פרומתאוס אמריקאי

פרומתאוס אמריקאי: הניצחון והטרגדיה של אבי פצצת האטום (באנגלית: American Prometheus: The Triumph and Tragedy of J. Robert Oppenheimer) הוא ספר ביוגרפיה שיצא לאור בשנת 2005 על הפיזיקאי התאורטי ג'. רוברט אופנהיימר, מנהל פרויקט מנהטן שהפיק את כלי הנשק הגרעיניים הראשונים. הספר נכתב בידי קאי בירד ומרטין ג'יי. שרווין במשך 25 שנה. הוא זכה בפרסים רבים, ובהם פרס פוליצר לביוגרפיה או אוטוביוגרפיה לשנת 2006.

הספר מתעד את עלייתו של אופנהיימר לתהילה כ"אבי פצצת האטום" ומנהל פרויקט מנהטן, וכן את נפילתו הטרגית בעקבות שימוע ביטחוני בתקופת המקארתיזם. הספר מתאר את מאמציהם של לואיס סטראוס וה-FBI לערער את מעמדו של אופנהיימר. הפצצה מוצגת בו כרגע מכריע וכמפגש משמעותי בין המדע לכלי נשק במלחמה. בכך מוצב אופנהיימר כדמות היסטורית מרכזית וכסמל לדיון אתי ופוליטי על כוח גרעיני. הספר חוקר היבטים שונים של חייו, הן במסגרת פרויקט מנהטן והן מחוצה לו – ילדותו, שאיפותיו, רעיונותיו, פעילותו הפוליטית, קשריו האישיים והמקצועיים, חרטותיו בנוגע לפצצה, המורכבויות והחולשות שאפיינו אותו.

הספר שימש השראה לסרט הביוגרפי "אופנהיימר" בבימויו של כריסטופר נולאן משנת 2023, בכיכובו של קיליאן מרפי כפיזיקאי התאורטי.

 תקציר 
הספר מחולק לחמישה חלקים המתארים שלבים שונים בחייו של אופנהיימר, וכן לפרולוג ולאפילוג.

 פרולוג 
הפרולוג מתאר את הלוויה של אופנהיימר ומעמיד את סיפור חייו כמיזוג של ניצחון וטרגדיה – חיים של חידה, מורכבות, אנושיות ואהבת מולדת. הפרולוג מסביר שהספר נועד לשפוך אור על חייו של אופנהיימר.

 חלק ראשון 
החלק הראשון מתאר את ילדותו וחינוכו המוקדם בבית הספר לתרבות אתית ובהארוורד. הוא מציג את כישרונותיו האקדמיים יוצאי הדופן, את אהבתו לטבע בדרום-מערב ארצות הברית ואת תשוקתו לפיזיקה. אופנהיימר עצמו אמר על ילדותו:

"חיי כילד לא הכינו אותי לכך שהעולם מלא דברים אכזריים ומרים." 

המחברים מתעדים את המשבר הנפשי שחווה באוניברסיטת קיימברידג', את פריחתו האקדמית כפיזיקאי תאורטי בגטינגן, ואת הקמת תוכנית הפיזיקה התאורטית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. אופנהיימר, שהתעניין גם במדעי הרוח ובספרות (לרבות כתבי הקודש ההינדיים), הקים סביבו קבוצה של תלמידים מעריצים וזכה למוניטין בינלאומי.

 חלק שני 
בעת היותו פרופסור בברקלי, פיתח אופנהיימר קשר רומנטי סוער עם הסטודנטית לתואר שני ג'ין טטלוק, שהצית בו עניין חדש בפעילות חברתית ופוליטית. בתקופת השפל הגדול גילה חמלה כלפי מובטלים וחקלאים נודדים ותרם כסף לסיוע בספרד (בזמן מלחמת האזרחים בספרד) באמצעות המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית וכן לתמיכה בפליטים מגרמניה הנאצית. בביתו התקיימו מפגשי איגוד עובדים, ותלמידיו היו מעורבים בפעילויות שמאליות. אחיו פרנק הצטרף למפלגה הקומוניסטית – למורת רוחו של רוברט.

למרות פעילותו, מדגיש הספר שהקשר המדויק של אופנהיימר למפלגה הקומוניסטית נותר לא ברור. לפי עדויות חברים כמו האקון שבאלייה והקלטות FBI, ייתכן שתואר רק כ"ידיד קרוב". מעולם לא החזיק בכרטיס חבר, ובהמשך הכחיש שהייתה לו חברות פורמלית, ותיאר את יחסיו עם המפלגה כ"קצרים מאוד ואינטנסיביים מאוד."

עם התפתחות המחקר בביקוע גרעיני ובכניסת ארצות הברית למלחמה, התרחק אופנהיימר מהפעילות הפוליטית וניתק קשרים עם חברים קומוניסטים, מתוך הבנה שהממשלה לא תאפשר לו לעבוד על פרויקט פצצת הביקוע. הוא השתכנע שהקדמת הגרמנים בפיתוח הפצצה היא עניין חיוני, גם אם קיימת אפשרות קלושה שהיא תצית את האטמוספירה כולה. אף על פי שלא היה לו סיווג ביטחוני צבאי, הפך לדמות אינטלקטואלית מובילה בוועדה הסודית לחקר האורניום.

הגנרל לסלי גרובס נבחר לנהל את פרויקט מנהטן. גרובס התרשם מאופנהיימר ומינה אותו למנהל המעבדה למרות התנגדויות רבות שטענו כי אופנהיימר אינו פרקטי דיו.

החלק מסתיים בתיאור פרשת שבאלייה – חברו שביקש ממנו למסור מידע סודי לברית המועצות, בקשה שאופנהיימר דחה מיד. הפרשה עתידה הייתה להיות עיקרית בשימוע הביטחוני שלו.

 חלק שלישי 
בלוס אלמוס הפך אופנהיימר למנהל המדעי של פרויקט מנהטן – אדמיניסטרטור כריזמטי, יעיל ופטריוטי. הספר מתאר כיצד האבטחה ההדוקה והפיקוח המתמיד הטרידו את אופנהיימר ואת עמיתיו. אף על פי כן, המשיך להיפגש עם ג'ין טטלוק עד שנפרדו, ולאחר מכן שמה קץ לחייה.

למרות החשדות, קיבל אופנהיימר סיווג ביטחוני, אך דיווח לרשויות על פרשת שבאלייה – צעד שעתיד היה להיות לו מחיר כבד. בירד ושרווין טוענים שאופנהיימר ראה באמינותו כמדען ובהצלחת הפרויקט ערכים חשובים מהנאמנות הבלעדית לארצות הברית.

נילס בוהר הגיע ללוס אלמוס לדון בהשלכות הפצצה. הוא טען בעד פתיחות, כדי למנוע מרוץ חימוש עתידי מול ברית המועצות – מדיניות שאופנהיימר אימץ לימים. כפי שתיאר אחד התלמידים: "בוהר היה אלוהים, ואופי היה נביאו."

לאחר תבוסת הנאצים, התעוררו ספקות בקרב המדענים בנוגע לשימוש בפצצה. אופנהיימר תמך בהפעלה מיידית שלה, בתקווה שזה יסיים את כל המלחמות. המחברים מציינים כי הוא לא היה מודע לשיחות כניעה יפניות.

הספר מתאר את תרומתו הקריטית לפיתוח הפצצה. אחרי משבר בתכנון, דחף אופנהיימר לבניית פצצת פלוטוניום באמצעות עדשות. החלק מסתיים בניסוי טריניטי – הפיצוץ הגרעיני הראשון.

 חלק רביעי 
הספר ממשיך בתיאור המאורעות לאחר ניסוי טריניטי. אופנהיימר ידע מהם היעדים ביפן והיה שותף בהפצצות הירושימה ונגסאקי. הוא חש ייסורי מצפון עמוקים, ולימים אמר לנשיא טרומן: "אני מרגיש שידי מגואלות בדם." אמירה זו הרחיקה אותו מהנשיא.

כ"אבי פצצת האטום", הפך אופנהיימר לדמות ציבורית ולמדען-מדינאי בעל השפעה בפוליטיקה האמריקאית. הוא קיווה שהשימוש בפצצות יוביל למניעת מרוץ חימוש גרעיני, ותמך ברגולציה בינלאומית פתוחה. בהמשך, לנוכח חילוקי דעות אידאולוגיים עם ברית המועצות, אימץ גישה הגנתית יותר שדגלה בהגדלת הארסנל האמריקאי.

כיושב ראש הוועדה המייעצת הכללית של הוועדה לאנרגיה אטומית, התנגד לפיתוח מואץ של "הסופר" – פצצת המימן. אף על פי שהממשלה החליטה להמשיך בפיתוחה, המשיך לכהן בתפקיד ולבקר את ההחלטה בפומבי.

השפעתו הפוליטית הגוברת הביאה להחרפת המעקב אחריו בידי ה-FBI של ג'יי. אדגר הובר. אופנהיימר זומן לעדות בוועדת הפעילות האנטי-אמריקאית והפך למודיע בנוגע לקשרים קומוניסטיים של תלמידיו לשעבר. בפגישה אחרת הצהיר כי הוא "אנטי-קומוניסט נחוש," אך המשיך להיות מטרה לחשדות. הספר מתאר כיצד אופנהיימר, בלב מדיניות קפואה של המלחמה הקרה, הלך ונעשה מנוכר לפוליטיקה בווושינגטון, אך במקביל ניסה באובססיביות להישאר חלק מהמעגל הפנימי.

אופנהיימר קיבל הצעה מלואיס סטראוס לכהן כמנהל המכון למחקר מתקדם, שם ניסה לקדם גם את המדעים וגם את מדעי הרוח. אולם בהמשך הוא השפיל את סטראוס בשימוע בקונגרס, מה שהחריף מאוד את האיבה ביניהם. סטראוס, בחיפוש נקמה, החל לחקור את אופנהיימר בעזרת ה-FBI והוביל קמפיין שנועד לדכא את השפעתו הפוליטית ולפגוע במוניטין שלו. בתפקידו כיו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית, קידם סשטראוס מדיניות של סודיות גרעינית והתחמשות. בסופו של דבר ניסה הנשיא אייזנהאואר לנתק את אופנהיימר מכל קשרי ממשל וליצור "חומה אטומה" בין המדען ובין מידע מסווג.

הספר עוסק גם בקשר הסוער בין קתרין ("קיטי") לאופנהיימר, שבו קיטי מוצגת כאישה נלהבת ועוצמתית, ואילו אופנהיימר מופיע כמרוחק יותר. מוזכר גם רצונה של קיטי שבן זוגה יהפוך לדמות מפורסמת.

 חלק חמישי 
החלק האחרון של הספר מתמקד בעיקר בשימוע הביטחוני של אופנהיימר ובתוצאותיו. המחברים טוענים שההליך כולו היה "בית דין שדה" שתוכנן בידי לואיס סטראוס ונועד להשפיל את אופנהיימר במתכוון. חברי הוועדה קבעו שאופנהיימר מהווה סיכון ביטחוני בשל התנהגותו בעבר, קשריו, עמדתו נגד פצצת המימן ותשובותיו שלא תמיד היו גלויות לחלוטין. במכתב שנשלח לאחר מכן נכתב כי "ד"ר אופנהיימר היה קומוניסט בכל מובן, פרט לכך שמעולם לא החזיק בכרטיס חבר."

רישיונו הביטחוני נשלל ממנו, והוא הפך בעיני הציבור למדען-קדוש-מעונה ולקורבן של מקארתיזם. לטענת בירד ושרווין, השימוע היה נקודת מפנה מכרעת ביחסים שבין מדענים לממשל, והיווה תבוסה עבור הליברליזם האמריקאי. אף על פי שהפך ל"אינטלקטואל בגלות", המשיך אופנהיימר להרצות, לכתוב ולנאום. בסופו של דבר קיבל את פרס אנריקו פרמי, אך רק למעלה מ-15 שנים לאחר ניסוי טריניטי.

 אפילוג 
האפילוג סוקר את חייהם של בני משפחת אופנהיימר לאחר מותו מסרטן הגרון. אחיו פרנק הפך לפיזיקאי תאורטי מצליח. קיטי עסקה בשיט, אך נפטרה בהמשך מתסחיף. בנו פיטר התיישב בניו מקסיקו והקים משפחה, ובתו טוני שמה קץ לחייה.

 הפקה 
ההיסטוריון מרטין ג'יי. שרווין, שכתב קודם לכן את עולם שהושמד: הירושימה ומורשתה (1975) (באנגלית: A World Destroyed: Hiroshima and Its Legacies), החל לעבוד על הביוגרפיה של אופנהיימר בשנת 1979, וחתם על החוזה הראשון עם ההוצאה לאור נופ (Knopf) ב-13 במרץ 1980, תמורת 70,000 דולר.

בין השנים 1979 ל-1985 ערך ראיונות "עם 112 אנשים שהיו במעגל הקרוב שלו [של אופנהיימר]", וביניהם ידידו האקון שבאלייה ובנו פיטר, שסירב להתראיין באופן פורמלי. שרווין אסף "כ-50,000 עמודים של ראיונות, תמלולים, מכתבים, יומנים, מסמכים מסווגים לשעבר ותיקי FBI", שאוחסנו בארגזים אינסופיים במרתף, בעליית הגג ובמשרד שלו. גם לאחר שפג מועד ההגשה, ולאחר פרישת עורכו, טרם סיים את כתיבת הספר.

תומאס פאוארס כתב כי "היסטוריונים של הנושא, קבוצה קטנה ורכלנית, רמזו ששרווין הוא הקורבן האחרון של קללת אופנהיימר". הספר הפך לבדיחה במשפחתו של שרווין, והוא עצמו אמר "שייקח את הספר איתו אל הקבר".

בשנת 1999 הזמין שרווין את ידידו, הסופר והעורך קאי בירד, שכתב כבר שתי ביוגרפיות פוליטיות, להצטרף אליו וליצור מהחומרים ספר קוהרנטי וקריא. בתחילה בירד סירב, אך לבסוף הסכים לעבוד על הספר, והשניים חתמו על חוזה חדש עם ההוצאה בסך 290,000 דולר נוספים. בירד כתב טיוטות, ושרווין עבר עליהן וערך אותן מחדש.

שם העבודה של הספר היה אופי (Oppie), אך העורך פסל אותו. סוזן גולדמרק, אשתו של בירד, הציעה את השם החדש: "פרומתאוס... אש... הפצצה היא האש הזאת. אפשר להוסיף 'אמריקאי'." שרווין סיפר שחברו רונלד סטיל הציע באופן בלתי תלוי את אותו השם.

ההשוואה הראשונה בין הפיזיקאים שפיתחו את הפצצה לפרומתאוס הופיעה כבר בספטמבר 1945 בכתב העת החודש המדעי (Scientific Monthly): "הפרומתאים המודרניים פרצו שוב להר האולימפוס והביאו לאדם את הברק של זאוס עצמו."

מבקרים אחדים קשרו גם בין שם הספר לרומן פרנקנשטיין, או הפרומתאוס המודרני מאת מרי שלי.

 קבלה וביקורת 
הבוסטון גלוב כתב שהספר "מתנשא כאוורסט בין הררי הספרים על פרויקט הפצצה ואופנהיימר, והוא הישג שספק אם ניתן יהיה להשוות או להתעלות עליו."

ג'נט מסלין כתבה בביקורתה בניו יורק טיימס כי "פרומתאוס האמריקאי מציב את ההחלטות הקריטיות ביותר של גיבורו בקשר ישיר לחינוכו המוקדם ולהתפוררותו המאוחרת. הוא מצליח לחדור לעומק התנהגותו ההרסנית והסותרת ביותר." לדבריה, מדובר ב"מחקר מעמיק וסינתזה מרשימה, שלעיתים שופעת בפרטים עד לרמה מכבידה."

מבקר נוסף ציין כי "אין בספר מתמטיקה, וכמעט אין בו פיזיקה. אין הרבה תיאורים הנדסיים של 'המכשיר' שנוסה במדבר ניו מקסיקו ב-16 ביולי 1945."

תומאס פאוארס, שבחן מספר ביוגרפיות של אופנהיימר בניו יורק ריוויו, ציין שלשרווין היה יתרון כשהחל לכתוב את הביוגרפיה כבר ב-1979 – רבים מחבריו ועמיתיו של אופנהיימר עוד היו בחיים. הוא תיאר את הספר כ"צלול במטרתו, נכתב בהרגשה עמוקה, משכנע בנימוקיו, קפדן בצורתו וניחן בכוח ספרותי מתמשך." פאוארס גם הדגיש את דמותו המורכבת של אופנהיימר:

"אך זהו אופנהיימר האדם – לא רעיונות כלליים על עידן הגרעין – השולט בדפים הללו. אופנהיימר מתגלה בכל מורכבותו: תאורטיקן מבריק, אך גם 'תומך נלהב בנחותים', רגיש לסבלם של אלו שבתחתית הסולם החברתי; מהפכן לפרקים, שהכעיס תלמידים לשעבר כמו פיליפ מוריסון כשדיבר לאחר המלחמה על 'דין' ו'ג'ורג" (דין אצ'סון וג'ורג' מרשל); מגן נלהב על אשתו האלכוהוליסטית קיטי, אך עיוור ליחסה המוחץ לבנם פיטר; ידיד נאמן לתלמידים כמו סרבר, אך בוגד בתלמידים כמו רוסי לומניץ, ג'וזף ויינברג וברנרד פיטרס, שאותם השליך לטרפם של ציידי הקומוניסטים."

פרנק א. סטל כינה את הספר "מחקר מוקפד ביותר" ו"הביוגרפיה המקיפה ביותר שנכתבה עד כה." ברהם דבצ'ק ציין את "הרמה האקדמית הגבוהה ביותר." ג'ון ס. ריגדן כתב כי "הספר כתוב היטב וכמעט שאינו סובל משגיאות רציניות," והוסיף: "קריאת הספר המכובד הזה היא חוויה מרתקת – הוא מעורר את הדעת ומטלטל את הרגש."

תומאס א. ג'וליאן ביקר את המחברים, וכתב כי "הם עדיין טוענים, למרות הראיות המכריעות ההפוכות, שיפן כבר הובסה ורצתה 'להיכנע'," וכי "הם מתעלמים מראיות מטרידות שמקורן במקורות סובייטיים לשעבר, שלפיהן אופנהיימר אולי מסר מידע לברית המועצות על פרויקט הפצצה האטומית האמריקאי."

 פרסים 
 פרס חוג מבקרי הספרים הלאומי לשנת 2005
 פרס פוליצר לביוגרפיה או אוטוביוגרפיה לשנת 2006
 פרס דאף קופר לשנת 2008

 עיבוד קולנועי 
הבמאי הבריטי-אמריקאי כריסטופר נולאן החל לעבוד על סרט ביוגרפי על אופנהיימר בשנת 2019, בעקבות מתנה – ספר נאומים של אופנהיימר – שקיבל מהשחקן הבריטי רוברט פטינסון, שכיכב בסרטו טנט. נולאן פיתח עניין גובר באופנהיימר, קרא את פרומתאוס האמריקאי, והחליט לבסס עליו את התסריט, תוך התמקדות בשימועי הביטחון. מאז 2015 החזיק המפיק ג'יי. דייוויד ורגו בזכויות העיבוד, והסכים לשתף פעולה עם נולאן.

נולאן נפגש עם בירד, שכן שרווין חלה בסרטן ולא היה יכול לנסוע. בירד קרא את התסריט לפני תחילת הצילומים:

"נולאן מתאר באופן מתוחכם את הוויכוח בין הפיזיקאים על נחיצות הפצצה, ומציג את אופנהיימר אחרי הירושימה כאומר שהפצצה הופעלה נגד אויב שכמעט כבר הובס," אמר בירד. "מי שלא מכיר את אופנהיימר יחשוב שהוא הולך לראות סרט על אבי פצצת האטום. במקום זה הוא יפגוש דמות מסתורית וסיפור ביוגרפי עמוק ומסתורי."

הסרט, שתקציבו עמד על 100 מיליון דולר, יצא לאקרנים ב-21 ביולי 2023 וזכה להצלחה ביקורתית ומסחרית. הוא נכתב ובוים על ידי נולאן, בכיכובו של קיליאן מרפי בתפקיד אופנהיימר.

נולאן אמר: "אין לי ספק שמעולם לא הייתי לוקח על עצמי את הפרויקט הזה אלמלא ספרם של קאי ומרטין." מרפי אמר לבירד במהלך ההפקה שהספר הוא "קריאה חובה כאן אצלנו."לדברי נולאן, הוא ראה את הסרט לא כביוגרפיה ("פורמט שמגביל יצירתית") אלא כ"מותחן, סרט שוד, דרמה משפטית." עוד אמר:

"רציתי לקחת את הקהל לתוך מוחו וחוויותיו של אדם שישב בדיוק במרכז המהפך ההיסטורי הגדול ביותר. בין אם נאהב זאת ובין אם לא – ג'. רוברט אופנהיימר הוא האדם החשוב ביותר שחי אי פעם. הוא עיצב את העולם שבו אנחנו חיים – לטוב ולרע."

 ראו גם 
 אלברט איינשטיין
 אוק רידג' (אתר גרעיני)
 המעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו

 קישורים חיצוניים 





 הערות שוליים 

קטגוריה:ביוגרפיות
קטגוריה:ספרי 2005
קטגוריה:רוברט אופנהיימר