נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח

נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח (בהולנדית: Brieflezend meisje bij het venster), הידוע גם בשם "אישה קוראת ליד חלון פתוח", הוא ציור שמן מאת יוהנס ורמיר, צייר מתור הזהב של הולנד. הציור הושלם ככל הנראה בין השנים 1657–1659, ומוצג כיום במוזיאון הציירים הגדולים שבדרזדן, גרמניה, המחזיקה בו מאז שנת 1742.

במשך שנים רבות הייתה ייחוסו של הציור מוטעה: תחילה יוחס לרמברנדט ולאחר מכן לפיטר דה הוך, ורק בשנת 1880 זוהה כראוי כיצירתו של ורמיר. לאחר מלחמת העולם השנייה, היה הציור לזמן קצר בבעלות ברית המועצות. בשנת 2017 העלו בדיקות כי הציור עבר שינוי לאחר מותו של האמן.

הציור שוחזר בקפדנות להרכבו המקורי בין השנים 2018–2021, בתהליך שנעשה באמצעות אזמל ומיקרוסקופ. לאחר השחזור נחשף קופידון ביצירת "תמונה בתוך תמונה" על הקיר שמאחורי הדמות המרכזית. מאז השלמת השחזור, מוצג הציור במוזיאון בדרזדן כפי שצייר אותו ורמיר במקור.

 קומפוזיציה 
ממוזער|הציור כפי שנראה לפני השיקום בשנת 2021
הציור, כפי שנצפה במשך כמעט 300 שנה, מציג נערה הולנדית בלונדינית צעירה העומדת בפרופיל ליד חלון פתוח וקוראת מכתב. וילון אדום תלוי מעל חלקו העליון של הזכוכית, שנפתחת פנימה, ובחלקה הימני התחתון משתקף בבירור דמותה של הנערה. וילון נוסף, בצבע אוכר עם גדילים, תלוי בקדמת הימין של התמונה, סגור בחלקו, ומסתיר רבע מהחדר שבו היא נמצאת. צבע הווילון משתלב בגווני הירוק של שמלתה של האישה ובגוונים של הפירות שמונחים בקערה על שולחן מכוסה בד אדום. לצד הקערה, מונח אפרסק חצוי, שחושף את גלעינו.

בדיקה רדיוגרפית של הציור שנערכה במאה ה־21 חשפה דמות מצוירת על הקיר שמאחורי הנערה. עבודת מחקר נוספת שביצע המשחזר כריסטוף שילצל בשנת 2017 גילתה כי הוורניש באזור זה שונה מהשאר, וניכר כי נוספה לאחר מותו של ורמיר. בשנת 2019 קיבלה קבוצת Staatliche Kunstsammlungen Dresden (אוסף האמנות הממלכתי של דרזדן) את ההחלטה להשיב את הציור להרכבו המקורי כפי שצייר אותו ורמיר.

הדמות שנחשפה, קופידון, מופיעה כציור תלוי על הקיר שמאחורי הנערה, והיא דומה מאוד ליצירה מאת הצייר סייזאר ואן אברדינגן, שהייתה ככל הנראה חלק מאוסף האמנות הפרטי של ורמיר עצמו.
השחזור מספק הזדמנות לבחון מחדש את הציור. הציור של השחזור של הציור פותח פתח לפרשנות מחודשת של היצירה. הופעתו של קופידון כתמונה תלויה על הקיר עשויה לרמז כי הנערה קוראת מכתב אהבה. שטפן קויה, מוזיאון הציירים הגדולים, ציין בהצהרה כי "מעבר להקשר הרומנטי השטחי, מדובר באמירה יסודית על מהותה של אהבה אמיתית".

 סמליות וטכניקה 
בספרו "Vermeer, 1632–1675" (משנת 2000), כתב נורברט שניידר כי החלון הפתוח בציור מסמל את "כמיהתה של האישה להרחיב את מרחבה הביתי" מעבר לגבולות הבית והחברה, בעוד שהפירות משמשים כסמל ליחסים מחוץ לנישואין. שניידר מסיק כי מדובר במכתב אהבה, אשר מתכנן או ממשיך קשר רומנטי אסור.

לטענתו, מסקנה זו מתחזקת על בסיס ממצאים רדיוגרפיים, שהראו כי ורמיר צייר במקור דמות של פוטו – ככל הנראה קופידון – כתמונה תלויה על הקיר בפינה הימנית העליונה של היצירה. ציור זה כוסה במכוון במאה ה-18 המאוחרת, מה שגרם לקיר להיראות חלק וריק. עבודת השחזור שנערכה על ידי מוזיאון Staatliche Kunstsammlungen Dresden בשנים 2018–2021 חשפה מחדש את דמותו של קופידון והחזירה את הציור למצבו המקורי כפי שתוכנן על ידי ורמיר.Deutschlandfunk, 2019-05-07: Gemälde übermalt "Vermeer war kein Begriff" (Radio interview with Gemäldegalerie's director Stephan Koja, in German)

ייתכן שהווילון בצד הימני מרמז על השימוש הנפוץ בווילונות לצורך הגנה על ציורים.

אלמנט קומפוזיציוני נפוץ עוד יותר ביצירתו של ורמיר הוא ה-"repoussoir", אובייקט הממוקם בקדמת התמונה כדי להדגיש עומק ולעצב את שדה הראייה של הצופה. אלמנט זה מופיע ב־25 מיצירותיו. בציור "נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח", הוא מופיע כאחת משלוש יצירות בלבד הכוללות שולחן או מעקה מכוסים בשטיח, המפרידים בין הדמות לבין הצופה. זוהי היצירה האחרונה שבה עשה ורמיר שימוש במבנה קומפוזיציוני זה.

הציור "נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח" יחד עם קצין ונערה צוחקת מהווים את הדוגמאות המוקדמות ביותר לשימוש בטכניקת ה-"pointillé" אין לבלבל אותה עם פוינטיליזם המזוהה במיוחד עם ורמיר.

ההיסטוריון ג’ון מייקל מונטיאס מציין בספרו "Vermeer and His Milieu" (1991) את ה"גבשושיות הלבנות הזעירות" שנראות באזורים המוארים של שני הציורים, במיוחד בפרטי הטבע דומם ובשיער הבלונדיני של הדמות המרכזית בציור זה.

השימוש הייחודי של ורמיר באור מחזק את הסברה בקרב חוקרי אמנות כי הוא השתמש באמצעים אופטיים מכניים – כגון עדשה קעורה כפולה המותקנת בקאמרה אובסקורה – כדי לדמות דפוסי אור טבעיים ולהשיג רמות דיוק ריאליסטיות באפקטי התאורה שבציוריו.

 שיקום במאה ה-21 
שחזור משמעותי שהושלם בשנת 2021 חשף ציור של קופידון על הקיר שמאחורי הנערה הקוראת, לצד צבעים בהירים ועזים יותר ביצירה כולה. חשיפה זו שינתה את האופן שבו חוקרים והקהל מפרשים את היצירה, שכן "התמונה בתוך תמונה" שנחשפה נחשבת כיום לחלק מהקומפוזיציה המקורית שיצר ורמיר, אך כוסתה בידי יד זרה עשרות שנים לאחר מותו.

חוקרי אמנות סבורים כי הופעתו של קופידון מוסיפה הקשר ברור – הנערה, ככל הנראה, קוראת מכתב אהבה. הציור, לאחר שיקומו, הושב לתצוגה בגלריה בדרזדן, והוא מוצג כעת בפני הציבור כפי שתוכנן במקור, ומזמין פרשנויות חדשות באור הגילויים האחרונים.

 היסטוריה 
ורמיר השלים את הציור בערך בשנים 1657–1659. בשנת 1742, אוגוסטוס השלישי מפולין, הנסיך הבוחר מסקסוניה, רכש את הציור מתוך אמונה מוטעית שהוא צויר על ידי רמברנדט. בשנת 1826, הוא יוחס שוב בטעות לפיטר דה הוך. כך הוא תויג כאשר מבקר האמנות הצרפתי תיאופיל תורה נתקל בו, הכיר בו כאחת היצירות הנדירות של הצייר ההולנדי והחזיר את ייחוסו הראוי בשנת 1860.

"נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח" הייתה אחת מהיצירות שניצלו מהשמדה במהלך הפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה. הציור הוסתר יחד עם יצירות אמנות נוספות בתוך מנהרה בסקסוניה, שם התגלו על ידי הצבא האדום. ברית המועצות הציגה את תפיסת היצירות כמעשה הצלה, בעוד אחרים ראו בכך ביזה של נכסי תרבות.

לאחר מותו של יוזף סטלין, החליטו הסובייטים בשנת 1955 להשיב את האמנות לגרמניה, בנימוק של "חיזוק וקידום הידידות בין העמים הסובייטי והגרמני". עם זאת, אובדן מאות יצירות גרם לעצבנות בקרב היסטוריונים ואוצרים סובייטים, שחלקם הציעו בתגובה כי גרמניה תתרום בתמורה את "נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח" ואת "ונוס הישנה" של ג'ורג'ונה, כאות הוקרה על "הצלת האוצרות העולמיים של גלריית דרזדן והשבתם".

הצעה זו נדחתה על ידי הגרמנים, והציור הושב למוזיאון. שמור היטב, הוא מוצג כיום בגלריית גמלדה בדרזדן, כשהוא מייצג לא רק את יצירתו של ורמיר, אלא גם את מסלול הישרדותו יוצא הדופן לאורך ההיסטוריה. במלחמת העולם השנייה. הציור הוסתר יחד עם יצירות אמנות נוספות בתוך מנהרה בסקסוניה, שם התגלו על ידי הצבא האדום. ברית המועצות הציגה את תפיסת היצירות כמעשה הצלה, בעוד אחרים ראו בכך ביזה של נכסי תרבות.

 חומרי צביעה 
הציור נחקר בשנת 1968 על ידי הרמן קיהן, יחד עם יצירות נוספות של ורמיר, במסגרת ניתוח פיגמנטים מקיף. הממצאים העלו כי בחירת החומרים של ורמיר אינה יוצאת דופן: הוא השתמש בפיגמנטים המקובלים בתקופת הבארוק.

הווילון הירוק בקדמת התמונה צויר בעיקר בתערובת של אזוריט כחול וצהוב עופרת-בדיל, כאשר החלק התחתון כולל גם את הפיגמנט אדמדם ירוק שהיה בשימוש בתקופת ימי הביניים. הווילון האדום שבחלון וחלקי הבד האדומים המכסים את השולחן צוירו בתערובת של ורמיליון (אדום כספית), מדֶר לֵייק (פיגמנט אורגני ממקור צמחי) ולבן עופרת.

ניתוח זה מחזק את הבנתנו לגבי הטכניקה של ורמיר: דיוק בשימוש בחומרים, שליטה בצבע, ויכולת יוצאת דופן לשלב פיגמנטים ליצירת עומק, אור, וריאליזם אופייניים ליצירתו.

 מורשת 
הציור "נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח" היווה השראה לאמנים בני זמננו, בהם הצלם הבריטי טום האנטר, שידוע בפרשנויותיו הוויזואליות ליצירות קלאסיות. ביצירתו שזכתה בפרס "Kobal Photographic Portrait Award", האנטר משחזר את הקומפוזיציה של ורמיר, אך מחליף את הדמות ההולנדית הקלאסית באם צעירה ובנה, הקוראים יחד הודעת פינוי – מחווה חזותית טעונה רגשית, הבוחנת את מקומה של אינטימיות פרטית בתוך מצוקה חברתית מודרנית.

בעקבות השחזור הגדול של ציורו של ורמיר, שבמהלכו נחשף ציור קופידון שהוסתר במשך מאות שנים, עלתה השאלה: האם טום האנטר יחזור כעת ליצירתו ויבצע בה שינוי, אולי כדי "לחשוף" תמונה נסתרת משלו על הקיר? השאלה משקפת את הדיאלוג המתמשך שבין אמנות עבר והווה – והאופן שבו גילויים חדשים ביצירות היסטוריות עשויים להשפיע על תפיסה, פרשנות, ואף על יצירות מחווה מודרניות.

 לקריאה נוספת 








 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:יאן ורמיר
קטגוריה:דיוקנאות נשים
קטגוריה:ציורים של קופידון