישים מההרצאות שלו. אף אחד לא הורשה לתפוס את מקומו, והסטודנטים נאלצו לעשות מחקר אישי בהיעדרו. עם זאת, הוא שמר על הסטנדרטים הגבוהים ביותר של ידע בבחינות ההסמכה. מצד שני, הופעותיו הלא תכופות משכו סטודנטים רבים בגלל תשוקתו לאסטרונומיה. בשנותיו הראשונות בירקס, הוא פיתח את הנוהג להסתכל בעין אחת לתוך מיקרוסקופ של מכשיר מיקרוגרף ובעין השנייה בטבלה המספרית הסמוכה. זה כנראה גרם לעיניו להסתכל לכיוונים שונים במקצת.

אף על פי שלא דאג במיוחד לעצמו, שטרובה דאג לאנשים. מאמרו הראשון שפורסם ברוסית נקרא "עזרה למדענים רוסים". מלחמת האזרחים ברוסיה הביאה סבל לרוב המשפחות המדעיות ברוסיה. פרוסט, שטרובה ו הקימו "ועדה לסיוע לאסטרונומים רוסים" וארגנו משלוח חבילות מזון וביגוד. הכספים והבגדים הגיעו מאסטרונומים מכל רחבי ארצות הברית.

במהלך השפל הגדול, הוא דאג לגבי העסקת זרים כאשר אמריקאים רבים היו מובטלים. בערך באותה תקופה, אשתו של סגנו ג'ורג' ואן ביסברוק כתבה מכתב לבלגיה, בו ציינה כיצד מצפה הכוכבים ירקס מנוהל על ידי שני אירופאים. המכתב פורסם והרגיז את שטרובה. בסופו של דבר, ואן ביסברוק הוחלף על ידי ויליאם וילסון מורגן, שנולד בארצות הברית.

פרסים והוקרה
שטרובה נבחר הן לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית והן לחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1937. הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1942. הוא קיבל את מדליית הזהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1944), את מדליית ברוס (1948), ואת מדליית הנרי דרייפר של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (1949), והוא קיבל את  של  (1957). המדליה של החברה המלכותית שלו הייתה הרביעית (אחרי פרידריך גאורג וילהלם, אוטו וילהלם והרמן שטרובה) והאחרונה שהתקבלה על ידי בני משפחת שטרובה.  נקרא על שם שלושה אסטרונומים ממשפחת שטרובה: פרידריך גאורג וילהלם, אוטו וילהלם ואוטו. הטלסקופ בקוטר 82 אינץ' שבו השתמש שטרובה במחקריו במצפה הכוכבים מקדונלד נקרא על שמו בשנת 1966, שלוש שנים לאחר מותו, בעוד שהאסטרואיד  נשא את שמו של שטרובה מגילויו ב-13 באוקטובר 1955.

בשנת 1925, שטרובה החל לסקור מאמרים עבור כתב העת  ומ-1932 עד 1947 שימש כעורך הראשי שלו. מ-1946 עד 1949 היה נשיא . בין 1948 ל-1952 היה סגן נשיא ובין 1952 ל-1955 נשיא האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי. באפריל 1954 נבחר לעמית החברה המלכותית. בשנת 1950 הפך לחבר זר ב. בין השנים 1939 ל-1961 קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מתשע אוניברסיטאות באירופה ובאמריקה.

קישורים חיצוניים

 מדליית ברוס: אוטו שטרובה


הערות שוליים

קטגוריה:אסטרונומים אמריקאים
קטגוריה:אסטרונומים רוסים
קטגוריה:אסטרופיזיקאים
קטגוריה:זוכי מדליית ברוס
קטגוריה:זוכי מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה
קטגוריה:זוכי מדליית הנרי דרייפר
קטגוריה:עמיתי החברה המלכותית
קטגוריה:חברי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
קטגוריה:חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:מהגרים מרוסיה לארצות הברית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת חרקוב
קטגוריה:סגל אוניברסיטת שיקגו
קטגוריה:סגל אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
קטגוריה:גרמנים-בלטים
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1897
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1963