קובזר

קוֹבְּזָר (באוקראינית: Кобзар) היה משורר אוקראיני נודד ששר בליווי עצמי, ניגן על קובזה או בנדורה רב-מיתרים.
מסורת הקובצר המקצועית התבססה בתקופת ההטמאנות, בסביבות המאה השש עשרה באוקראינה. הקובזארים היו לעיתים קרובות עיוורים, והפכו לכאלה ברובם עד המאה ה-19. קובזר פירושו המילולי הוא "נגן קובזה ", כלי מיתר אוקראיני ממשפחת הלאוטות, וביתר שאת - מבצע של חומרים מוזיקליים הקשורים למסורת הקובזר.Rainer Maria Rilke, Susan Ranson, Ben Hutchinson(2008), Rainer Maria Rilke's The book of hours, Camden House. p. 215.  קובזארי ניגן גם בבנדורה, כלי שסביר להניח שפותח מהקובזה.

 קוזאק ממאי ומקורותיו המוקדמים 
קוזאק מאמאי (באוקראינית : Козак Мамай) היא תמונה פופולרית ואייקונית שיש לה גרסאות רבות, אך בדרך כלל מציגה גבר היושב בשיכול רגליים ומשחק בקובזה. תסרוקת הפנים היא לעיתים קרובות צ'ופרינה בסגנון קוזאק. פריטים שונים מקיפים לעיתים קרובות את קוזאק מאמאי, כולל סוס, עץ, רובה, חרב וקרן אבק שריפה, ולפעמים בקבוק וכוס. לפעמים אנשים אחרים כמו אישה או קוזאקים אחרים מקיפים את קוזאק מאמאי, השקוע במחשבות ובתפיסות. למרות שלא ניתן לקבוע את הוודאות ההיסטורית של תמונה זו, היא מייצגת את ההנחה שהמלחינים והזמרים המקוריים של דומי היו מוזיקאים צבאיים הקשורים לקוזקים.

בעוד שלפני המאה ה־19 ישנן עדויות לכך שגם רואים שימשו כקובזרים, הרי שמן המאה ה־19 ואילך נדרש עיוורון כתנאי למילוי התפקיד. זאת משום שהקובזר נתפס לא רק כבעל מקצוע מוזיקלי, אלא גם כמי שמעמדו סיפק מענה חברתי וכלכלי לאנשים שלא יכלו להשתלב בעבודות חקלאיות. רק גברים יכלו להפוך לקובזארי.

במאה ה-19, תמותת התינוקות הייתה כ-30%, כאשר 40% מהילדים מתו לפני גיל שנתיים. מבין אלו ששרדו, מספר גבוה באופן חריג היה עיוור עקב השפעות בריאות לקויה ומחלות.

כפי שכותבת נטלי קונוננקו, עיוורון היה גם תנאי הכרחי לקובזארי המסורתיים, וגם חלק מיעילותם:"ההגבלות שהוטלו על נגינה מסורתית, ההגבלות שאפשרו רק לאנשים עיוורים להיות נגנים ומנעו מאנשים מן השורה לבצע קבוצה מסוימת של שירים, לא ריסקו את המקצוע. אלא, הן תרמו לכוחו האמנותי ובמיוחד ליעילותו הרוחנית."

 חניכות 
בחיים הכפריים, כל אדם היה צפוי לתרום למאמץ ההישרדותי המשותף, כאשר עבודת האדמה נתפסה כחשובה מכול. עיוורים, שלא יכלו לעזור במשימות אלה מלבד עבודה בחבלים, פיתחו מקור הכנסה חלופי כאמנים. כדי ללמוד את המיומנויות הנדרשות, ילדים עיוורים יכלו להיות שוליים אצל קבצן מקצועי, בין אם קובזר או לירניק. השלב הראשון של האימון כלל כיצד לחיות פיזית ולשרוד בעולם של עיוור. לאחר מכן, השוליה ילמד שירים לביצוע, ואת כללי הנדבות. משך הזמן הרגיל לתקופת חניכות היה שלוש שנים. אימון הבנות הסתיים בשירה; רק גברים הורשו ללמוד לנגן בכלי נגינה וללמוד לשיר שירים אפיים. מכיוון שהשוליות לא יכלו לראות, היה צורך ללמד אותן לנגן על כלי נגינה באמצעות מגע.

לימוד המיומנויות להיות קובזר דרש זמן ומאמץ, וצרכי החניכים היו מגוונים. האינטליגנציה והכישרון של המתלמדים ישפיעו על משך החניכות. תלמידים מבוגרים יותר עשויים לקבל תקופת חניכות קצרה יותר מכיוון שכבר למדו מיומנויות נחוצות להישרדות בעודם עיוורים. חלק מהשוליות בעלות כישרון נמוך יותר עשויות לצאת לדרך עצמאית מבלי ללמוד שירים קשים, כולל דומי. אחרים עשויים לחפש התמחות נוספת כדי לרכוש מיומנויות נוספות. עם סיום תקופת החניכות, קיבלו החניכים מעמד של מינסטרל במהלך טקס חניכה סודי וסגור שנקרא ויזווילקה, ולאחר מכן הורשו להופיע כקובזר או לירניק.

 רפרטואר 
שירת הקובזארים ניתנת לסיווג למספר סוגות עיקריות: זְ'בּרַנְקָה (שירי קבצנות), מזמורי תהילים, פיסני איסטוריצ'ני (שירים היסטוריים), דומה (קינות אפיות) ושירים סאטיריים.

ז'ברנקה היו שירים שביצעו עיוורים קבצנים, ולעיתים קרובות הדגישו את ארעיות החיים, תיארו את חוויית החיים עם עיוורון, כללו התנצלות על בקשת נדבה, והביעו סמלים תרבותיים או דתיים כגון רושניקי (מגבות רקומות פולחניות).

מזמורי התהילים היו שירים דתיים, לא בהכרח מבוססי טקסטים מקראיים, אך עסקו בנושאים תנ"כיים או תאולוגיים. בדומה לז'ברנקה, גם שירים אלה הדגישו את קוצר החיים, את רעיון החיים שלאחר המוות, וכן ביטאו תקווה ונחמה בדמויות נשיות מקודשות כמו מרים אם ישו ומריה המגדלית, לצד ניקולאי הקדוש (סְוְיָאטִי מִיקוֹלַאי). לעיתים קרובות שירים פארא-ליטורגיים אלה נקראו "קַנְטִי".

פיסני איסטוריצ'ני ודומה הם שירים היסטוריים הדומים בצורתם למזמורים דתיים, ומגוללים אירועים מן העבר או סיפורים אפיים על גבורת הקוזאקים, בעלי משמעות לאומית או אישית עמוקה.

השירים הסאטיריים, לעומת זאת, לא נכללו ברפרטואר של כל המבצעים, והושמעו תמיד מחוץ להקשר של הופעה רצינית.

 תפקיד חברתי וטיולים 
הקובזארי היו בדרך כלל נודדים, ונטו "להקיף" כפרים שביקרו בהם באופן קבוע, עוברים מבית לבית עד שמצאו חברה שהייתה לה משהו לחלוק וקיבלה את הביקור בברכה. הם לא היו מתקבצים בכפר שלהם, ובמסעותיהם היו שוהים בביתו של קובזר או לירניק אחר. לפעמים הם היו מופיעים בירידים, פסטיבלים דתיים וחתונות. קובזארי נדד מעיירה לעיירה, שיתף חדשות מכפר לכפר, ותפקד כצורה מוקדמת של מדיה חברתית.

 תפקידם של מדריכים 
בהיותם עיוורים, קובזארי היו זקוקים לעיתים קרובות לסיוע במסעותיהם, ולעיתים קרובות היו שוכרים ילד או ילדה שישמשו כמדריך (povodyr). ילדים אלה היו לעיתים קרובות יתומים או בעלי מוגבלויות בעצמם, כך שגם הם לא יכלו לתרום לעבודה חקלאית. המדריך היה מסייע לעיתים קרובות לקובזר עד שהיה מבוגר מספיק כדי ללמוד מיומנות או מקצוע, שלעיתים קרובות היה הכנת כלי נגינה עקב ניסיונם מקובזר. ילדיו של קובזה ר יכלו לשמש כמדריכים בעודם צעירים מכדי לעבוד בחווה, אם כי בדרך כלל לא היו הולכים בעקבות אביהם אל עולם הזמרות. ילדיו של קובזר ניסו לעיתים קרובות לשכנע את אביהם להישאר בבית ברגע שיוכלו בעצמם להרוויח מספיק כסף כדי שיוכלו לעשות זאת.

 פובודיר בסרט 
בשנת 2014, הבמאי אולס סנין הוציא לאור סרט בשם "המדריך " (פובודיר) על מדריך של קובזר בתקופת ההולודומור של סטלין באוקראינה הסובייטית בשנות ה-30. סרט זה היה מועמד לאוסקר הטוב ביותר בשפה זרה. העלילה מתארת ילד שאביו מוצא להורג על ידי המשטרה החשאית של סטלין, ולאחר מכן ניצל על ידי זמר עממי אוקראיני עיוור, קובזר.

 תרומתן של נשים 
קובזרים רבים היו נשואים, וקובזר עם אישה וילדים נחשב לנורמלי.

בעוד שבנים, בנות, גברים ונשים יכלו להיות עיוורים, רק בנים וגברים הורשו ללמוד ולנגן בכלי נגינה, ולשיר שירה אפית או שירים היסטוריים אחרים בעלי מעמד מקצועי גבוה יחסית. למרות שניתן היה ללמד בנות ונשים לשיר ולקבל רשות, הגילדות האמינו שגברים זקוקים לכסף יותר מנשים כדי לפרנס את בני משפחותיהם, וכתוצאה מכך אסרו על בנות ונשים להופיע עם כלי נגינה או לנגן שירה אפית או שירים היסטוריים (מה שהכניס את המבצעים ליותר כסף). נשים נחשבו כבעלות קול טוב יותר, דבר שפיצה על ההגבלות שהיו להן במה שהורשו ללמוד ולבצע.

למרות שתועדו בצורה גרועה, ישנן עדויות לכך שנשים למדו גם שירה אפית, שירה היסטורית, וגם למדו לנגן בכלי נגינה, אם כי הן נאלצו לעשות זאת מחוץ לגילדות, ויכלו להופיע רק בפרטיות בתיהן. ידע פרטי זה, שהיה בבעלותן של נשים, תרם לתיעוד ולשימור המסורת.

 ארגון 
 בתי ספר 
בתחילת המאה התשע עשרה פעלו שלושה בתי ספר אזוריים לקובזר: צ'רניהיב, פולטבה וסלובוז'אן, אשר נבדלו ברפרטואר ובסגנון נגינה.

 גילדות 
באוקראינה, הקובזרים התארגנו בגילדות או אחוות אזוריות, המכונות צקים (tsekhy). הם פיתחו מערכת של חניכות קפדנית (בדרך כלל באורך שלוש שנים) לפני שעברו את סדרת הבחינות הפתוחות הראשונה כדי להפוך לקובזר. בין הסימנים של כשירות מקצועית הנדרשים כדי להתקבל לגילדה הייתה שליטה בשפת גילדה סודית המכונה lebiiska mova.

הגילדות הללו נחשבו ככאלו שעוצבו על פי מודל האחווה של הכנסייה האורתודוקסית, שכן כל גילדה הייתה קשורה לכנסייה ספציפית. גילדות אלו היו מטפלות באייקון כנסייה אחד או רוכשות קישוטים דתיים חדשים עבור הכנסייה המסונפת אליהן (קונוננקו, עמ' 568–9).

 קובזארי ולירניקי 
בין הזמרים המסורתיים מתקופה זו נמנו גם לירניקי או לירניקים, מוזיקאים שניגנו בלירה או בהרדי-גורדי. בעוד שמקורות מסוימים מצביעים על כך שקובזארי לא תמיד היו עיוורים, לירניקי היו ככל הנראה בעלי מוגבלויות, ובאופן כללי כדי להיחשב כקובזר או לירניק, המינסטרל היה עיוור. קובזארי ולירניקי נחשבו לאותה קטגוריה של זמרים מינסטרליים, השתייכים לאותן גילדות וחלקו שירים.

 סוף הקובזרדום 
מוסד הקובזרדום הסתיים למעשה בסובייטס הרפובליקה הסובייטית האוקראינית באמצע שנות ה-30, במהלך השינוי הרדיקלי של סטלין בחברה הכפרית, שכלל את חיסול הקובזרים של אוקראינה. בשנות ה-30, בתקופת הולודומור, בהוראת סטלין, קראו השלטונות הסובייטיים לכל הקובזרים האוקראינים להשתתף בקונגרס בחרקוב. אלה שהגיעו הוצאו אל מחוץ לעיר וכולם הוצאו להורג.Volkov Solomon, ed. Testimony: The Memoirs of Dmitri Shostakovich (New York: Faber &
Faber,1979), pp.214-15.  אירוע זה לא סוקר בעיתונות הסובייטית, דבר המסבך את תהליך קבלת הראיות התיעודיות המדויקות.

למרות מאמץ זה ומאמצים אחרים לחסל את הקובזארי באמצעות הוצאה להורג, נמצא כי קשה לחסל את הקובזארי. טקטיקות נוספות ששימשו לסיום הקובזרדום כללו רישום חובה של כלי נגינה, איסור קבצנות, הגבלות על ביצוע מוזיקלי, השמדת כלי נגינה ומאסר ללא אוכל או מים.

 ניכוס סובייטי 
הופעת קובזאר הוחלפה בביצועים מסוגננים של מוזיקה עממית וקלאסית המשתמשים בבנדורה בהתאם לאידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית. במקום ללמוד שירים דרך המסורת שבעל פה כפי שהיה נהוג בקובזארי, ניתן היה להשתמש רק בטקסטים כתובים שאושרו רשמית כדי ללמוד שירים, אשר צונזרו ושונו בקפידה כדי להפוך לתוכן מאושר כמו "דומה על לנין".

קובזרים סובייטים היו מבצעים מסוגננים על הבנדורה שנוצרה כדי להחליף את הקובזרים האותנטיים המסורתיים שנמחקו בשנות ה-30. המיניסטרים הסובייטיים הראשונים כללו את אהור מוצ'אן, פדיר קושנריק, אוהאן אדמצביץ' ואברם חרבין. מבצעים אלה היו לעיתים קרובות עיוורים, ולמרות שחלקם באמת ניהלו קשר עם הקובזארי האותנטיים של הדור הקודם, הם למדו ברובם את עצמם, ללא חניכות, ועבדו מטקסטים כתובים שאושרו רשמית. יורשיהם ככל הנראה לא היו מודעים לכך שהעברה בעל פה אפשרית.

חלק מהאמנים זכו להכשרה פורמלית בקונסרבטוריונים. בתקופה זו, נגני בנדורה הופיעו לעיתים קרובות במסגרת הרכבים מוזיקליים, בניגוד למסורת הסולו שאפיינה את הקובזארים. הרפרטואר שביצעו כלל ברובו גרסאות מצונזרות של יצירות מן המסורת הקובזרית, והתמקד ביצירות סגנוניות אשר היללו את המשטר הסובייטי ואת גיבוריו. לעיתים הופעל עליהם לחץ ליצור שירים חדשים המהללים את לנין וסטלין.

 כינון מחדש של המסורת 
לאחרונה, יש עניין בהחייאת מסורות קובזר אותנטיות, דבר המתבטא בהקמתה מחדש של גילדת קובזר כמרכז להפצת פרקטיקות ביצוע היסטוריות ואותנטיות.

בעוד שקובזארי מסורתיים היו עיוורים, אלו שמחיים את המסורת נוטים להיות צעירים, בעלי יכולת ראייה, ובעלי דגש על עצמאות אוקראינית, המבקשים לחגוג את ההיסטוריה והלאומיות של אוקראינה.

בשנת 2024, תוכנית ההגנה על מסורת הקובזה והלירה נרשמה במרשם נוהלי ההגנה הטובים של אונסק"ו.

 שימור מוזיקת קובזר 
הרעיון של שימור מוזיקת קובזר באמצעות הקלטת קול מקורו בשנים 1901–1902.

הקונגרס הארכאולוגי ה-12 נערך בחרקוב, כיום באוקראינה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא הוקדש למוזיקה עממית אוקראינית. במהלך הכנת הוועדה, דנה במכתב של האתנוגרף הרוסי וסבולוד מילר ובו הצעה להשתמש בגרפופון שהומצא לאחרונה (גרסתו של אלכסנדר בל לפטיפון, שהשתמשה בגלילים מצופים שעווה). אולם, ההצעה לא התקבלה עקב מחסור בכסף. אנשים אחרים הגיעו עם אותה הצעה, הן במהלך ההכנות והן במהלך מושבי הקונגרס.Irina Dovgalyuk, "ОПАНАС СЛАСТЬОН В ІСТОРІЇ ФОНОГРАФУВАННЯ КОБЗАРСЬКО-ЛІРНИЦЬКОЇ ТРАДИЦІЇ" , Visnyk Lviv. Univ. Ser. Art Studies. 2011. № 10. Р. 3–20; contains extensive bibliography of the sound recording of kobzars

צוות של הנאט חוטקביץ' (מוזיקולוג, נגן בנדור, מהנדס ואתנוגרף), אולכסנדר בורודאי (מהנדס נגן בנדור) ואופנס סלסטיון (אמן ואתנוגרף), קיבלו בסופו של דבר את התפקיד. בורודאי קנה כמה גרפיונים באמריקה בכספו שלו. הרישומים הראשונים נרשמו עבור דומה של הקובזר הנודע מיכאילו קרבצ'נקו. עם זאת, עקב הסכסוך בין בורודאי לחוטקביץ' עבודתם הופסקה בשנת 1904. העבודה חודשה ביוזמת משפחת קוויטקה, קלימנט קוויטקה והמשוררת לסיה אוקראינקה, אשר השקיעו את כספם בפרויקט. בשנת 1908 הם הזמינו את האתנוגרף האוקראיני פילארט קולסה לעשות את העבודה.

בתקופות מאוחרות יותר היו ניסיונות לעצב מחדש את תקליטי הפטיפון על ידי הקלטת השמעת הפטיפון. עם פריצות הדרך בקריאה בלתי הרסנית של גלילי שעווה, היו ניסיונות מחודשים. בשנת 2013, חבר בצוות ויקימדיה אוקראינה יורי בולקה והפולקלוריסטית אירינה דווגליוק (שערכה מחקר על האוסף של קולסה) השתמשו במענק ויקימדיה כדי לספר 56 גלילים ולהנגיש את הרשומות תחת רישיון Creative Commons.

בשנים 1910 ו-1913 פרסם קולסה שני ספרי מוזיקה שפוענחו מתוך הפונוגרמות שנאספו. הם הוצאו מחדש בשנת 1969 כספר Мелодії українських народних дум (מנגינות הדומא האוקראינית העממית), זמין כעת בצורה "דיגיטלית של הקהל".

 שימוש אחר במונח 
"קובזר" הוא ספר שירה פורץ דרך מאת טאראס שבצ'נקו, המשורר הלאומי הגדול של אוקראינה, שכותרתו "הקובזר" לכבודו.

המונח "קובזר" שימש לעיתים עבור נגני חמת חלילים בבלארוס (שם החמת חלילים מכונה לעיתים קרובות "קובזה", ונגני חמת חלילים בפולין, שם חמת החלילים מכונה "קובזה" או "קוזה").

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:מוזיקאים עיוורים
קטגוריה:מקצועות מוזיקליים
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו