קבאלטה

קבאלטה היא צורה מוזיקלית בת שני חלקים, שהייתה אהובה במיוחד לאריות באופרה איטלקית של המאה ה-19 בתקופת הבל קנטו עד שנות ה-60 של המאה ה-19. קבאלטה היא קטע בחלק האחרון, בקצב מהיר ומלא חיים יותר, בעקבות הקנטבילה, אריה דמוית שיר. לעיתים קרובות היא מציגה סיבוך או העצמה של רגש בעלילה.

 מבנה טיפוסי 
 קנטבילה (Cantabile) – חלק רגשי ואיטי.
 קבאלטה (Cabaletta) – חלק מהיר, מלא אנרגיה, שבו הדמות מביעה התלהבות, שמחה, כעס או נחישות.
על פי כמה מבקרי מוזיקה, מקור המונח הוא במילה הפרובנסלית "קובלה" ("סטרופה", "חדר") ובמילה הספרדית "קופלה", שעברה באיטלקית ל"קובולה" עם מילת ההקטנה "קובולטה". תיאוריה אחרת מציעה שהיא נגזרת מהמילה האיטלקית קוואלו (סוס), בהתייחסות לקצב הפועם של סוס דוהר המהווה את הליווי של קבאלטות מפורסמות רבות. בעוד שלפי אחרים, ניתן למצוא את המקור בקוואטינה, כלומר, באותה אריה "רבת משמעות" המוכנסת בסוף הרצ'יטטיב. בדרך כלל פסקה מוזיקלית אוורירית וקצבית, המסוגלת להטביע את עצמה בזיכרון המאזינים. האחים אסקודייה תיארו זאת במילון המוזיקה שלהם כפסקה קלילה ומלודית הנקלטת בקלות בנשמת המאזין, ושברגע שהיא נשמעת, כולם מזמזמים אותה.

הקבאלטה נוצרה כחלק מאבולוציה, מאריות מתחילת המאה ה-19, המכילות שני קטעים במקצבים שונים בתוך מבנה יחיד, לאריות מורכבות יותר עם תנועות שונות מבחינה מוזיקלית. המונח עצמו הוגדר לראשונה בשנת 1826 ב"דיציונריו" של פייטרו ליכטנטל. יש לה מבנה חוזר המורכב משני בתים ואחריהם וריאציות מעוטרות. הקבאלטה מסתיימת בדרך כלל בקודה, לעיתים קרובות מאוד וירטואוזית.

המונח מתייחס לאריות ודואטים. הקבאלטה מורכבת מקטע מוזיקלי החוזר על עצמו פעמיים (לפעמים שלוש פעמים בדואטים: פעם אחת לכל תו והאחרון לשני קולות), כאשר השני משתנה לפי רצונו של הזמר. שתי החזרות מופרדות על ידי ריטורנלו תזמורתי שלעיתים קרובות כולל את המקהלה. במקרה של חזרה משולשת, ריטורנלו זה ממוקם בין השני לשלישי. הפרק משלים בקודה (בדרך כלל סטרטה) עם צלילים רועמים, שנועדו לעורר מחיאות כפיים.

בביטויים מאוחרים יותר, המונח "קבאלטה" החל להתייחס לחלק הסיום המהיר של כל הרכב ווקאלי אופראי, בדרך כלל דואט, ולא רק אריה סולו. לדוגמה, הדואט בין גילדה לריגולטו במערכה הראשונה, תמונה 2 של "ריגולטו" מסתיים בקבלטה איטית יחסית, בעוד שהקבאלטה לדואט שלהם בגמר של מערכה 2 היא מרגשת.

הקבאלטה משמשת לעיתים קרובות כדי להעביר רגשות עזים: אושר עצום (הקבאלטה המפורסמת של לינדה "O luce di quest'anima" מתוך "לינדה די שאמוני" של דוניצטי), צער גדול ("Spargi d'amaro pianto" של לוצ'יה מתוך "לוצ'יה די למרמור"), או אהבה נצחית (הקבאלטה הקצרה של לינדורו מתוך "האיטלקייה באלג'יר" של רוסיני). רוסיני כתב לפחות קבאלטה אחת או אפילו יותר לכל הדמויות הראשיות באופרות שלו. לדוגמה, "האיטלקייה באלג'יר" מכילה שתי קבאלטות ללינדורו, שלוש קבאלטות לאיזבלה, קבאלטה אחת למוסטפא ואחת לטדיאו. אם כוללים את החלקים האחרונים של ההרכבים, הסכום הכולל מגיע לכמעט שש עשרה קבאלטות.

ג'וזפה ורדי המשיך לעבד את נוסחת הקנטבילה-קבאלטה לאפקט רגשי ודרמטי רב, לפני שנטש אותה במידה רבה עד 1862 כיצירה סולו עם "Egli è salvo" של דון קרלו ב"כוחו של גורל" קבאלטה ורדיאנית מפורסמת מופיעה ב"לה טרוויאטה" שלו משנת 1853 במערכה הראשונה. היא מגיעה לאחר "È strano! è strano...Ah fors'è lui" המהורהר של ויולטה, שבו היא שוקלת שהגבר שזה עתה פגשה עשוי להיות האחד עבורה. אך זה מוביל בהדרגה לנחישותה להישאר "תמיד חופשייה" ב"Sempre libera", עם הפירוטכניקה המהירה והמאתגרת שלה.

אטילה של ורדי משנת 1846 נחשב על ידי מבקרים בני זמנו כ"שיא הקבלטיזם".

טרנד הקבאלטה נידון במהרה כדרך קלה לזכות באישור הציבור. נאמר שבליני הצהיר כי הלחין אותן רק משום שנאלץ על ידי המוסכמות. למרות זאת, הצלחתה של צורה זו נמשכה זמן רב, עד כדי כך שוורדי לא ויתר על הכנסת קבאלטה אפילו לאותלו 1887: "Sì,pelcielmarmoreogiuro", בסוף המערכה השנייה.

לדעת רוסיני, הקבאלטה משרתת מעל לכל תפקיד של ניגוד קצבי ביחס לחלקים הקודמים של היצירה, ובפרט הקנטבילה.

חדות קצבית כזו נמצאת בתדירות נמוכה יותר ביצירותיהם של מלחינים מאוחרים יותר, ובמיוחד בליני ודוניצטי, אשר החליפו לעיתים קרובות את האלגרו באלגרו מודרטו או אפילו, באופן יוצא דופן, באנדנטה, ובכך העניקו לקבאלטה אופי רגוע יותר וקל יותר לשירה. ורדי הוא זה ששיקם את האנרגיה הקצבית המקורית שלה, במיוחד ביצירותיו המוקדמות, גם הודות לשימוש בליווי תזמורתי חזק.

 דוגמאות מפורסמות של קבאלטה 
 A tali accenti in seno (Il viaggio a Reims)
 Non più mesta accanto al fuoco (La Cenerentola)
 Ah, non giunge uman pensiero (La sonnambula)
 Ah bello, a me ritorna (Norma)
 Vien diletto, in ciel è la luna (I puritani)
 Suoni la tromba e intrepido (I puritani)
 Salgo già del trono aurato (Nabucco)
 Sì vendetta, tremenda vendetta (Rigoletto)
 Sempre libera degg'io (La traviata)
 Di quella pira (Il trovatore)
 Tu vedrai che amore in terra (Il trovatore)
 È gettata la mia sorte (Attila)
 Spargi d’amaro pianto (Lucia di Lammermoor)
 דוגמה להאזנה 
ממוזער|ימין|Verdi - Melba - Sempre libera (La Traviata)

 לקריאה נוספת 


 הערות שוליים 

קטגוריה:צורות מוזיקליות