תאוריית האדם הגדול

תאוריית האדם הגדול היא גישה לחקר ההיסטוריה שהפכה פופולרית במאה ה-19 ולפיה ניתן להסביר את ההיסטוריה במידה רבה על ידי השפעתם של אנשים גדולים, או גיבורים, כלומר, אנשים בעלי השפעה רבה ודמויות ייחודיות, אשר בשל תכונותיהם הטבעיות, כגון אינטלקט גבוה, גבורה, אומץ, יכולות מנהיגותיות יוצאות דופן או השראה אלוהית, יש להם השפעה היסטורית מכרעת.

ממוזער|פסל של תומאס קרלייל|364x364 פיקסלים
התאוריה מיוחסת בעיקר להיסטוריון והפילוסוף תומאס קרלייל, שנשא סדרת הרצאות על גבורה במאי 1840, הרצאות שפורסמו מאוחר יותר בשם "", בהן הוא אומר:ההיסטוריה האוניברסלית, ההיסטוריה של מה שהאדם השיג בעולם הזה, היא ביסודה ההיסטוריה של האנשים הגדולים... הם היו מנהיגי בני האדם, הגדולים האלה. המודלים, התבניות, ובמובן הרחב היוצרים, של כל מה שהמסה הכללית של בני האדם זממה לעשות או להשיג. כל הדברים שאנו רואים מתממשים בעולם, הם התוצאה החומרית החיצונית, ההבנה וההתגלמות המעשית, של המחשבות ששכנו באנשים הגדולים שנשלחו לעולם.
תאוריה זו בדרך כלל מנוגדת להיסטוריה עממית, המדגישה את חיי ההמונים, וטוענת כי הם יוצרים גלים סוחפים של אירועים הנושאים עליהם את המנהיגים. אסכולה מנוגדת נוספת היא המטריאליזם ההיסטורי, הסבורה שמהלך ההיסטוריה נגזר מראש ולפיכך לא תיתכן דמות של 'אדם גדול' שישנה אותה מהותית. גישות אחרות משלבות את תאוריית האדם הגדול, וטוענות כי אף שאין לתלות בדמויות 'גדולות' את הכול, יש להן חלק משמעותי ביצירת האירועים ההיסטוריים ובכיוון התפתחותם.

 סקירה 
קרלייל הצהיר כי "ההיסטוריה של העולם אינה אלא ביוגרפיה של אנשים דגולים", מה שמשקף את טענתו שגיבורים מעצבים את ההיסטוריה הן באמצעות תכונותיהם האישיות והן באמצעות ההשראה האלוהית שנחה עליהם. בספרו מציג קרלייל ניתוח מפורט לשישה סוגים של 'אנשים גדולים': הגיבור כאלוהות (כגון אודין), כנביא (כגון מוחמד), כמשורר (כגון שייקספיר), ככומר (כגון מרטין לותר), כאיש ספר (כגון רוסו), וכמלך (כמו נפוליאון). קרלייל גם טוען שמחקר של אנשים גדולים הוא "רווחי" עבור הצד ההרואי של האדם. משום שעל ידי בחינת חייהם של גיבורים כאלה, אי אפשר שלא לחשוף משהו על טבעו האמיתי של האדם.

טעות נפוצה בפרשנות הגותו של קרלייל, היא הטענה שהוא למעשה ביטל את משמעותם של כל שאר הגורמים בהיסטוריה, כמו תנאים סביבתיים וכלכליים או מעשיהם של שאר בני האדם. קרלייל לא מרחיק לכת עד כדי כך, וטענתו היא שאנשים גדולים מהווים גורם מכריע ומשפיע, דמויות מעוררות השראה או כאלו שמעשיהם שינו את פעולותיהם של שאר בני האדם אחריהם, אך לא שהם עשו הכול בעצמם והכול נזקף רק לזכותם. התאוריה שלו נשענת על שתי הנחות עיקריות: 1. כל מנהיג גדול נולד כבר עם תכונות מסוימות שיאפשרו לו להתרומם ולהנהיג על פי אינסטינקט. 2. כאשר מתעורר צורך גדול, אז מתעוררות אצל המנהיג התכונות הללו ומאפשרות לו להוביל.

גישת האדם הגדול להיסטוריה הייתה אופנתית בקרב היסטוריונים מקצועיים במאה ה-19. עבודה פופולרית של תומכי האסכולה הזו היא המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה (1911) המכילה ביוגרפיות ארוכות ומפורטות על האנשים הגדולים בהיסטוריה, אך מעט מאוד היסטוריה כללית או חברתית. השקפה הרואית זו של ההיסטוריה זכתה לתמיכתם של פילוסופים מסוימים, כמו , סרן קירקגור, אוסוואלד שפנגלר ומקס ובר.

הוגים אחרים השתמשו באלמנטים מתוך רעיונותיו של קרלייל, כך למשל גאורג וילהלם פרידריך הגל, בגישה שפיתח בהרצאות על הפילוסופיה של ההיסטוריה העולמית, סבר שההשגחה היא זו שיוצרת את ההיסטוריה, ולפיכך תפקידם של האנשים הגדולים אינו ליצור את ההיסטוריה, אלא רק לחשוף את העתיד הבלתי נמנע. בעיונים שלא בעיתם כותב פרידריך ניטשה כי "מטרת האנושות טמונה בדגימות הגבוהות ביותר שלה". ככלל, הגותו של ניטשה בספרו כה אמר זרתוסטרא והמושג על-אדם שיצר שם נדמה כרעיון החופף במעט לתאוריה של קרלייל, אולם ניטשה עצמו דחה את הערצת הגיבורים של קרלייל בספרו הנה האיש.

 עימות ספנסר - ג'יימס 

ממוזער|הרברט ספנסר
 הביקורת של הרברט ספנסר 
אחד המבקרים החריפים ביותר של תאוריית האדם הגדול היה הרברט ספנסר, שהאמין כי ייחוס אירועים היסטוריים להחלטות של יחידים הוא עמדה לא מדעית. לטענתו, הגברים שקרלייל חשב שהם "אנשים דגולים", הם בסך הכול תוצרים של הסביבה החברתית שלהם:עליכם להודות שראשיתו של אדם דגול תלויה בסדרה הארוכה של השפעות מורכבות שיצרו את הגזע שבו הוא מופיע, ואת המצב החברתי שלתוכו הגזע הזה גדל לאט... לפני שהוא יוכל לעצב מחדש את החברה שלו - החברה שלו חייבת ליצור אותו".

 הגנתו של ויליאם ג'יימס 
ויליאם ג'יימס, בהרצאתו משנת 1880 "אנשים גדולים, מחשבות גדולות והסביבה" שפורסמה באטלנטיק, הגן בתוקף על קרלייל והפריך את ספנסר, הוא טוען כי:המוטציות של חברות, אם כן, מדור לדור, הן בעיקר בשל המעשים או הדוגמאות של אנשים שגאוניותם הותאמה כל כך להבנה של הרגע, או שעמדת הסמכות המקרית שלהם הייתה כה קריטית עד כי הם הפכו ליוזמי תנועות, קובעי תקדימים או אופנה...ניתן לסכם את הגנתו של ג'יימס על תאוריית האדם הגדול כך: הטבע הפיזיולוגי הייחודי של האינדיבידואל הוא הגורם המכריע ביצירת האדם הגדול, שבתורו הוא הגורם המכריע בשינוי סביבתו בדרך ייחודית, שבלעדיה הסביבה החדשה לא הייתה נוצרת, כאשר היקפו וטבעו של שינוי זה תלויים גם בקבלה של הסביבה לגירוי החדש הזה. ג'יימס טוען שאנומליות גנטיות במוחם של האנשים הגדולים הן הגורם המכריע, בכך שהן מכניסות השפעה מקורית לסביבתם. לכן הם עשויים להציע רעיונות, תגליות, המצאות ונקודות מבט מקוריות שלא היו עולות במוח אחר.
ממוזער|339x339 פיקסלים|ויליאם ג'יימס
לאחר מכן טוען ג'יימס כי וריאציות ספונטניות אלה של גאונות, כלומר האנשים הגדולים, שאינן תלויות באופן סיבתי בסביבתם החברתית, משפיעות לאחר מכן על אותה סביבה, והיא בתורה תשמר או תהרוס את הווריאציות הללו באופן של ברירה אבולוציונית. אם האדם הדגול נשמר, הסביבה משתנה על ידי השפעתו "בדרך מקורית ומיוחדת לחלוטין. הוא פועל כתסיסה, ומשנה את המבנה שלה, בדיוק כפי שהופעתו של מין זואולוגי חדש משנה את שיווי המשקל של החי והצומח באזור שבו הוא מופיע". כל תסיסה, כל אדם דגול, מפעיל השפעה חדשה על סביבתו שמאומצת או נדחית, ואם היא מאומצת, היא תעצב בתורה את כור ההיתוך לתהליך הבחירה של גאונים עתידיים. לפיכך הוא מסכם: "שני הגורמים חיוניים לשינוי. הקהילה קופאת על שמריה ללא הדחף של היחיד, ואילו הדחף גווע ללא אהדת הקהילה".

 ביקורות נוספות 
מלחמה ושלום של לב טולסטוי שם ללעג את תאוריית האדם הגדול. לפי טולסטוי, חשיבותם של אנשים גדולים היא דמיונית, למעשה הם רק "עבדי ההיסטוריה", המממשים את גזירת ההשגחה העליונה וההיסטוריה נוצרת על ידי אינספור גורמים ומשתנים שונים.

יעקב בורקהרדט מסכים עם קיומם ההיסטורי של אנשים גדולים בפוליטיקה, וגם הסביר מדוע נדירים ביניהם אנשים נדיבים או בעלי נפש חיובית: "בני זמננו מאמינים שאם אנשים ידאגו רק לענייניהם, המוסר הפוליטי ישתפר מעצמו וההיסטוריה תטוהר מפשעיהם של 'האנשים הגדולים'. האופטימיסטים האלה שוכחים שגם פשוטי העם הם חמדנים וקנאים, וכאשר מתנגדים להם הם נוטים לפנות לאלימות קולקטיבית". בורקהרדט טען שזלזול באנשים דגולים יוביל להפחתת הסטנדרטים ולעלייה בבינוניות באופן כללי.

מארק טוויין טוען במאמרו  כי "פחדנות מוסרית" היא "המאפיין הבולט של ההרכב של 9,999 גברים מתוך 10,000", וכי "מראשית העולם, מעולם לא החל מרד נגד קלון או דיכוי ציבורי אלא על ידי האיש הנועז היחיד מתוך 10,000. השאר ממתינים בביישנות, ומצטרפים לאט ובחוסר רצון, בהשפעת האיש ההוא וחבריו מעשרת האלפים האחרים".

ב-1926 ציין  שההיסטוריה של האנשים הגדולים מאותגרת על ידי פרשנויות חדשות שהתמקדו בכוחות חברתיים רחבים יותר. אוגבורן מסכים שליחידים יכול להיות תפקיד משמעותי או שהם יפגינו תכונות יוצאות דופן, אבל הוא מסייג את 'גדולתם' וטוען שהם תוצרים בלתי נמנעים של תרבויות יצרניות. כדוגמה, הוא מציין שאם אייזק ניוטון לא היה קיים, החשבון האינפיניטסימלי עדיין היה מתגלה על ידי גוטפריד לייבניץ, והוא מעריך שגם אם שניהם לא היו קיימים, אדם אחר היה מגלה אותו.

ויכוח משמעותי התנהל בשאלה האם התאוריה של קרלייל השפיעה על עליית הפשיזם. ארנסט קסירר בספרו מיתוס המדינה מביא טענה כזו כפי שהועלתה על ידי סר ג'ון גרירסון בהרצאה שנקראה 'קרלייל והיטלר', טענה אחרת הוא מצטט בשם ארנסט סיילייר שטען שגם שורשי המיסטיקה הגזעית מופיעים למעשה אצל קרלייל. קסירר קובע כי תיאור כזה "חוטא בפשטנות יתירה". קסירר מקדיש פרק שלם לקרלייל ורעיונותיו, ומנסה לאבחן את שורשיהם בחייו האישיים ובביוגרפיה של קרלייל עצמו.

לגבי תקפותה של התאוריה, המחקר עד כה אינו מספק בסיס חזק של תמיכה ברעיון שמנהיגים נולדים כשהם כאלו. עם זאת, מחקר התאומים באוניברסיטת מינסוטה משאיר את הסיכוי שחלק מהתשובה עשוי להימצא בגנים שלנו. תכונות אישיות ותחומי עניין מקצועיים רבים (שעשויים להיות קשורים לאינטרס של האדם לקחת אחריות על אחרים ולמוטיבציה להוביל) נמצאו קשורים לנטיות הגנטיות שלנו, וכמו גם לחוויות החיים.

 ראו גם 
 פולחן אישיות
 על-אדם
 גישת האליטות
 חיל ורעדה
 פילוסופיה של ההיסטוריה
 איש אשכולות
 פרוסופוגרפיה
 פרוטגוניסט

 הערות שוליים 

קטגוריה:פילוסופיה של ההיסטוריה
קטגוריה:גיבורי-על
קטגוריה:תיאוריות