הסרסורית

הסרסורית (בהולנדית: De Koppelaarster) היא ציור ז'אנר מוקדם מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר, המתוארך לשנת 1656. זוהי היצירה הראשונה החתומה שלו, והיא נחשבת לאחת החריגות ביצירתו, הן בשל אופייה התיאטרלי, והן בשל התוכן החברתי-ארוטי שלה, השונה מאוד מהשפה האינטימית והמאופקת שאפיינה את ציוריו המאוחרים.

 תיאור היצירה 
הציור מציג סצנה צפופה ומאורגנת היטב של ארבע דמויות, המתרחשת בחלל סגור, ככל הנראה בית בושת. הגבר הצעיר משמאל, חובש כובע ברט רחב־שוליים ולבוש בבגדים כהים, מושיט מטבע לאישה צעירה היושבת לצידו. היא מחייכת ומחזיקה בגביע יין. ביניהם יושבת אישה מבוגרת, שתפקידה הוא לתווך בין הצדדים - זוהי הסרסורית, שעל שמה נקרא הציור.

מאחוריהם, דמות גבר שתוי מחזיקה כוס יין ומביטה החוצה לעבר הצופה. הדמות הזו מנותקת פיזית מהאירוע המרכזי, אך נוכחותה בולטת מאוד. מבטו הישיר שובר את הגבול בין הסצנה לצופה, ומייצר תחושת מבוכה או מודעות עצמית.

האווירה ביצירה אינטימית אך מתוחה. החלל תחום, התאורה חזקה וממוקדת, וההבעות של הדמויות טעונות ברגש: מהנאה גסה ועד סקרנות וביקורת.

הקומפוזיציה מעבירה תחושה של שליטה צורנית: קשרי העין, הידיים, והאובייקטים (הגביע, המטבע, הבגד) יוצרים מבנה חזותי שמדגיש את רגע העסקה. הבדים הכבדים והעשירים, הריהוט, והצבעים החמים מעצימים את החומריות של הסצנה.

קומפוזיציה וסגנון
הקומפוזיציה ב"הסרסורית" סגורה ומהודקת, עם ארבע דמויות הצפופות יחד בקדמת חלל תחום. הדמויות ממוקמות בקו רוחב כמעט אחיד, כאשר הקשר ביניהן נוצר באמצעות מבטים, תנועות ידיים ומחוות גוף. המבנה מדגיש את מרכז הסצנה - העברת המטבע בין הגבר לצעירה - באמצעות תיאום צורני בין קווים, צבעים וקומה פיזית של הדמויות.

ורמיר בחר בפלטה צבעונית דרמטית, הכוללת אדום עז, זהב עמוק, שחור קטיפתי ולבן בוהק. השימוש באולטרמרין טבעי בשמלת האישה והבהקים צהובים בלבוש הסרסורית מחזקים את התחושה של עושר חומרי ורגשי. האור נופל ישירות על מרכז הסצנה, מותיר את הרקע חשוך ומצמצם את עומק החלל – פתרון חזותי שמוביל את העין לנקודת ההתרחשות.

השפעתם של הקרוואג'יסטים מאוטרכט ניכרת בסצנה - בעיקר בשימוש הנועז באור וצל ובתיאור הדמויות באופן בימתי, עם מחוות מוחשיות וחדות. ורמיר שואב מהשפה הדרמטית הזו, אך מעדן אותה באמצעות קצב פנימי מדויק ושימוש באיזון צורני. הסצנה מתוכננת כמעין תבליט בימתי: כל הדמויות מסודרות בשורת רוחב קרובה לקדמת החלל, משתתפות באירוע מרוכז אחד, באופן המזכיר את המבנה של פריז קלאסי.

למרות התוכן הישיר, ורמיר נמנע מקריקטורה או שיפוט חזותי. הסגנון שואף לריאליזם רגשי ולא לתיאטרליות מוגזמת. הבחירה במרקמים מפורטים (קטיפה, עור, שיער, זכוכית) מעצימה את תחושת הממשות, מבלי להעמיס על הצופה.

מבנה פרספקטיבי
במחקר חזותי־חישובי שנערך במסגרת חקר פרספקטיבה בציורי מאסטרים מהמאה ה־17, נמצא כי נקודת המגוז בציור "הסרסורית" ממוקמת ישירות מאחורי ידו של הגבר השמאלי (החשוד גם כדיוקן עצמי של ורמיר). קווי האדריכלות, הריהוט והמרחב הפנימי מתכנסים לנקודה זו, באופן ייחודי המעגן את המבט ואת זרימת הקומפוזיציה סביב הדמות המרכזית.

המבנה מלמד על שליטה פרספקטיבית גאומטרית מתקדמת, המייצרת תחושת תיאטרון חד־ממדי: הדמויות סגורות בקדמת הציור, אך מתואמות בהתאם לעומק המדומה. היישור בין המבטים, קווי הרהיטים ופרטי הרקע מצביע על תכנון מדוקדק של נקודת מבט אחת.

ארתור ק. וילוק ג'וניור ציין כי רמת הדיוק גבוהה במיוחד, ומעידה על כך שוורמיר הכיר היטב את עקרונות הפרספקטיבה המתמטית. בהתאם להשערות מחקריות מהעשורים האחרונים, עלתה האפשרות שוורמיר הסתייע במכשירים אופטיים כמו קאמרה אובסקורה על מנת להשיג דיוק כה חד, אך לא נמצאה לכך עדות ישירה בציור זה עצמו.

זהות הדמויות
הדמות הגברית משמאל נחשבת לדיוקן עצמי אפשרי של ורמיר. המחוות, החיוך והביטחון שבהצגתו, בצירוף העובדה שזהו הציור החתום הראשון של האמן, חיזקו את הסברה. אין הוכחה חד־משמעית, אך מדובר בהופעה היחידה הידועה של ורמיר בציור כלשהו. האישה הצעירה מזוהה כקורטיזנה, והאישה המבוגרת כסרסורית. הדמות האחורית מהווה אלמנט מתבונן, החושף את הצופה לנוכחותו שלו בתוך הסצנה. בינסטוק טוען שוורמיר השתמש בבני משפחתו כדוגמנים: ייתכן שהסרסורית היא אשתו, קתרינה ורמיר, והחייל הגס - אחיה, וילם.

נושא ומשמעות
הציור הסרסורית עוסק במערכת יחסים משולשת של כוח, מין וכסף, בה כל דמות ממלאת תפקיד ברור: הגבר משלם, האישה הצעירה מספקת מענה, והסרסורית מתווכת. אין סימנים של התנגדות או דרמה חריפה - אלא שקט עסקי, כמעט פורמלי, דבר שמהדהד את הנורמות החברתיות של המאה ה־17 בנוגע ליחסי מין בתשלום.

יחד עם זאת, ורמיר אינו מבצע אידיאליזציה של הסצנה, אך גם אינו מגחיך אותה. הדמויות אמנם נוטלות חלק בפעולה בלתי מוסרית לפי הקריטריונים של התקופה, אך הן מוצגות באופן אנושי, שקול ומכבד. אין כאן סאטירה, קריקטורה או עונש מוסרי - אלא ייצוג של מציאות.

פרשנות מגדרית רואה ביצירה שיקוף של מודל חברתי־פטריארכלי שבו נשים צעירות ממוסחרות, וגברים (כולל הצופה) הם צרכני זנות. הגבר השתוי מביט החוצה לעבר הצופה, ובכך שובר את הקיר הרביעי ומחייב את הצופה לבחון את עצמו כמשתתף או שותף מבט. הסצנה כולה אינה מוסרנית אך גם אינה נייטרלית. היא משקפת מערכת קיימת של כוח ומין, תוך כדי שהאמן מציע מבט קר, מדוד, ומעורב־למחצה. זהו ציור של חברה, לא רק של אנשים.
ממוזער| דירק ואן באבורן, הסרסורית, 1622, שמן על בד, מוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון. הציור היה בבעלותה של מריה תינס, חמותו של יאן ורמיר, אשר שיחזר אותו בשניים מציוריו שלו. 
השוואה ליצירות אחרות
"הסרסורית" שונה מהותית מהיצירות המאוחרות של ורמיר - מוזגת החלב, נערה עם עגיל פנינה ועוד - בהיבטים של קומפוזיציה, אור, נושא ויחסי דמויות. כאן מופיעות ארבע דמויות, באינטראקציה מוחשית, קרובה וטעונה. באותן יצירות מאוחרות - מופיעה בדרך כלל דמות אחת או שתיים, בפעולה שקטה, לעיתים מדיטטיבית.
250px|ממוזער|ימין|אישה קוראת ספר ליד החלון (1653–1654) מאת חבריאל מטסו – יצירה שנראית במבט ראשון כתיאור של סצנה יומיומית, אך ככל הנראה שואבת השראה ממקור אלגורי או ספרותי. בדומה לסרסורית של ורמיר, ציור זה מייצג שלב מעבר בקריירת האמן מן המסורת ההיסטורית לעבר ציורי ז'אנר.
בהשוואה לציור הנערה הישנה (Slapend meisje), ציור מאוחר יותר של ורמיר, ניכרת מגמה של ריכוך הסצנה: האישה בציור המאוחר ישנה, לבד, והאירועים מרומזים ולא מתרחשים בפועל. אין עסק או פעולה, אלא אווירה פואטית. ההשוואה מצביעה על המעבר שוורמיר עובר – מהצגת התרחשות ברורה ליצירת מצב פנימי של שקט ומורכבות רגשית.

אחת ההשוואות המרכזיות שנעשו בציור זה היא ליצירה באותו שם מאת דירק ואן באבורן, משנת 1622. שתי הסצנות דומות במבנה: אינטראקציה בין גבר לאישה בתיווך סרסורית, בתוך חלל סגור. עם זאת, ורמיר שינה את הטון: במקום סצנה גרוטסקית ומוגזמת, בחר באיפוק, איזון רגשי ושפה חומרית מהודקת. יצירתו של ואן באבורן הייתה מוכרת לורמיר - עותק שלה היה תלוי בבית חמותו, מריה תינס – וייתכן שהיא שימשה כהשראה ישירה בעת ציור הסרסורית של ורמיר.

חתימה וייחוס
הציור הסרסורית הוא הראשון שבו מופיעה חתימתו הידועה של יאן ורמיר: IVMeer – תעתיק מקוצר של שמו: "יוהנס ורמיר". החתימה מוצגת בפינה השמאלית העליונה של הציור, ונכתבה בפורמט ברור, כחלק מהקומפוזיציה.
למרות זאת, לאורך השנים התעוררו ספקות לגבי ייחוסו של הציור. בעבר, הוא יוחס לצייר ההולנדי תיאודור ואן באבלינגן, בשל תוכנו הארוטי והסגנון התיאטרלי – שאינם אופייניים ליצירות ורמיר המאוחרות והמזוהות עמו. אולם, ניתוח סגנוני, השוואות חומריות וקריאה של החתימה בצירוף עם ממצא היסטורי – הספיקו לשכנע את מרבית החוקרים כי מדובר ביצירה אותנטית של ורמיר.

היסטוריית בעלות
היסטוריית בעלות וזיופים
לאחר השלמתו בשנת 1656, הציור הסרסורית נמכר לפטרונו המרכזי של ורמיר, פיטר ואן רויבן מדלפט. לאחר מותו עבר הציור לידי אלמנתו, מריה דה קנין, ובהמשך לידי בעלה השני, יאקוב דיסיוס. זהו אחד מהציורים היחידים של ורמיר שתועדו בוודאות כנמכרו עוד בחייו.

בהמשך עבר הציור לידי אוסף ולדשטיין בעיר דוכוב  בצ’כיה. בשנת 1741 נרכש עבור אוגוסט השלישי, מלך פולין והאלקטור של סקסוניה, והועבר לאוספי האמנות הסקסוניים.

בשנת 1980 הוצג הציור בתערוכה Restaurierte Kunstwerke in der Deutschen Demokratischen Republik, שהתקיימה במוזיאון אלטס בברלין.

אין לבלבל ציור זה עם הסרסורית של דירק ואן באבורן משנת 1622, ולא עם גרסה מזויפת שיוחסה בעבר בטעות לוורמיר. בשנת 2011, ניתוח טכני של אותו זיוף חשף נוכחות של בקיליט – חומר פלסטי מודרני – דבר שהוכיח סופית שמדובר ביצירה מזויפת. הזיוף יוחס ככל הנראה להאן ואן מייחרן, זייפן נודע שיצר כמה ורמיריים מדומים תוך שימוש בבקיליט לייבוש צבע.

מדובר באחת מהיצירות היחידות של ורמיר שתועדה כנמכרה במהלך חייו, דבר הממחיש את הקשר הישיר שלו עם פטרונים מקומיים בדלפט.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורי מזון ומשקאות
קטגוריה:יאן ורמיר
קטגוריה:נשים בציור
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:זנות בציור