תבליט חזירת היהודים בוויטנברג

תבליט חזירת היהודים בוויטנברג הוא סמל הכפשה (שנדמיל) שנוצר בסביבות שנת 1290 ומוצג בכנסייה העירונית בוויטנברג שבגרמניה. הוא מציג דמויות מסומנות כיהודים במגע אינטימי עם חזירה, על מנת להזהיר את הנוצרים מפני התנהגויות יהודיות "לכאורה" ולהכפיש את היהדות. מדובר באחד מתוך 47 פסלי 'חזירת יהודים' מימי הביניים ששרדו. פסלים כאלה הוצבו מאז שנת 1230 בכנסיות ובהמשך גם במבנים אחרים, בעיקר בעולם דובר הגרמנית, והם ממחישים את האנטישמיות של הנצרות בימי הביניים.

מרטין לותר הפיץ את התבליט הזה בכתב הפלסתר שלו Von Schem Hamphoras משנת 1543. הוא השתמש בו כדי ללעוג לביטוי העברי "השם המפורש", המשמש בספרות הרבנית ככינוי לשם האל. כתוצאה מכך, נוסף לתבליט בשנת 1570 הכיתוב Rabini Schem HaMphoras. משום כך הוא מכונה גם חזירו של לותר (Luthersau).כריסטוף דיקמן: "חזירו של לותר", די צייט, 12 ביוני 2017.

בשנת 1983 החלה קהילת הכנסייה לדון באופן ההתמודדות עם התבליט. בשנת 1988 הוצב לוח זיכרון מתחת לתבליט, ובו כיתוב המבקר את שנאת היהודים הנוצרית כגורם מקדים להשואה.

משנת 2016 גופים ואישים שונים דורשים להסיר את התבליט ולהעבירו להקשר מוזיאוני. שלוש ערכאות משפט אזרחי דחו תביעה נגד קהילת הכנסייה ב־2018. באוגוסט 2024 דחה הבית המשפט החוקתי הפדרלי את התלונה החוקתית שהוגשה בנושא. בנובמבר 2024 הוגשה תלונה לבית הדין האירופי לזכויות אדם. התהליך המשפטי חידד את הדיון הציבורי בגרמניה על ההתמודדות עם פסלים אנטישמיים כאלה, והגביר את מאמצי ההסברה בנוגע להיסטוריה שלהם ולדרכי קליטתם בציבור.

 ימי הביניים 
 צורה 
התבליט מציג חזירה מגולפת באורח מציאותי וארבע דמויות של גברים יהודים, כפי שמעידים הלבוש הדמוי גלימות והכובעים המחודדים. שתיים מהן כורעות תחת החזירה ויונקות מעטיניה. דמות שלישית, ליד הרגל הקדמית הימנית של החזירה, מחזיקה באוזן של חזירון כדי למנוע ממנו לינוק. הדמות הרביעית, הגדולה מכולן, יושבת ליד אחורי החזירה, מרימה בזנבה ומביטה אל תוך הפי הטבעת שלה.מריו טיצה: "החזירה בכנסייה", האלה 2020, עמ' 17, איור 1.

החזירה פונה ימינה. כובעי הדמויות קוניים, שטוחים בבסיסם. כובעים דומים נראו גם בפסלים בקתדרלת נַאוּמבּוּרג ובפי קיר מים בעיר באד וימפפן.ישעיה שחר: "Judensau", מכון וארבורג, לונדון 1974, עמ' 30 ואילך. את כובעי היהודים הורה לחבוש הקונציליום הלטרני הרביעי ב־1215, כדי לבדל יהודים מהנוצרים בערים של ימי הביניים.מריו טיצה, שם, עמ' 27.

רוחב התבליט 150 ס"מ, גובהו 80 ס"מטיצה, שם, עמ' 41. ועומקו 25 ס"מ. הדמויות מגולפות באורח תלת־ממדי, קפדני ומציאותי. גם פרוות החזירה מפורטת כמו בפסלים של טלה באותה כנסייה ובקתדרלת נַאוּמבּוּרג, דבר המצביע על תצפית מדויקת בבעלי חיים.טיצה, שם, עמ' 19, 20, 23, 25.

 היסטוריה 
 מקור 
לא ידוע מי הזמין את התבליט, מתי בדיוק נוצר ומי יצר אותו. ניתן לתארכו לסביבות שנת 1290, לפי סגנון הלבוש של הדמויות, מבנה הפסל, הטיפול בפרטים והחומר ממנו נעשה. עם זאת, הוא אינו חלק מהבנייה המקורית של כנסיית העיר – הוא הותקן כנראה רק לאחר סיום השלד העיקרי של הכנסייה סביב 1290.מריו טיצה, שם, עמ' 19.

מאז 1988 מוצמד מתחת לתבליט לוח אבן בזלת ובו כיתוב:
"בשם ישוע נבואתם של ישעיהו, פרק נ"ג, על סבלו של ישוע בן מרים, והקדשת זכר לקורבנות האלימות נגד היהודים" – ולצידו מצוינים תאריך ליל הבדולח (9 בנובמבר 1938) והשנה 1988.

 שימוש פרוטסטנטי ופרשנויות חדשות 
הרפורמציה הקנתה לתבליט משמעות חדשה. מרטין לותר פרסם את החיבור Von Schem Hamphoras ב־1543 והציג בו את הכתוביות והאיור של התבליט כדי להציג את היהודים כמטמאים וכמחללים את האל.מריו טיצה, שם, עמ' 35. לדבריו, אין מדובר באנטישמיות של ימי הביניים בלבד אלא ב"הומור נוצרי", המעיד על כך שגם חזירים יודעים להבחין בין יהודים לשאינם יהודים.מרטין לותר: Von Schem Hamphoras, 1543. בתוך: WA 53, עמ' 486.

במחקר החדש רווחת הפרשנות שלפיה תבליטי חזירת היהודים משמשים ביטוי חזותי למתח בין הברית הישנה להברית החדשה. החזירה מסמלת את ברית החטא הישנה; היהדות נראית ככופרת באל הנוצרי, הנוברת באחוריים של חזירה. תבליטים אלה נועדו לסייע לאוכלוסייה האנאלפביתית להפנים את המסר הזה.

 תביעות להסרת התבליט 
ב־2016 דרשה הקרן היהודית בברלין את הסרת התבליט. גם דמויות ציבוריות כדוגמת שר המשפטים הגרמני דאז, חייקו מאס, וכן שר הפנים של סקסוניה-אנהלט הביעו תמיכה בהסרתו או בהצבת הסברים ביקורתיים על המקום.ידיעות שונות מהעיתונות, לדוגמה: Süddeutsche Zeitung, 28.5.2019

תביעתו של מיכאל דוב-דגן, יהודי יליד פולין, תושב העיר ויטנברג ומורה להיסטוריה בדימוס, נדחתה ב-4 ביוני 2020 בבית המשפט האזורי של דיסאו-רוסלאו. פסיקות הערעור והערעור הנוסף נדחו גם הן. ב־14 ביוני 2022 דחה בית המשפט הפדרלי לערעורים את התביעה, וב־22 באוגוסט 2024 נדחתה התלונה החוקתית בבית המשפט החוקתי הפדרלי.

ב־25 בנובמבר 2024 הוגשה תלונה לבית הדין האירופי לזכויות אדם בלוקסמבורג. העותר טוען להפרת האמנה האירופית לזכויות אדם, בטענה כי השארת התבליט פוגעת בכבוד האדם.

 לוח זיכרון והקשר מוזיאוני 
ב־1988 הוצב לוח מתחת לתבליט, ובו נכתב:
"הכנסייה מאשימה את עצמה באשמה מתמשכת ובקול חזק מבכה את מעשי אבותיה. אנו עומדים נגד כל צורה של שנאת יהודים ונגד כל השפלה של בני אדם."

מתוך דיונים אלה התגבש רעיון להעביר את התבליט לקונטקסט מוזיאוני, או לתעד אותו בצורה ביקורתית במקום אחר. עם זאת, רבים בקהילת הכנסייה ובציבור הגרמני מתנגדים להסרת התבליט או העברתו.

 לקריאה נוספת 
 שמעון שמיר, היהודים בגרמניה: בין סובלנות להשפלה, הוצאת עם עובד, תל אביב 1994.
 רות בן-ישראל, "ייצוגי יהודים באמנות הנוצרית בימי הביניים", בתוך: עיונים בהיסטוריה של יהדות אירופה, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים 2012.

 קישורים חיצוניים 

 דיון באתר הכנסייה הפרוטסטנטית בויטנברג
 ריאיון עם ההיסטוריון כריסטוף דיקמן, באתר "די צייט"

 הערות שוליים 

קטגוריה:אנטישמיות בתרבות
קטגוריה:תבליטים
קטגוריה:ויטנברג
קטגוריה:הפולמוס היהודי-נוצרי
קטגוריה:מרטין לותר
קטגוריה:אמנות נוצרית
קטגוריה:חזירים בתרבות