פייר שרון

פְּיֶיר שַׁרוֹן (בצרפתית: Pierre Charron; ) היה כומר ותאולוג קתולי צרפתי ותורם מרכזי למחשבה החדשה של המאה ה-17. הוא זכור בזכות צורת הספקנות השנויה במחלוקת שלו וההפרדה שלו בין האתיקה לדת כדיסציפלינה פילוסופית עצמאית.

קורות חיים
שמאל|ממוזער|200px|הספד על פייר שארון
פייר שרון נולד בפריז, אחד מעשרים וחמישה ילדיו של מוכר ספרים. לאחר שלמד משפטים באורליאן ובבורז' הוא עסק כעורך דין במשך מספר שנים. לאחר מכן פנה לקריירה כנסייתית ובמהרה זכה לפופולריות רבה ככומר, ועלה לדרגת קאנון. הוא עבר לדרום-מערב צרפת, הוזמן על ידי ארנו דה פונטאק, . הוא מונה לכומר הקבוע והרשמי בשירותה של המלכה מרגריט דה ולואה, אשתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.

בסביבות 1588, שרון החליט להפוך לנזיר, אך לאחר שנדחה הן על ידי הקרטוזיאנים והן על ידי ה בשל גילו, שרון היה אז בן 48, הוא חזר למקצועו הקודם. הוא העביר סדרת דרשות באנז'ה, ובשנה שלאחר מכן עבר לבורדו, שם יצר ידידות מפורסמת עם מישל דה מונטן. עם מותו של מונטן ב-1592, התבקש שרון בצוואתו לשאת את סמל האצולה של מונטן.

משנת 1594, שרון החל להשתמש בשמו. בין 1594 ל-1600 הוא שהה בחסותו של אנטואן הרבאר דה סן-סולפיס (Antoine Hérbrard de Saint-Sulpice), בישוף של קאור, שמינה אותו לוויקאר גדול ולקאנון תאולוגי. ספרו הראשון הוביל לבחירתו כנציג ל, ושם שימש כמזכיר ראשי.

שרון פרש ל בשנת 1600; הוא נפטר בפתאומיות משבץ מוחי; באותה עת, יצירותיו החלו לקבל תשומת לב.

כתביו
שרון פרסם את יצירותיו בתחילה בעילום שם. מאוחר יותר כתב תחת השם "Benoit Vaillant, Advocate of the Holy Faith" ("בנואה ואיאן, סנגור האמונה הקדושה"). בעוד שהפרשנות של שרון של מונטן נחשבת כיום לדוגמטית ואף כמעין סילוף, היא הייתה חשובה בזמנה ובמהלך המאה ה-17 כולה.

Les Trois Vérités
בשנת 1594, שרון פרסם יצירה ארוכה, "Les Trois Vérités" ("שלוש האמיתות"), ובה ביקש להוכיח כי קיים אלוהים ודת אמיתית, שהדת האמיתית היא הנצרות, ושהכנסייה האמיתית היא הכנסייה הקתולית. זו הייתה תגובה ליצירה הפרוטסטנטית Le Traité de l'Eglise ("מסכת הכנסייה") מאת . במהדורה השנייה (1595), מופיעה תגובה מפורטת לביקורות על ה"אמת" השלישית מאת סופר פרוטסטנטי. "Les Trois Vérités" יצא לאור במספר מהדורות.

Discours chretiens
לאחר מכן הופיע, בשנת 1600, "Discours chrétiens" ("דיונים נוצריים"), ספר דרשות בעל טון דומה, שמחציתו עוסקת באוכריסטיה.

De la sagesse
שמאל|ממוזער|250px|על החוכמה: שלושה ספרים / מאת פייר שרון. – מהדורה שלישית מתוקנת ומורחבת. – פריז: 1607.
בשנת 1601, שרון פרסם בבורדו את יצירתו השלישית, "De la Sagesse" ("על החוכמה"), שהייתה שיטה של פילוסופיה מוסרית המפתחת את רעיונותיו של מישל דה מונטן. שרון גם קישר בין הספקנות של מונטן לבין הזרם האנטי-רציונלי בנצרות. היצירה זכתה לתמיכתם של אנרי הרביעי ושל השופט . מהדורה שנייה מתוקנת הופיעה ב-1603, בתמיכת , הבישוף השני של בולון.

"על החוכמה" גם הותקפה, במיוחד על ידי הישועי  (1585–1631), שתיאר את שרון כאתאיסט.

סיכום והגנה על הספר, שנכתבו זמן קצר לפני מותו, הופיעו ב-1606. בשנת 1604, ידידו של שרון, מישל דה לה רוש, הוסיף "חיים" למהדורה של "על החוכמה", המתארת את שרון כאיש נעים הליכות בעל אופי טוב. יצירותיו המלאות, עם תרומה זו של דה לה רוש, פורסמו ב-1635. תמצית של "על החוכמה" ניתנת בספר Philosophie ("פילוסופיה"), כרך ט', מאת . מהדורה עם הערות מאת א. דובל הופיעה ב-1820. היא תורגמה לאנגלית כ-"Of Wisdome" (1612) על ידי ; ושוב על ידי  (1697).

דעות
השפעות
מלבד השפעתו הגדולה של מונטן, שרון אימץ רעיונות גם מרמון סבונד. השפעה נוספת הייתה ה, כפי שזרם פילוסופי זה קודם על ידי יוסטוס ליפסיוס.

פסיכולוגיה
לפי שרון, הנפש, הממוקמת בחדרי המוח, מושפעת ממזגו של הפרט; מזג יבש יוצר אינטליגנציה חדה; מזג לח, זיכרון; ומזג חם, דמיון. כשהוא מחלק את הנפש התבונית לשלוש יכולות אלו, הוא מתאר את ענפי המדע התואמים לכל אחת מהן. בנוגע לטבע הנפש, הוא מצטט דעות שונות. האמונה בנצחיותה, לדבריו, היא האמונה האוניברסלית ביותר, אך היא הנתמכת באופן החלש ביותר על ידי ההיגיון. לגבי יכולתו של האדם להגיע לאמת, הוא מצהיר שאף אחת מיכולותינו אינה מאפשרת לנו להבחין בין אמת לטעות. בהשוואת בני אדם לבעלי חיים, שרון מתעקש שאין הפסקות בטבע. אף על פי שבכמה היבטים בעלי החיים נחותים, באחרים הם עליונים. כלומר, תכונותיו המהותיות של האדם הן יהירות, חולשה, חוסר יציבות ויומרה.

תאולוגיה
שרון כתב שכל הדתות מלמדות שיש לרצות את אלוהים באמצעות תפילות, מתנות ונדרים, אך במיוחד – ובאופן בלתי רציונלי ביותר – באמצעות סבל אנושי. נאמר על כל דת על ידי חסידיה שהיא החלה בהשראה אלוהית. אדם הוא נוצרי, יהודי או מוסלמי עוד לפני שהוא או היא יודעים שהם בני אדם. יתרה מכך, הוא כתב שדת אחת בנויה על גבי האחרת.

אף ששרון מצהיר שהדת "זרה לשכל הישר", התוצאה הפרקטית אליה הוא מגיע היא שאין לשפוט את אמונתו, אלא להיות "פשוט וצייתן", ולהיכנע לסמכות הציבורית. הוא כותב שזהו כלל אחד של חוכמה ביחס לדת. כלל חשוב לא פחות הוא להימנע מאמונות טפלות, אותן הוא מגדיר כאמונה שאלוהים הוא כמו שופט קשוח, השש למצוא פגמים, בוחן בקפדנות את המעשה הקטן ביותר שלנו, שהוא נוקם וקשה לפיוס, ולכן יש להחמיא לו ולזכות באהדתו באמצעות כאב וקורבן.

שרון קובע שאדיקות אמיתית, שהיא הראשונה מבין החובות, היא הידע של אלוהים ושל עצמנו; הידע האחרון נחוץ לראשון. האמונה שכל מה שאלוהים שולח הוא טוב, ושכל הרע בא מעצמנו, היא ההשפלה של האנושות והאדרת האל. היא מובילה לפולחן רוחני, שכן טקס חיצוני נועד רק לטובתנו, לא לתפארתו.

פוליטיקה
שרון הצהיר כי הריבון הוא מקור החוק, וטוען כי חירות עממית היא מסוכנת.

לקריאה נוספת
 Michel Adam, Etudes sur Pierre Charron. Bordeaux: Presses Universitaires de Bordeaux, 1991.
 Claudiu Gaiu, La prudence de l’homme d’esprit. L’éthique de Pierre Charron. Préface de Denis Kambouchner, Bucharest: Zeta Books, 2010.
 Tullio Gregory, "Pierre Charron's Scandalous Book", p. 87-110 in: Michael Hunter & David Wootton (eds.), Atheism from the Reformation to the Enlightenment, Clarendon Press, Oxford, 1992. .
 Francoise Kaye, Charron et Montaigne; du plagiat a l'originalite, Ottawa: Editions de l'Universite d'Ottawa, 1982.
 William Edward Hartpole Lecky, Rationalism in Europe (1865).
 Adrien Lezat, De la predication sous Henri IV. c. vi.
 Hugo Liebscher, Charron u. sein Werk, De la sagesse (Leipzig, 1890).
 John Owen (1833–1896)|John Owen, Skeptics of the French Renaissance (1893).
 Jeffrey Zuniga, Toward a Life of Wisdom, Pierre Charron in the Light of Modern and Postmodern skepticism Manila: University of St. Thomas Press, 2000.

קישורים חיצוניים


 Maryanne Cline Horowitz, Natural Law as the Foundation for an Autonomous Ethic: Pierre Charron's De la Sagesse, Studies in the Renaissance Vol. 21, (1974), pp 204–227;
 Claudiu Gaiu, Le concept de discrétion chez Pierre Charron
  Of Wisdom; in three books by Pierre Charro

הערות שוליים

קטגוריה:פילוסופים צרפתים
קטגוריה:פילוסופים של ראשית העת החדשה
קטגוריה:תאולוגים נוצרים
קטגוריה:כמרים צרפתים
קטגוריה:פריז: אישים
קטגוריה:הומניסטים צרפתים מתקופת הרנסאנס
קטגוריה:ילידי 1541
קטגוריה:נפטרים ב-1603