רעב למגע

רעב למגע, הידוע גם בשם חסך מגע או רעב עור, הוא הצורך הפיזיולוגי של בני אדם ומינים אחרים במגע פיזי עם בני מינם או עם יצורים חיים אחרים. היעדר ממושך של מגע עלול להשפיע באופן קשה וטראומטי על הרווחה הרגשית, הפיזית או הנפשית של הפרט. הוא עלול להוביל לבדידות ולהחמיר תסמיני דיכאון קיימים. אף על פי ששיטות וטיפולים לא אנושיים נחשבים כמספקים תועלת פיזית חלופית או משלימה, חוסר במגע פיזי אנושי נחשב אצל רוב המומחים כמזיק קשות לביטחון העצמי, לוויסות הרגשי ולדימוי העצמי של האדם, במיוחד בחלון ההתפתחות המוקדמת של הילדות.

 הסבר ביולוגי 
ממוזער|פרה אדומה ולבנה מסוג הולשטיין פריזיאן מלקקת את עגלתה
חוש המגע מכונה לעיתים קרובות "אם כל החושים", בשל היותו החוש הראשון שמתפתח (היחיד שמתפתח ברחם), וניתן לטעון שהוא אחד החושים, אם לא החוש החיוני ביותר, להתפתחות האדם. בלידה, בני אדם מקבלים את כל הקלט החושי דרך עורם, וזקוקים כל העת למשוב חדש על מנת לתמוך בהתפתחות הביוכימית התקינה של המוח. אשלי מונטגו הייתה הראשונה שטענה נגד הדעה הרווחת שלפיה בעלי חיים מלקקים את צאצאיהם מיד לאחר הלידה כדי לטפח אותם; לדעתה, מגע פיזי קרוב ועקבי משמש לגירוי מערכות הנשימה והעיכול של הוולדות, ובלעדיו הם היו מתים. בני אדם מקבלים גירוי זה ברחם ובתעלת הלידה, ולכן אינם דורשים תשומת לב כה מסורה עם הלידה.

החוויה המהנה של מגע חיובי יוחסה בעשורים האחרונים לסיב עצב המכונה סיב עצב C-tactile (CT); הוא נמצא בעור שעיר ומגיב במיוחד לגירויים מאנשים אחרים.

מגע הדדי ואינטראקציה חברתית הם קריטיים לתפקוד הביולוגי של רוב בעלי החיים המורכבים, בדומה מאוד למזון או מים. הלן קולטון העלתה נקודה זו לראשונה בשנת 1983, וקבעה שבני אדם נולדים עם "'רעב עור' עז". המחקר ציטט את המאמר משנת 1966 של סידני ז'ורארד, אשר "הציע שאמריקאים גדלים לחשוב שמגע חייב להיות או אגרסיבי או מיני", ולכן היססו לעסוק בגלוי במגע פיזי חיובי עם כל אדם שאינו בן זוג מיני.

 "תשוקה" חברתית 
אינטראקציה חברתית משמשת כ"גמול עיקרי "אצל בעלי חיים חברתיים, והגבלתה עלולה לגרום להתנהגות שונה או לדיכאון. מחקר משנת 2020 שפורסם ב־Nature Neuroscience מצא הבדלים בין תגובות של האזורים הסטריאטליים והקורטיקליים לתשוקה חברתית לעומת תשוקה תזונתית/תיאבון (כלומר, השניים אינם מאותו מקור). כמו כן, נמצא כי חסך מצמצם את חלון המוטיבציה, מה שהוביל את החוקרים למסקנה כי בידוד חברתי מוביל לתשוקה חברתית (וכך, בסופו של דבר, ל"רעב חברתי") באותו אופן שבו הימנעות ממזון/תזונה גורמת ל"רעב" מתמיד.

באותו קו חשיבה, הימנעות ממושכת ממגע פיזי או הגבלתו עלולה להוביל לתוצאות דומות. מגע של אדם אחר (או, במידה פחותה, של יצורים חיים אחרים) שולח אותות מהעור לעצב הוואגוס, אשר משחרר אוקסיטוצין, סרוטונין ודופמין במוח. הדבר מסייע בתורו להפחתת מתח באמצעות עיכוב והגבלה בייצור קורטיזול, המווסת מתח. לחץ הדם של האדם יורד וקצב הלב ומערכת העצבים שלו מואטים, ותסמיני הבדידות והדיכאון פוחתים. מגע פיזי הוא קריטי לפיתוח קשרים חברתיים ומערכות יחסים ברמה מסוימת כמעט בכל תרבות ברחבי העולם; היעדר שלו לפרקי זמן ארוכים, גם כאשר הדבר מתקזז על ידי אינטראקציה חברתית בתחומים אחרים, עלול להיות בעל השלכות חמורות על הוויסות הרגשי של האדם ועל איזון הורמוני הלחץ, והנזק הפסיכולוגי מצטבר לאורך תקופות ממושכות של חוסר.

אנשים בעלי רגישות גבוהה יותר למגע, כגון אנשים עם צרכים מיוחדים או נוירו-דיברגנטיים (במיוחד ילדים), קורבנות טראומה, יוצאי צבא, ניצולי התעללות מינית או פיזית, או היפוכונדרים, עשויים להימנע ממגע פיזי ואינטראקציה חברתית. הם עשויים לרצות להגביל את האינטראקציה לאנשים או לאברי גוף מסוימים. מגע לא רצוי עלול לעיתים לגרום להשפעה ההפוכה, כגון חרדה, לחץ או פחד חמור, ובמקרים מסוימים עלול ליצור תגובה של "הילחם או ברח". טיפול באנשים אלה ניתן על ידי מומחים ומאפשר מגע פיזי הדדי מסוים, אם כי מוגבל, שכן מגע עדיין יכול להיות מועיל אם ננקטים צעדים מתאימים כדי לטפל באינטרסים, במגבלות ובצרכים הספציפיים של האדם.

 מחקרים ותפקיד תרבותי/נסיבתי 
מחקרים אמריקניים מסוף המאה ה-20 ואילך עודדו את החשיבות של מגע פיזי בקרב נאהבים ובחברה בכללותה. הם גם תומכים ברעיון שבעבר, בני אדם הבינו את הקשר בין מגע פיזי לריפוי. מחקר משנת 1995 שפורסם בכתב העת Journal of Psychosomatic Research הציע כי מגע ופיתוח מערכת יחסים בריאה הכוללת מגע ממלאים תפקיד חיוני בפיתוח דימוי עצמי תקין, ובמיוחד דימוי גוף. המחקר התמקד בתחושת חסך המגע שהורגשה בקרב נשים הסובלות מבולימיה נרבוזה לעומת קבוצת ביקורת, שמצאה כי הראשונות נטו יותר להיות בעלות דימוי עצמי גרוע ולחשוב שהן חוו חסך מגע בילדותן, וכן חוו חסך מסוג זה במהלך המחקר.

 מגע פיזי וגיל 
 התפתחות בגיל הרך 
רוב רובו של המחקר קובע כי מגע/קרבה פיזית, החזקה וטיפוח ממלאים תפקיד קריטי בפיתוח סגנונות התקשרות בטוחים, מיומנויות תקשורת מוקדמות והתנהגות חברתית אצל תינוקות. באופן כללי, תינוקות יחפשו באופן טבעי קשר פיזי עם המטפל שלהם. מניעת תשומת לב כזו עלולה להשפיע באופן שלילי על התפתחותם של ילדים, ולהוביל להתפתחות סגנונות התקשרות לא בטוחים ונטיות הפכפכות, וכן חוסר ביטחון רחב יותר המונע התבגרות, פיתוח מיומנויות מוטוריות מלא ומעורבות רגשית עם אחרים בבגרות.

אצל ילדים אוטיסטים, נמצא כי טכניקות הרגעה עצמית כמו הברשה, נדנוד (של הידיים והרגליים) וקפיצה משפיעות לטובה על הוויסות הרגשי ומפחיתות רגישות למגע, ללא תשומת לב למגע פיזי המתקבל בסביבות אחרות; הדבר עשוי להצביע על אלטרנטיבה פוטנציאלית עבור הורים בהיעדר אפשרויות נוחות או פרקטיות עבור ילדם למגע פיזי עם אחרים.

 הזדקנות 
למרות תפקידו החיוני בתפקודם התקין, רוב האנשים מקבלים פחות מגע פיזי ככל שהם מתבגרים. ככל שאדם מתבגר, רגישות המישוש שלו פוחתת, מה שמוביל לתגובה חושית נמוכה יותר מרוב הקלט הפיזי. עם זאת, התגובה החיובית הנוצרת ממגע "נעים" בגיל מבוגר בולטת אף יותר. אף על פי שאין הוכחה לתועלת חברתית-רגשית, טיפול בעיסוי הוכח כמשפר את ההרפיה ומשפר את מצב הרוח אצל קשישים.

 מגע פיזי ומגדר 
אף על פי שלפי מחקרים מוקדמים יותר, נשים נהנות יותר מגברים ממגע פיזי, מחקרים מאוחרים יותר ערערו על תפיסה זו עקב השונות הרחבה בחוויה, בקליטה וביוזמה של מגע בין בני שני המינים. מחקרים שפורסמו ב־Physiology &amp; Behavior הגיעו למסקנה, באמצעות שני מחקרים נפרדים, שנשים נוטות ככל הנראה להשתמש במגע פיזי כמנגנון התמודדות יותר מאשר גברים, אם כי החוקרים ציינו כי המסקנות בתחום עד אינן חותכות. הם המשיכו לבקר מתודולוגיה כללית בשטח המותנית במימון NIH אשר נתנה עדיפות למדגמים קטנים ואפשרה שונות אקראית במדידות סטטיסטיות, וכן חוסר עקביות בשיטות הניתוח.

 היסטוריה וטיעוני נגד 
 בידוד 
אסירים מדווחים לעיתים קרובות על השתוקקות למגע אנושי ולקשר במהלך שהותם בבידוד, דבר שיכול לשמש כאחד הגורמים הרבים התורמים להשפעות השליליות הנצפות כמעט באופן אוניברסלי שיש לבידוד פיזי וחברתי. אנשים בבידוד דיווחו על תסמינים פיזיים התואמים יתר לחץ דם, כגון "כאבי ראש כרוניים, רעד, זיעה בכפות הידיים, סחרחורת קיצונית ודפיקות לב", וכן קשיי אכילה, עיכול לא סדיר ורגישות יתר לגירויים נורמליים בלתי צפויים. בידוד, במיוחד לתקופות ארוכות או אם הוא חוזר על עצמו, עלול להוביל את האדם לפסיכוזה או למחשבות/מעשים של פגיעה עצמית או התאבדות. השפעות פסיכולוגיות אחרות כוללות עצבנות, עוינות, חוסר שליטה בדחפים, תנודתיות רגשית וחרדתית, תנודות במצב הרוח, ייאוש ודיכאון.

 מגפת הקורונה 
מגפת הקורונה הגבילה מאוד את יכולתה של חלק ניכר מאוכלוסיית העולם לקיים מגע פיזי קבוע עם אחרים. רוב המקורות מצביעים על כך שהייתה לכך השפעה ניכרת על רווחתם הנפשית והרגשית של רוב האנשים במהלך תקופת הסגר, אך ההשפעות ארוכות הטווח עדיין אינן ידועות.

 נוירופתיה חושית מלאה 
נכון לעכשיו, קים סטנגר היא האדם החי הידוע היחיד בעולם ללא חוש מישוש, והיא חיה עם מצב המכונה נוירופתיה חושית מלאה (Complete sensory neuropathy). אף על פי שהיא משותקת מהמותניים ומטה, היא שומרת על כל חושיה האחרים וכיום משמשת כחוקרת משפט פלילי עבור התובע המחוזי של קיאהוגה בקליבלנד, אוהיו. היא אינה מראה סימנים של טראומה נפשית או רגשית חמורה כתוצאה ממצבה, וחוקרים מאוניברסיטת שיקגו מאמינים כי הדבר נובע ממגוון החושים האחרים שהיא ניחנה בהם, שאפשרו לה להתבונן ולהבין את אהבתם וחיבתם של הוריה בילדותה המוקדמת. החוקרים טוענים כי זוהי הוכחה לכך שהתפתחות חברתית-רגשית תקינה אינה מותנית בחוש המישוש.

 ראו גם 
 בדידות
 בידוד חברתי

 הערות שוליים 

קטגוריה:פיזיולוגיה
קטגוריה:בריאות הנפש
קטגוריה:פסיכולוגיה רפואית
קטגוריה:בריאות
קטגוריה:דיכאון