הלוויה חורפית

הלוויה חורפית היא קומדיה-טראגית מאת המחזאי הישראלי חנוך לוין, שנכתבה בשנת 1977 והועלתה לראשונה בשנת 1978. המחזה משלב תהייה פילוסופית, קומדיה של אבסורד, סאטירה משפחתית, ועיסוק בקונפליקט שבין החיים למוות.

המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הלאומי הבימה.

 רקע והפקות 
המחזה נכתב ובוים במקור על ידי לוין עצמו, והוצג לראשונה בתיאטרון הלאומי ב־9 באוקטובר 1978, במסגרת העונה הראשונה שהוביל דוד לוין, אחיו של הבמאי, כמנהל האומנותי של התיאטרון. בהפקה המקורית השתתפו שחקנים מן השורה הראשונה, עם עיצוב במה ותלבושות של משה שטרנפלד ומוזיקה מאת פולדי שצמן. במהלך החזרות חייב חנוך לוין את השחקנים להתעמל. המחזה רץ במשך 39 הופעות.

במהלך השנים הועלה המחזה גם בתיאטרון הספרייה ברמת גן (1995), בבתי ספר למשחק (כמו בית צבי, אוניברסיטת תל אביב וחיפה), בקבוצת החובבים של תיאטרון הקאמרי, ובשנים האחרונות זכה לעיבודים מחודשים, ביניהם הפקה של תיאטרון באר שבע (2018) בבימויו של יאיר שרמן והפקה בינלאומית של תיאטרון הונג קונג (2021) בשפה הקנטונזית עם כתוביות באנגלית ובעברית,

הועלה בין היתר כחלק מהפקת תוכנית המשחק ׳נוער הבימה׳ של התיאטרון הלאומי הבימה, בבימויה של חווה לוי-רוזלסקי. (2025)

 עלילה 
המחזה עוקב אחר לצ׳ק בוביצ’ק, רווק בגיל העמידה שאמו, אלטה בוביצ’ק, נפטרה. לצ׳ק מפרש את מילותיה האחרונות כצוואתה האחרונה- והיא שכל המשפחה תתכנס ללוויה. אך בני דודיו, בראשות הדודה שרציה ומשפחתה, מסרבים לעצור את ההכנות הן הנפשיות והפיזיות, הקדחתניות לחתונת בתם ולווציה, שמתוכננת ליום שלמחרת.

כדי לא להגיע ללוויה, הם יוצאים למסע בריחה סוריאליסטי: בורחים מגגות, חוצים חופים, ועושים כל מאמץ לא לקבל את ההודעה על המוות – בזמן שלצ׳ק מנסה נואשות להשיג אותם.

המחזה נע בין הטרגי לקומי, ומעלה שאלות על נוחות, משפחה, משמעות, מוות, ומידת האנושיות שבין החובה הרגשית לחיים עצמם.

 דמויות מרכזיות 
 לצ׳ק בוביצ’ק – בנה של אלטה; הדמות הראשית.
 אלטה בוביצ’ק – האם הנפטרת.
 שרציה – דודתו של לצ׳ק.
 רשס – בעלה של שרציה.
 ולווציה – בתם של שרציה ורשס, הכלה העתידית.
 ציצקיבא – אימו של החתן.
 דמויות נוספות – קרובי משפחה ו”אורחים” שממלאים את העולם הביזארי של לוין, לעיתים דמויות שטוחות-בכוונה או קריקטוריות, כבבואה של החברה.

 סגנון 
“הלוויה חורפית” היא קומדיה אפלה המאופיינת בכתיבה אבסורדית ובשפה פיוטית, תוך שימוש במינימליזם בימתי – תפאורה בסיסית, מעברים חדים בין סצנות, ושימוש במוזיקה ותאורה להבלטת העולם הפנימי של הדמויות.

המחזה מאופיין, בדומה למחזות רבים אחרים של לוין, בשילוב בין גסות לכאב, ומתאר מצבים קיצוניים כדי להעמיד את הצופה בפני שאלות מוסריות, רגשיות ופילוסופיות.

 פרשנות וביקורת 
מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ מתח ביקורת וטען כי המחזה פחות טוב ומהוקצע ממחזות קודמים של לוין, "לוין כתב והציג בפעם הזאת לא מפני שהיה לו מה לכתוב ולהציג אלא מפגי שהחוזה היה חתום והתיאטרון דרש ממנו לכתוב ולהציג". משה בן שאול כתב עליו: "לוין, מהתל בנו, ואולי בו עצמו, מטיל בנו מום ברשות הרבים, מוציא־לאור את חטאינו ואת קטנוניותנו — ומתעסק באישים הקטנים...ההצגה בתחילתה מצחיקה מאוד.אחר־כך יש, לדעתי, 'נפילות'"

יש הטוענים כי חלק מההפקות נטו להדגיש את הצד הקומי על חשבון התהום הקיומית שמתחתיו, אך אחרות – ובמיוחד ההפקות שבוימו על ידי לוין עצמו – מצליחות לשלב את כל הרבדים יחד.

 תרגומים 
המחזה תורגם לשפות רבות, ביניהן צרפתית (כ-Funérailles d’hiver), אנגלית, גרמנית, וסינית קנטונזית. הוא הועלה במסגרות פסטיבלים בינלאומיים, כולל הפקות באירופה ובמזרח אסיה.

קישורים חיצוניים
 הלוויה חורפית באתר כתביו של חנוך לוין.

הערות שוליים

קטגוריה:מחזות חנוך לוין
קטגוריה:יצירות משנת 1977