אנתוני אשלי-קופר, רוזן שפטסברי השלישי

אֶנְתוֹנִי אֶשְׁלִי-קוּפֶּר, רוזן שַׁפְטְסְבֶּרִי השלישי (באנגלית: Anthony Ashley-Cooper, 3rd Earl of Shaftesbury; ) היה אציל אנגלי, פוליטיקאי ויגי, פילוסוף וסופר.

ראשית חייו
שמאל|ממוזער|250px|אנתוני אשלי קופר עם אחיו מוריס, בציור משנת 1702 מאת ג'ון קלוסטרמן, שנועד להמחיש את אמונותיו הנאו-אפלטוניסטיות.
הוא נולד ב בלונדון, בנם הבכור של  לעתיד, ואשתו , בתו של .

מכתבים שנשלחו להוריו חושפים מניפולציה רגשית שניסתה אימו לבצע, כשסירבה לראות את בנה, אלא אם ינתק את כל קשריו עם אביו החולה והמבודד. בגיל שלוש הועבר אשלי-קופר לאפוטרופסות רשמית של סבו, אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון. ג'ון לוק, כרופא המשפחה של בית אשלי, הופקד על הפיקוח על השכלתו. חינוכו נוהל על פי עקרונות ספרו של לוק "מחשבות אחדות אודות החינוך" (1693), ושיטת הוראת לטינית ויוונית בדרך של שיחה יושמה על ידי מורתו, אליזבת בירץ'. נאמר שבגיל אחת-עשרה, אשלי יכול היה לקרוא את שתי השפות בקלות. בירץ' עברה ל ואשלי בילה שם כמה שנים איתה.

בשנת 1683, לאחר מות הרוזן הראשון, אביו שלח את לורד אשלי, כפי שכונה עתה מתוך נימוס, ל. תחת מורה סקוטי, דניאל דנואן, הוא החל סיור ביבשת אירופה עם שני מלווים מבוגרים ממנו, , ו.

תחת שלטון ויליאם ומרי
לורד אשלי חזר לאנגליה לאחר המהפכה המהוללת בשנת 1689. חמש שנים אחר כך הוא נכנס לחיים הציבוריים, כמועמד לפרלמנט מטעם רובע הבחירה פּוּל בדורסט, ונבחר ב-21 במאי 1695. הוא תמך בחוק להסדרת משפטים במקרים של בגידה, שאחד מסעיפיו קבע כי אדם הנאשם בבגידה, או באי-דיווח על בגידה, יורשה לקבל סיוע מיועץ משפטי.

אף שהיה חבר המפלגה הוויגית, אשלי לא נקט בגישה מפלגתית צרה. מצבו הבריאותי אילץ אותו לפרוש מהפרלמנט עם פיזור הפרלמנט ביולי 1698. הוא סבל מאסתמה. בשנה שלאחר מכן, כדי להימלט מהסביבה הלונדונית, הוא רכש נכס ב, הוסיף הרחבה באורך 15 מטרים לבניין הקיים עבור חדר השינה והספרייה שלו, ושתל עצי פרי וגפנים. הוא מכר את הנכס ל בשנת 1710.

בתקופה זו הוא שימש כ- (לורד בעלי רכוש) של המושבה האנגלית פרובינציית קרוליינה באמריקה הצפונית ואיי בהאמה.

לורד אשלי עבר להולנד. לאחר למעלה משנה מחוץ לאנגליה, אשלי חזר לאנגליה, וזמן קצר לאחר מכן ירש את אביו כ. הוא לקח חלק פעיל, בצד הוויגי בבית הלורדים, ב, ושוב, בהצלחה רבה יותר, ב.

תחת שלטון המלכה אן
לאחר השבועות הראשונים של שלטונה של אן, מלכת בריטניה, שפטסברי, שנושל ממעמדו כסגן האדמירל של דורסט, חזר לחיים פרטיים. באוגוסט 1703, הוא התיישב שוב בהולנד. ברוטרדם הוא חי, כך כתב במכתב למנהל משק הבית שלו, וילוק, בתקציב של פחות מ-200 לירה שטרלינג לשנה, ובכל זאת היה לו די והותר להוציא ולבזבז מעבר למחיה נוחה.

שפטסברי חזר לאנגליה באוגוסט 1704. הוא נחת ב, סאפוק, לאחר שנמלט מסערה מסוכנת במהלך מסעו. הוא סבל משחפת, ובהדרגה הפך לנכה. הוא המשיך להתעניין בפוליטיקה, הן במדיניות פנים והן במדיניות חוץ, ותמך בהשתתפות אנגליה במלחמת הירושה הספרדית.

מצבו הבריאותי המידרדר של שפטסברי הצריך ממנו לחפש אקלים חם יותר, וביולי 1711 הוא יצא לאיטליה. הוא התיישב בנאפולי בנובמבר, וחי שם למעלה משנה.

מוות
שפטסברי נפטר בגיל 41 ב שבממלכת נאפולי, ב-15 בפברואר 1713. גופתו הוחזרה לאנגליה ונקברה ב, חלק מהאחוזה המשפחתית בדורסט.

חוג מכריו
בתחילת דרכו היה ג'ון טולנד בעל ברית, אך שפטסברי גילה לאחר זמן שהוא בעל ברית בעייתי. טולנד פרסם ללא רשות טיוטה של "חקירה בדבר המידות הטובות" (Inquiry concerning Virtue) שכתב שפטסברי. ייתכן ששפטסברי הגזים בפגמיה, אך היחסים התקררו. טולנד ערך 14 מכתבים משפטסברי ל ופרסם אותם ב"טולנד" בשנת 1721. מולסוורת' היה ידיד טוב מאז שנות ה-90 של המאה ה-17. חברים אחרים מקרב הוויגים האנגלים היו , , ,  ו.

מחוג מכריו של ג'ון לוק באנגליה, שפטסברי הכיר את אדוארד קלארק, דאמריס מאשם ו. בהולנד בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-17, הוא הכיר את איש הקשר של לוק, . באמצעות פרלי הוא הכיר את פייר בל,  ו. בל הכיר לו את . מכתבים משפטסברי לבנג'מין פרלי, שני בניו, והפקיד שלו הארי וילקינסון, נכללו בכרך שכותרתו "מכתבים מקוריים של לוק, סידני ושפטסברי", שפורסם על ידי  (1830, ובצורה מורחבת, 1847).

שפטסברי היה פטרונו של מייקל איינסוורת', צעיר מדורסט מ, אשר שפטסברי תמך בו ביוניברסיטי קולג' באוניברסיטת אוקספורד. הספר "מכתבים לצעיר באוניברסיטה" (Letters to a Young Man at the University) (1716) יועד לאיינסוורת'. בין האחרים שזכו לתמיכתו היו  ופול סרליוס (Paul Crellius).

יצירותיו
רוב העבודות שבגינן שפטסברי מוכר הושלמו בתקופה שבין 1705 ל-1710. הוא אסף כמה מאותן עבודות ואחרות בחיבור "מאפיינים של בני אדם, מנהגים, דעות, תקופות" (Characteristicks of Men, Manners, Opinions, Times, מהדורה ראשונה 1711, אנונימית, 3 כרכים). שנהוג לקצר את שמו ל"מאפיינים" (Characteristicks). עבודתו הפילוסופית הוגבלה לאתיקה, דת ואסתטיקה, שם הדגיש את מושג ה כאיכות אסתטית. היסטוריון הספרות הבריטי  כתב: "כתיבתו, אף שהייתה חלקה ומלוטשת, חסרה ייחוד סגנוני".

התוכן של "מאפיינים"
רשימה זו מתייחסת למהדורה הראשונה. המהדורות המאוחרות יותר עברו שינויים. "המכתב על עיצוב" פורסם לראשונה במהדורת "Characteristicks" שיצאה לאור בשנת 1732.

כרך ראשון
הקטע הפותח הוא "מכתב על התלהבות" (A Letter Concerning Enthusiasm), הדוגל ב, ופורסם בעילום שם בשנת 1708. הוא התבסס על מכתב שנשלח ל, מספטמבר 1707. בתקופה זו, התרחש במקביל דיכוי ה הצרפתיים. החיבור השני הוא "Sensus Communis: חיבור על חופש השכל וההומור" (Sensus Communis: An Essay on the Freedom of Wit and Humour), שפורסם לראשונה בשנת 1709. החלק השלישי הוא "מונולוג: או, עצה למחבר" (Soliloquy: or, Advice to an Author), משנת 1710.

כרך שני
הכרך נפתח ב"חקירה בדבר המידות הטובות והזכות" (Inquiry Concerning Virtue and Merit), המבוסס על עבודה משנת 1699. עם חיבור זה, שפטסברי הפך למייסד . הוא מלווה ב"אנשי המוסר, רפסודיה פילוסופית" (The Moralists, a Philosophical Rhapsody), משנת 1709. שפטסברי עצמו ראה בו את השאפתני מבין חיבוריו. המטרה העיקרית של "אנשי המוסר" היא להציג שיטה של תאולוגיה טבעית, לצורך תאודיציה. שפטסברי האמין באל אחד שתכונתו המאפיינת היא נדיבות אוניברסלית; בשלטון המוסרי של היקום; ובמצב עתידי של האדם שיפצה על החיים הנוכחיים.

כרך שלישי
כרך זה, שכותרתו "הרהורים שונים" (Miscellaneous Reflections), כלל עבודות שלא פורסמו בעבר. משהותו בנאפולי נכלל "רעיון של הטיוטה ההיסטורית או הציור של השיפוט של הרקולס" (A Notion of the Historical Draught or Tablature of the Judgment of Hercules).

פילוסוף של המוסר
שמאל|ממוזער|250px|תחריט של אנתוני אשלי-קופר בכרך הראשון של "מאפיינים" משנת 1732.
שפטסברי, כפילוסוף מוסר, התנגד לתומאס הובס. הוא היה חסיד של , וכמוהם דחה את האופן שבו הובס צמצם סוגיות מוסריות בתוך שיקולי תועלת. עבודתו המודפסת הראשונה הייתה "הקדמה" אנונימית לדרשותיו של  פלאטוניסט בולט מקיימברידג', שפורסמה ב-1698. בהקדמה זו הוא תקף בחריפות את הובס ואת האגואיזם האתי שלו, אך גם את טיעוני ה"גזר והמקל" (תמריץ ועונש) הנפוצים של פילוסופי מוסר נוצריים. בעוד שפטסברי התאים עצמו בפומבי לכנסייה האנגליקנית, דעתו הפרטית על כמה מתורותיה הייתה פחות מכבדת.

נקודת המוצא שלו ב"מאפיינים", עם זאת, הייתה אכן צורה של  שהייתה משותפת להובס, ברנרד מנדוויל וברוך שפינוזה: פנייה לאינטרס עצמי. הוא חילק את פילוסופי המוסר לסטואים ואפיקוראים, והזדהה עם הסטואים ותשומת לבם לטובת הכלל. זה גרם לו להתמקד במידות טובות. הוא ראה בשפינוזה ורנה דקארט את האפיקוראים המובילים של תקופתו (בכתבים שלא פורסמו).

שפטסברי בחן את האדם תחילה כיחידה בפני עצמו, ושנית מבחינה חברתית. העיקרון המרכזי שלו היה הרמוניה או איזון, ולאו דווקא רציונליזם. באדם, הוא כתב:

"מי שבקי ולו במעט בסוג זה של אדריכלות מוסרית ימצא את המבנה הפנימי מכוון כך, [...] שהרחבה יחידה של תשוקה מסוימת יתר על המידה, או המשכה [...] ארוך מדי, עלולה להביא לחורבן ואומללות בלתי ניתנים לתיקון".

גרסה זו של תורת , שמקורה עוד באריסטו, הותקפה בחריפות על ידי ברנרד מנדוויל, שגינה אותה וקישר אותה לחיים מוגנים ונוחים, סיגוף קתולי, וסנטימנטליות כפרית מודרנית. מצד שני, ג'ונתן אדוארדס אימץ את השקפתו של שפטסברי לפיה "כל מצוינות היא הרמוניה, סימטריה או פרופורציה".

על האדם כיצור חברתי, שפטסברי טען כי האגואיסט והאלטרואיסט הקיצוני שניהם בלתי מושלמים. בני אדם, כדי לתרום לאושר הכלל, חייבים להשתלב. הוא דחה את הרעיון שהאנושות אנוכית באופן טבעי; ואת הרעיון שאלטרואיזם סותר בהכרח את האינטרס עצמי. תומאס ג'פרסון מצא את הגישה הכללית והחברתית הזו מושכת.

מהלך זה הסתמך על הקבלה הדוקה בין קריטריונים מוסריים לאסתטיים. במסורת האנגלית, פנייה זו ל"חוש מוסרי" הייתה חדשנית. הוא (החוש המוסרי) רגשי בעיקרו ולא רפלקטיבי, אך הופך רציונלי באמצעות חינוך ותרגול. מסקנות נלוות הן שהמוסר עומד בנפרד מתאולוגיה, והאיכויות המוסריות של פעולות נקבעות בנפרד מ"רצון האל"; וכי פילוסוף המוסר אינו עוסק בפתרון בעיות הבחירה החופשית ודטרמיניזם. שפטסברי התנגד בדרך זו גם למה שנמצא אצל ג'ון לוק.

קבלה
המסגרת הרעיונית שבה השתמש שפטסברי הייתה מייצגת חלק ניכר מהחשיבה בנאורות המוקדמת, ונשארה פופולרית עד שנות ה-70 של המאה ה-18. כאשר הופיעו ה"מאפיינים" (Characteristicks), הם התקבלו בברכה על ידי ז'אן לקלרק וגוטפריד וילהלם לייבניץ. מבין הדאיסטים האנגלים, שפטסברי היה משמעותי, אמין והמכובד ביותר.

על ידי הסופרים של התקופה האוגוסטיאנית בספרות אנגלית
במונחים של , הגנתו של שפטסברי על  נתפסה כהיתר ללגלג, ולהשתמש בלגלוג כ"מבחן אמת". מחברים כנסייתיים פעלו מתוך הנחה שהוא היה חושב חופשי. התאולוג האמריקאי , שקרא את "מאפיינים" (Characteristicks) בשנת 1748 מבלי להבין ששפטסברי סומן כדאיסט, גם התרשם וגם לעיתים היה מזועזע. בסביבות תקופה זו, הגבירו  ו קמפיין נגד השפעת הדאיזם, והכתימו את המוניטין של שפטסברי.

בעוד שפטסברי כתב על לגלוג במהדורת 1712 של "מאפיינים", הקונצנזוס המלומד המודרני הוא שהשימושים בדעותיו על כך כ"מבחן אמת" היו מוגזמים. לדברי , הביטוי "מבחן אמת" אינו נמצא ב"מאפיינים"; הוא הושת על הדיון האוגוסטיאני על ידי ג'ורג' ברקלי.

השפעת שפטסברי, ובמיוחד של "אנשי המוסר" (The Moralists), על "" (An Essay on Man), הפואמה של אלכסנדר פופ, נטענה במאה ה-18 על ידי וולטר (במכתבו הפילוסופי "על פופ"),  ו, ונתמכה בתקופה הנוכחית, למשל על ידי . אלכסנדר פופ לא הזכיר את שפטסברי במפורש כמקור: השמטה זו הובנה במונחי הפער הפוליטי, שכן פופ היה טורי. פופ מתייחס לדמות תאוֹקְלֶס מ"אנשי המוסר" בפואמה "" (IV.487–490):

"או את הדימוי הבהיר הזה לדמיוננו נצייר,
אשר תאוֹקְלֶס ראה בחזון מלהיב,
בעוד הגאון משוטט בנופים פואטיים,
או תועה בפראות בחורשות אקדמיות".

בהערות לשורות אלו, פופ הפנה את הקורא לקטעים שונים בעבודתו של שפטסברי.

בפילוסופיה של המוסר ובהשתקפותה הספרותית
המערכת האתית של שפטסברי עברה רציונליזציה על ידי פרנסיס האצ'סון, וממנו עברה בשינויים לדייוויד יום; סופרים אלו, עם זאת, עברו מהסתמכות על חוש מוסרי לאתיקה דאונטולוגית של חובה מוסרית. משם היא אומצה על ידי אדם סמית, אשר פיתח תאוריה של שיפוט מוסרי עם קלט רגשי מוגבל, ומערך מורכב שלוקח בחשבון את ההקשר.  אימץ את המערכת, אך לא פסל את מקומו של "ההיגיון המוסרי", גרסה רציונליסטית של החוש המוסרי האפקטיבי. סמואל ג'ונסון, המחנך האמריקאי, לא קיבל את החוש המוסרי של שפטסברי כנתון, אך האמין שהוא עשוי להיות זמין באמצעות התערבות אלוהית לסירוגין.

ב האנגלי של המאה ה-18, מופיעים טיעונים מתוך מסורת שפטסברי-האצ'סון. דוגמה מוקדמת מופיעה בספרה של  "פלישיה לשרלוט" (Felicia to Charlotte) (כרך א', 1744) מפי גיבורה לושיוס, שמנמק בהתאם ל"חקירה בדבר המידות הטובות והזכות" (An Enquiry Concerning Virtue and Merit) בנוגע ל"חוש המוסרי". הכרך השני (1749) כולל דיונים בחומר מתוך  (conduct book), ומשתמש ב"פילמון להידספס" (Philemon to Hydaspes) (1737) מאת , שתואר על ידי אולדרידג' כ"מלא בהפניות אוהדות לשפטסברי". הגיבור שעל שמו קרויה היצירה "תולדות סר צ'ארלס גרנדיסון" (The History of Sir Charles Grandison) (1753) מאת סמיואל ריצ'רדסון תואר כמי שמגלם את "המודל השפטסבריאני" של גבריות: הוא "סטואי, רציונלי, שולט בעצמו, אך סימפתי כלפי אחרים, ובמיוחד כלפי אלה שפחות בני מזל". "מסע סנטימנטלי דרך צרפת ואיטליה" (A Sentimental Journey Through France and Italy) (1768) מאת לורנס סטרן נועד על ידי מחברו לעורר את "עקרון האמפתיה" שעליו נשענה המסורת שנוסדה על ידי , פלאטוניסטים מקיימברידג' ושפטסברי.

ברחבי אירופה
בשנת 1745, דני דידרו עיבד או שחזר את "החקירה בדבר המידות הטובות" במה שנודע לאחר מכן כחיבורו "מסה על הזכות והמידות הטובות" (Essai sur le Mérite et la Vertu). בשנת 1769, תרגום צרפתי של כלל כתבי שפטסברי, כולל ה"מכתבים" (Letters), פורסם בז'נבה.

תרגומים של חיבורים נפרדים לגרמנית החלו להיעשות בשנת 1738, ובשנים 1776–1779 הופיע תרגום גרמני מלא של ה"מאפיינים" (Characteristicks).  ציין שלא רק גוטפריד וילהלם לייבניץ, וולטר ודני דידרו, אלא גם גוטהולד אפרים לסינג, משה מנדלסון, כריסטוף מרטין וילנד ויוהאן גוטפריד הרדר, שאבו משפטסברי.

הרדר, בעבודתו המוקדמת, אימץ משפטסברי טיעונים בעד כיבוד אינדיבידואליות, ונגד שיטתיות ופסיכולוגיה אוניברסלית. הוא המשיך לשבח אותו בחיבורו "אדרסטאה" (Adrastea). וילהלם פון הומבולדט מצא אצל שפטסברי את מושג "הצורה הפנימית", שהיה מפתח לחינוך בגישת הפילוסופיה הקלאסית הגרמנית. מאוחר יותר, כותבים פילוסופיים בשפה הגרמנית (גדעון שפיקר עם "הפילוסופיה של הרוזן משפטסברי" (Die Philosophie des Grafen von Shaftesbury), 1872, וגאורג פון גיזיצקי עם "הפילוסופיה של שפטסברי" (Die Philosophie Shaftesbury's, 1876) חזרו אל שפטסברי בספריהם.

מורשת
שמאל|ממוזער|250px|"מגדל הפילוסוף" (Philosopher's Tower) באחוזת שפטסברי
בתחילת המאה ה-18, שפטסברי בנה "פולי" (מבנה דקורטיבי) באחוזת שפטסברי, הידוע בשם "מגדל הפילוסוף". הוא ניצב בשדה, וגלוי מהכביש B3078 מדרום לקראנבורן.

במסמכי שפטסברי שעברו ל נמצאים מספר תזכירים, מכתבים, טיוטות בסיסיות ועוד.

דיוקן של הרוזן השלישי מוצג ב.

משפחה
שפטסברי נישא בשנת 1709 לג'יין יואר (Jane Ewer), בתו של תומאס יואר מבושי הול בהרטפורדשייר. ב-9 בפברואר 1711, נולד בנם היחיד, אנתוני, מי שעתיד להיות .

בנו ירש אותו בתאריו והוציא מחדש את "מאפיינים" (Characteristicks) בשנת 1732. נינו היה הפילנתרופ המפורסם, אנתוני אשלי-קופר, רוזן שפטסברי השביעי.

כתביו
רשימת הפרסומים העיקריים של שפטסברי שלהלן נלקחה מתוך הספר "הרוזן השלישי משפטסברי, 1671–1713" מאת רוברט וויטל.

לקריאה נוספת
 Cooper, Anthony Ashley, Earl of Shaftesbury, An Inquiry Concerning Virtue, London, 1699. Facsimile ed., introd. Joseph Filonowicz, 1991, Scholars' Facsimiles & Reprints, .
 David Walford (editor). An Inquiry Concerning Virtue or Merit. A selection of material from Toland's 1699 edition with introduction.
 Robert B. Voitle, The third Earl of Shaftesbury, 1671–1713, Baton Rouge: Louisiana State University Press, c. 1984.
 Edward Chaney (2000), George Berkeley's Grand Tours: The Immaterialist as Connoisseur of Art and Architecture, in E. Chaney, The Evolution of the Grand Tour: Anglo-Italian Cultural Relations since the Renaissance, 2nd ed. London, Routledge



קישורים חיצוניים

 יצירותיו של אנתוני אשלי-קופר, רוזן שפטסברי השלישי באתר ויקיטקסט
 ציטוטים של אנתוני אשלי-קופר, רוזן שפטסברי השלישי באתר ויקיציטוט


 five treatises in Shaftesbury's Characteristicks, slightly modified for easier reading
 The Third Earl of Shaftesbury, an article by John McAteer in Internet Encyclopedia of Philosophy 2011

הערות שוליים

קטגוריה:פילוסופים אנגלים
קטגוריה:עידן הנאורות
קטגוריה:מסאים אנגלים
קטגוריה:פילוסופים של עידן הנאורות
קטגוריה:פילוסופים של ראשית העת החדשה
קטגוריה:חברי בית הלורדים הבריטי
קטגוריה:חברי הפרלמנט של אנגליה (לפני 1707)
קטגוריה:פוליטיקאים אנגלים
קטגוריה:ילידי 1671
קטגוריה:נפטרים ב-1713