פשיעה סמויה

פשיעה סמויה (באנגלית: Dark figure of crime) יכול להיקרא גם כ: "דמות אפלה של פשע" או "דמות נסתרת של פשע". מתייחס למושג שטבע לראשונה במאה ה-19 הסוציולוג והקרימינולוג הבלגי אדולף קטלה. ומתייחס לכמות והיקף הפשע שלא דווח או שלא התגלה או שלא התחקו אחריו, והוא מושג מרכזי בויקטימולוגיה, המדגיש את מגבלות ההסתמכות הבלעדית על סטטיסטיקות פשיעה רשמיות. פשיעה עשויה להימנע מדיווח מסיבות שונות, כגון חוסר מודעות הקורבן להתרחשות פשע כלפיו, דינמיקה אישית מול העבריין, ניסיון הימנעות מסטיגמה חברתית כקורבן פשיעה, חוסר אמון במשטרה או פחד מנקמה.

לפי כל מדדי הפשיעה קיימת מידת מה של פשיעה סמויה. השוואות בין סטטיסטיקות רשמיות, כמו דוחות פשיעה אחידים ומערכת דיווח לאומית המבוססת על אירועים, לבין חקר קורבנות, כמו סקר קורבנות הפשיעה הלאומי (NCVS), מנסות לספק הבנה לגבי היקף וכמות הפשיעה הלא מדווחת. כשגם מחקר דיווח עצמי משמש להשוואה לסטטיסטיקות רשמיות ומערכי נתונים מאורגנים.

פשיעה לא מדווחת נפוצה
הפער בסטטיסטיקות הרשמיות הגדול ביותר עבור סוגים מסוימים של עבירות, ובמיוחד במקרי: עבירות לא-אלימות, אלימות במשפחה, פשעי צווארון לבן והתעללות מינית.

פשעי צווארון לבן כמו מעילה, עבריינות תעסוקתית והונאה תאגידית, לא מתגלים לעיתים קרובות עקב מספר גורמים ובהם: טיוח בין אם כהצגת המקרה כחוקי, מגמתי ומתמשך ולא ניתן לאבחון (כסביבת עבודה לא נעימה כרונית ומתמשכת ללא ניסיון תיקון - בין אם ביחס משפיל, התעמרות או הטרדות), או הטלת האשמה על הקורבן, רצון להימנע מהתערבות רשויות אכיפת החוק דבר שעלול להשפיע לרעה על תדמית הארגון, חברה או עובדיה ולהוביל לבעייתיות וירידה באפשרויות שיתוף פעולה, חוזיות ופריון העבודה של יתר עובדיהם. כמו חשש מעונשים פוטנציאליים כמו קנסות, בקרות או בדיקות מוגברות שעלולות לנבוע מחקירות משטרה. גורמים נוספים כמו סיווגים מוגבלים שניתנים לתיעוד בהתייחס לפשעי צווארון לבן, מניפולציה על רשומות רשמיות, מגבלת משאבים לחוקרים משטרתיים והתמקדות בהיסטורית פשעים מסורתית; גם הם פוגעים ביעילות אפשרות דיווח וקבלת נתונים פשיעה אמינים על פשעי צווארון לבן.

עבירות אלימות מינית הן סוג נוסף של פשיעה שלא דווחה היסטורית. אומדן היקף האלימות המינית מסקרי קורבנות שונה מאומדני הסטטיסטיקות הקיימות אצל רשויות אכיפת החוק. ההערכה היא שרק 23 מתוך 1,000 מקרי אלימות מינית ואונס מדווחים לרשויות אכיפת החוק, כאשר רק 1 מכל 5 קורבנות חושפים ומדווחים ישירות אודות תקיפתם לרשויות אכיפת החוק. סיבות נפוצות לאי-דיווח על-ידי קורבנות כוללות ראיית האירוע כעניין אישי, פחד מנקמה, או אמונה שהמשטרה עשויה להיות מוטה או לא יעילה. מערכת היחסים בין הקורבן לעבריין יכולה גם היא להשפיע באופן משמעותי על הדיווח, לדוגמה במקרי ניסיון לאונס, קורבנות אף עשויים לבחור שלא לדווח על האירוע ואף במטרה להגן על העבריין - דבר שלעיתים עלול לפגוע בקורבן אף יותר. פשעים שבוצעו על ידי בני זוג נוכחיים או לשעבר נוטים לא להיות מדווחים במיוחד, כמו גם מקרים בהם היו מעורבים חברים, מכרים או קרובי משפחה מדרגה ראשונה עד שלישית.

עבירות התעללות ובמיוחד בחוסים גם הן סוג נוסף של פשיעה שלא מדווחת, לאור אי-יכולת הקורבן לדווח על העבירה וטיוח אירועים על ידי צוותים מטפלים, גם כסיבת מוות בלתי נמנעת. כשבישראל לא מתקיים מעקב סטטיסטי או משטרתי רציף אחר הצוותים המטפלים בחוסים. כמו מעקב אחר פגיעות בתינוקות לאחר לידה ובבית החולים ובתי ההחלמה. מעקב רציף אחר תינוקות ובמיוחד במעונות היום לגילוי מקרי התעללות בתחילתן, או התעללות במטופלים בבתי החולים הכללים, או הגריאטרים. כמו בבתי הסוהר ובעיקר כלפי אסירים ביטחוניים, או במרכזי בריאות נפש.

ראו גם
 סטטיסטיקה פלילית
 מניעת פשיעה

הערות שוליים

קטגוריה:פשעים
קטגוריה:קרימינולוגיה