הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח

הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח הוא ציור שמן גדול על קנבס מאת האמן האנגלי ויליאם אטי, אשר הוצג לראשונה בשנת 1825 וכיום שמור בגלריה הלאומית של סקוטלנד. הציור, שנוצר בהשראת פסלי שיש אלגין ונועד לשמש כמסר מוסרי על "יופייה של החמלה", מציג לוחם כמעט עירום שחרבו נשברה, כרוע על ברכיו בפני לוחם אחר, גם הוא כמעט עירום, המתכונן להנחית מכת מוות. אישה, אף היא כמעט עירומה, נאחזת בלוחם המנצח ומתחננת בפניו על חיי המנוצח. בניגוד לנהוג בציורים היסטוריים של אותה תקופה, הקרב אינו מתאר סצנה מההיסטוריה, מהספרות או מהדת ואינו מבוסס על יצירת אמנות קיימת, אלא מדובר בסצנה פרי דמיונו של האמן.

כאשר הוצג הציור בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית בשנת 1825, הוא זכה לשבח כמעט אוניברסלי מצד מבקרי האמנות בזכות מצוינותו הטכנית, השילוב בין סגנונות של אסכולות ציור שונות ונושאו יוצא הדופן. למרות ההערכה הרבה, הציור לא נמכר במהלך התערוכה, ובמקום זאת נרכש על ידי האמן עמית ג'ון מרטין. הציור התגלה כגדול מדי עבור ביתו של מרטין, ובשנת 1831 הוא מכר אותו לאקדמיה הסקוטית המלכותית. בשנת 1910 הועבר הציור לגלריה הלאומית של סקוטלנד, שם הוא מוצג עד היום.

 רקע 
טקסט=Bearded man in his 30s|ימין|ממוזער| ויליאם אטי, בשנת 1823, זמן קצר לפני שצויר "הקרב"
ויליאם אטי נולד בשנת 1787, בנו של אופה וטוחן מיורק. הוא החל את דרכו המקצועית כשוליית דפוס בעיר האל. עם סיום חניכותו, שנמשכה שבע שנים, עבר בגיל 18 ללונדון "עם כמה גירים צבעוניים", מתוך כוונה להפוך לצייר היסטוריה במסורת המאסטרים הגדולים. הוא הושפע עמוקות מיצירותיהם של טיציאן ורובנס, והגיש ציורים לאקדמיה המלכותית לאמנויות ולמוסד הבריטי לאמנות, אולם כל עבודותיו נדחו או זכו להתעלמות כמעט מוחלטת בעת שהוצגו.

בשנת 1821 התקבלה אחת מיצירותיו של ויליאם אטי והוצגה באקדמיה המלכותית – הגעתה של קלאופטרה לקיליקיה (המוכרת גם בשם ניצחונה של קלאופטרה). הציור התקבל בהתלהבות רבה, ורבים מעמיתיו האמנים העריכו אותו מאוד. בעקבות ההצלחה של קלאופטרה, ניסה אטי לשחזר את ההישג באמצעות ציור דמויות עירום בהקשרים מקראיים, ספרותיים ומיתולוגיים – בעיקר בציור סקיצה מאחת מאודותיו של גריי (נעורים במרדף) בשנת 1822, ובציור השנוי במחלוקת פנדורה מוכתרת בידי עונות השנה משנת 1824.

בשנת 1823 ערך אטי מסע נרחב באיטליה, וכששב משם צייר את "פנדורה" בחופזה, כ"עדות להתקדמות האחרונה" שהשיג בעת לימודיו את אוספי הציור האיטלקיים. הביקורת כלפי פנדורה הייתה חלוקה: חלק מהמבקרים היללו אותה כהישג טכני מרשים, בעוד אחרים ראו בה חיקוי חפוז של טיציאן ורובנס. הציור נמכר ב־300 גיני (כ־35,000 ליש"ט בערכים של 2025), והצלחתו הקנתה לאטי את התואר "חבר עמית" באקדמיה המלכותית לאמנויות.
טקסט=Standing naked woman, surrounded by naked people, being crowned by four scantily-dressed figures|שמאל|ממוזער| הציור פנדורה מוכתרת בידי עונות השנה (1824) תרם לביסוס המוניטין של ויליאם אטי כאמן המרבה לחקות את סגנונם של רובנס וטיציאן, וכמי שעושה שימוש בנושאים מיתולוגיים וספרותיים כתירוץ להצגת עירום.
בעוד שציורי עירום של אמנים זרים הוחזקו באוספים פרטיים באנגליה, לא הייתה במדינה מסורת של ציור עירום, והצגה או הפצה של חומר עירום לציבור דוכאה מאז ההכרזה המלכותית משנת 1787 לעידוד המוסר. ויליאם אטי היה האמן הבריטי הראשון שהתמחה בציור עירום, ותגובתם של שכבות העם לציוריו עוררה דאגה לאורך המאה ה־19. מבקרים רבים גינו את התמקדותו החוזרת בעירום נשי וראו בה בלתי מוסרית, אף שציוריו של עירום גברי התקבלו בדרך כלל באופן חיובי.

 קומפוזיציה 
טקסט=Pencil sketch of warriors on horseback|ימין|ממוזער| סקיצה משישֵי אלגין מאת ויליאם אטי.

אטי התעניין במיוחד בסצנות הקרב שהוצגו בשישי אלגין, שהוצגו לציבור בלונדון זמן קצר קודם לכן. הסקיצות שיצר בעקבותיהם משקפות את השפעתם העמוקה עליו, במיוחד בכל הקשור לתיאור הגוף האנושי בתנועה דרמטית ובמאבק פיזי, והשפעה זו ניכרת גם ביצירתו הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח.
אטי היה מוקסם מיצירות האמנות הקלאסיות שראה במהלך מסעותיו האחרונים באיטליה, ובמיוחד משישי אלגין – קבוצה של פסלים יווניים עתיקים חשובים שהובאו ללונדון בנסיבות שנויות במחלוקת בראשית המאה ה־19. השפעתם של פסלים אלו ניכרת בעבודותיו, הן באידיאליזציה של הגוף האנושי והן בתיאורים של דרמה ותנועה.

"הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח" הוא ציור גדול במיוחד, ברוחב של 399 ס"מ (13 רגל ו־1 אינץ'). הציור מתאר לוחם מובס, הכורע ברך מול לוחם אחר. הלוחם המובס מתאמץ להשתחרר מאחיזתו של הלוחם המנצח, העומד ומניף חרב. אישה כורעת אוחזת במותניו של הלוחם המנצח ומרימה את פניה אליו בתחינה לחוס על יריבו המובס.

הלוחם המובס מתואר כבעל גוף חסון יותר, פנים התואמות את אידיאל היופי של התקופה, והבעה מעוררת חמלה; לעומתו, הלוחם המנצח בעל עור כהה יותר והבעת פניו עזה וריקה. חרבו השבורה של הלוחם המובס מונחת לצידו על הקרקע.
טקסט=Naked man|שמאל|ממוזער| במחקר המקדים של הלוחם המובס, הדמות נושאת הבעה ויציבה מתריסים יותר מאשר בגרסה הסופית.
ויליאם אטי לא ביסס את הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח על אירוע מסוים מההיסטוריה, מהספרות או מיצירת אמנות קיימת, אלא על דמיונו בלבד - מהלך בלתי שגרתי בציור היסטורי, שבדרך כלל עסק בנושאים מתוך הספרות או הדת. הוא החל להרהר בנושא כבר בשנת 1821, ותוכניותיו התגבשו לאחר ביקורו באיטליה.

במהלך ביקור זה פגש אטי את הפסל אנטוניו קנובה והתרשם ממנו עמוקות; השפעתו של קנובה ניכרת ביצירה. בנוסף להשפעה של הפיסול הקלאסי, נשען אטי גם על מבנים קומפוזיציוניים של יצירות הציירים הגדולים שראה באוספים שם. בדומה לרבים מציוריו, גם ביצירה זו דגמנו הדמויות עבורו בנפרד בסטודיו, ולא כקבוצה.

בכתביו משנת 1849 תיאר ויליאם אטי את מטרת הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח כ"ציור לקח מוסרי גדול על הלב – יופייה של החמלה."

הביוגרף דניס פאר, שכתב על אטי בשנת 1958, מציין קווי דמיון בין קומפוזיציית הקרב לבין רישומו של ג'ון פלקסמן הרקלס הורג אדם שאליו נאחזת אישה. אף על פי שאטי ופלקסמן היו בני אותה תקופה ולמדו באקדמיה המלכותית, אין מידע חד-משמעי אם אטי אכן הכיר את הרישום של פלקסמן.

בסקיצה הראשונית בשמן לדמות הלוחם המובס (גלריית האמנות של יורק), תיאר אטי את הדמות באופן מרדני יותר מהגרסה הסופית. בסקיצה זו הלוחם אינו כורע ברך, אלא מושיט את רגלו קדימה כדי לייצב את עצמו. הבעתו מבטאת התנגדות ונחישות, בניגוד להבעת התחנונים ולקומפוזיציית הכניעה המלאה שמופיעה בציור המוגמר.

היצירה המוגמרת הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח הוצגה בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית בשנת 1825.

קישורים חיצוניים

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:ויליאם אטי: ציורים
קטגוריה:מים באמנות