המשורר הנודד

המשורר הנודד (באנגלית: The Minstrel), או התקדמות הגאונות (the Progress of Genius), הוא שיר סיפורי-תיאורי בסטנזה ספנסרית מאת המשורר והפילוסוף הסקוטי , שיצא לאור בשני חלקים בשנים 1771 ו-1774 בהתאמה, ועוסק בחינוכו של אדווין, משורר-מוזיקאי נודד מימי הביניים, שבילדותו מתחנך על ידי הטבע באזור כפרי מבודד והררי, ובנערותו מקבל חינוך אינטלקטואלי מפרוש זקן. השיר זכה להצלחה רבה, בישר את השירה הרומנטית, והיה מקור השראה למשוררים הרומנטיקנים הבריטים.

 תוכן השיר, מקורותיו וצורתו, הצלחתו 
ממוזער|דיוקנו של כותב היצירה, ג'יימס ביטי|200px
בשנת 1765 יצא לאור באנגליה אוסף בלדות עתיקות בעריכת תומאס פרסי, שצירף אליו מסה על המשוררים-מוזיקאים הנודדים האנגלים הקדומים של ימי הביניים. המסה עוררה את ג’יימס ביטי לחיבור שירו "המשורר הנודד”. הוא היה המשורר הראשון באנגלית שהכיר בחשיבות החקירה את שכלו ודמיונו כעיסוק שירי. ביטי תיאר את התוכנית של שירו במכתב שכתב למשורר תומאס גריי בשנת 1769:

ממוזער|פרנק ג'יימיסון, נוף סקוטי
ביטי החל לחבר את שירו, בהתאם לתוכניתו, בשנת 1765, בעיתות בהן נח מחיבור “מסה על טיבה וחוסר השתנותה של האמת”, מסה עיונית שחיבר כנגד הפילוסופיה הספקנית של דייוויד יום. הוא חיבר את "המשורר הנודד" בסטנזה ספנסרית בסגנון נאו-קלאסי, צורת-שיר נפוצה בשירה האנגלית במחצית הראשונה של המאה ה-18.

ביטי הוציא לאור בעילום שם את השיר הראשון, הכולל שישים בתים, בשנת 1771. על אף תוכנו הסיפורי של השיר, זה בעיקר שיר תיאורי. לאדווין נטייה טבעית לשירה, מבלי להכיר את כישרונו, והוא מתענג על מראות-טבע חיצוניים. ביטי ביסס את דמותו של אדווין על זיכרונות ילדותו: מראות-טבע פלאיים של הרים, ים, ושמים; התחשבות ופרישות, ולפעמים דברים ורעיונות נוגיםכך כתב במכתב לליידי פורבס בשנת 1772. בתמונות הטבע שבשיר ניכרת גם השפעת תמונות הטבע רבות ההשראה שבשיר הדידקטי "העונות" (1730) מאת המשורר הסקוטי ג'יימס תומסון. השיר הראשון של “המשורר הנודד” הצליח באופן פנומנלי, והזכיר לקוראיו את העונג שחוו בקוראם את תיאורי הטבע של תומסון, ולורד ליטלטון אף החשיב את "המשורר הנודד" כגלגול מופלא ומעודן של "העונות" בניגון מלאכי.

ביטי הוציא לאור את השיר השני של "המשורר הנודד" בשנת 1774. לשיר השני, הכולל שישים ושניים בתים, נימה פילוסופית ומלנכולית. הפרוש הזקן, האבל על המידות המקולקלות של בני אדם, חפץ לתקן את המחשבות השגיוניות של אדווין הדומות למחשבות שהישלו אותו בצעירותו באשר לחיים הממשיים. הוא מגלה לאדווין, בהדרגה, שתרבות-החצר העירונית מושחתת ורודפת כבוד, ולדבריו היא לא תתוקן על ידי שיגיונות ילדותיים של משורר חולם, אלא על ידי עבודה חברתית ממשית. הוא מלמדו היסטוריה, אמנות, ספרות, מדעים, ולימודים קלאסיים. החינוך של הפרוש ממתן את טבעו החזיוני של אדווין, כך ששתי שיטות החינוך השונות, זו של הטבע וזו של הפרוש, מתמזגות באדווין ומכינות אותו לתפקידו כמשורר נודד.

ניסיון של ביטי לחבר שיר שלישי, המתאר את תחילת דרכו של אדווין כמשורר נודד, לא צלח; והשיר “המשורר הנודד” נותר לא גמור. בהיותו לא גמור, חוברו לו, בשלהי המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, מספר המשכים על ידי משוררים אנגלים שונים, אלא שההמשכים נעדרים את ההשראה והחן של היצירה המקורית.

בעקבות שירו, על שני חלקיו, ג'יימס ביטי נחשב למשורר מוערך על ידי משוררי דורו, בהם ויליאם קופר, סמואל ג'ונסון, אוליבר גולדסמית', ואנה סיוורד. אליזבת מונטגיו כתבה לג'יימס ביטי במכתב ב-1774:

 אדווין והמשוררים האנגלים הרומנטיקנים, השפעת “המשורר הנודד” 
ממוזער|280x280 פיקסלים|ג'וזף רייט מדרבי, אדווין (1778)
“המשורר הנודד” היה מהשירים הפופולריים ביותר באנגליה של שלהי המאה ה-18. הוא נתפס על ידי קוראיו כשיר נאו-קלאסי הממזג באופן הרמוני השפעות שיריות של התנ”ך, מילטון, ספנסר, תומסון, אוסיאן, הומרוס, ורגיליוס, ומשוררים אחרים. הדמות של אדווין עניינה את הקוראים, אך הם לא לגמרי הבינו את החידוש הגלום בה.

בסקוטלנד ביטי השפיע על רוברט ברנס הצעיר, שכינה את שירו של ביטי "שיר נצחי". כתב אבררד קינג: "'המשורר הנודד' סיפק לברנס תמונה מרתקת של דמות המשורר בינות לנופים, דמויות, ונושאים מתאימים. כמו-כן, כרישום ההשגות הדמיוניות והניסיון של המשורר עצמו, המובעים באמצעות אישיות והרפתקאות של גיבור דמיוני, שירו של ביטי היה עבור ברנס, ברבות מיצירותיו, למודל מועיל של חיי שירה. אך ברנס, כאיש סקוטי, היה מודע היטב לכך שרוב המאפיינים הייחודיים של 'המשורר הנודד' נבעו מהיכרותו של ביטי את הנוף, החיים והספרות של סקוטלנד. לפיכך, זה משמעותי, שהמיזוג של נושאים פיוטיים המאפיינים את סקוטלנד לתוך חיקויים של שירה אנגלית, כפי שבא לידי ביטוי ב'משורר נודד', היה לעיסוק מרכזי ברובה של שירת ברנס. כתוצאה מכך, התפקיד הראשי של ברנס כמשורר הלאומי של סקוטלנד מומש במידת-מה על ידי חיקוי שירו של ביטי בשיריו, כמו גם של כמה היבטים בקריירה של ביטי כסופר סקוטי פופולרי".

"המשורר הנודד" המשיך לצאת לאור במהדורות רבות במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19. ישנם תיעודים מהתקופה הרומנטית המעידים על קווי דמיון בין דמותו של אדווין לבין משוררים רומנטיקנים אנגלים בילדותם ובנערותם, בהם ויליאם וורדסוורת’, סמואל טיילור קולרידג’, סמיואל רוג’רס, וולטר סקוט, לורד ביירון, פרסי ביש שלי, ואחרים. כך, לדוגמה, דורות’י וורדסוורת’, אחותו של ויליאם וורדסוורת’, כתבה: “המשורר הנודד של ביטי מזכיר לי את ויליאם. האישיות הכללית של אדווין דומה מאוד לוויליאם כפי שהכרתיו לראשונה לאחר שעזבתי את הליפקס". לפיכך, מבקרים הסיקו שביטי חזה באופן כללי את המשוררים האנגלים הרומנטיקנים, שהחלו להיוולד בשנים ש"המשורר הנודד" יצא לאור. ביטי יצר את האב-טיפוס של המשורר הרומנטי האידיאליסט, ובאמצעות יצירה אוטוביוגרפית הביע רעיונות ורגשות שהעסיקו את הדור הבא של המשוררים.

כתב אבררד קינג: “אדווין איננו רק אוהב בדידות וחולם המתענג על תכונותיו הסנטימנטליות והמלנכוליות, אלא הוא גם איש טהור ותמים הנדהם עמוקות בלומדו את האמת על הניסיון האנושי. אולם, כמו המשוררים הרומנטיקנים שלאחריו, אמונתו החזקה בדחפיו וברגשותיו מפצה על המכה שספגו תקוותיו האידיאליסטיות. זיקתו לטבע ולדמיונו מתחזקים, וכך הוא מוכן טוב יותר להיות למשורר בעולם האנושי המצער".

המשוררים האנגלים הרומנטיקנים אהבו את "המשורר הנודד". היצירה ענתה על טעמם, נתנה קול למחשבותיהם הכמוסות, והייתה עבורם מקור השראה לחיי שירה. בעיקר בולטת הזיקה בין שירת וורדסוורת’ לבין “המשורר הנודד”. הן ביטי והן וורדסוורת’ האמינו שהטבע מברך ומשמח ומזכך את חסידיו, שאנשי הכפר התמימים עולים במידותיהם על אנשי העיר; ולשירת שניהם נופך מוסרי-פילוסופי-דתי. מעבר להשפעה הישירה של "המשורר הנודד" על שיריו הראשונים של וורדסוורת’; מראות-טבע, שמהתקופה הרומנטית ואילך, משויכים באופן בלעדי לוורדסוורת’, כגון קול נחל הנשמע בלילה, או צוק המשקיף על אגם ערפילי, כבר מופיעים ב"המשורר הנודד". שירת וורדסוורת’ בכללותה היא במידת-מה פיתוח עשיר, עמוק ונעלה של "המשורר הנודד". במיוחד ניכרת הזיקה בין "המשורר הנודד" לבין שתי יצירותיו הגדולות של וורדסוורת’: “האקדמה" ו"הטיול"לזיקה הברורה הזו כבר שמו לב קוראים ומבקרים עוד במאה ה-19. ב“האקדמה", שירו הפילוסופי-אוטוביוגרפי של וודרסוורת’ על צמיחתו בילדותו ובנערותו למשורר, וורדסוורת’ השתמש בזיכרונות ילדותו, זיכרונות הרמוניה מיוחדת שהייתה בינו לטבע, באופן דומה לזה של ביטי בשירו "המשורר הנודד". “הטיול" דומה בנופיו ובטיבו הדידקטי לשיר השני של "המשורר הנודד", כאשר דמות הבודד מקבילה לדמותו של אדווין; והדמויות של הנודד, וורדסוורת’, ורועה-הדת מקבילות יחדו לדמות של הפרוש הזקן.

הצלחתו של ביטי לחבר יצירה בסטנזה ספנסרית, באופן המביע פשטות, הרמוניה, ועושר מלודי, דרבנה משוררים אנגלים רומנטיקנים לחבר יצירות-שיר בסטנזה ספנסרית. כך, לורד ביירון חיבר בעקבותיו את “מסע הצליינות של פרח-האבירות הרולד”, הרפתקאות צעיר ברחבי אירופה הרומנטית של תחילת המאה ה-19 (להבדיל מוורדסוורת’ שהזדהה עם צמיחתו הטבעית-רוחנית של אדווין למשורר, ביירון התעניין יותר במה שלא נכתב: הרפתקאותיו של אדווין כטרובדור בעולם הגדול), שלי את “מרד האסלאם” (הדמות הראשית, בדומה לאדווין, מחונכת על ידי פרוש זקן), וקיטס את “הערב של סנט אגנס”.

“המשורר הנודד” השפיע גם על “אלסטור” של שלי, על “רוקבי” ו”שירו של המשורר הנודד האחרון” של וולטר סקוט, על שירת קולרידג’, על האפוסים של קיטס, ועל יצירות רומנטיות אחרות.

כתב אלכסנדר דייס בשנת 1831: "מאז פרסומו הראשון של 'המשורר הנודד', הרבה שירים נעלים יותר ומקוריים יותר חוברו באנגליה; ובכל זאת השיר נותר פופולרי: עדיין באדווין, ההאנשה המוצלחת הזו של המזג השירי, קוראים צעירים ונלהבים נהנים לזהות את דיוקן עצמם".

במהלך התקופה הרומנטית השפעת המשורר הנודד התרחבה לאירופה, כשההשפעה החשובה ביותר הייתה על פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, חלוץ הרומנטיקה הצרפתית, שהתגורר באנגליה בשנים 1793–1800, החשיב את ביטי לכרוז עידן חדש של שירה ליריתבמאמר פרי עטו שהתפרסם ביוני 1801, ותרגם לצרפתית את חלקו הראשון של השיר (1825-1823). ב-1824 השיר תורגם לאיטלקית על ידי תומאס ג'יימס מתיאס.

לאחר ההצלחה וההשפעה הגדולה של השירה הרומנטית, ובעקבות המהפכה התעשייתית שהרחיקה את האדם מאורח-חיים הקרוב לטבע, ואולי כי המבקרים לא סלחו לביטי ששירו הקטן היה מקור השראה ליצירות-שיר גדולות, “המשורר הנודד” הלך ונשכח במהלך הדורות, עד שבעשרות השנים האחרונות הוא התגלה שוב כאחד ממבשרי הרומנטיקה, ומאז השיר זוכה למעין עדנה מחודשת.

 ראו גם 
 משורר נודד
 מידות טובות: ג'יימס ביטי
 שיר תיאורי
 התנועה הרומנטית
 רובינזון קרוזו
 אמיל, או על החינוך

 לקריאה נוספת 

 קישורים חיצוניים 
 The Minstrel באתר ויקיטקסט 
 השיר "המשורר הנודד", באתר פרויקט גוטנברג

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:רומנטיקה
קטגוריה:הנאורות הסקוטית
קטגוריה:ספרי 1774