מודל מערכות המשפחה הפנימיות (IFS)

מודל מערכות המשפחה הפנימיות (IFS) או בקיצור ״המשפחה הפנימית״ הוא גישה אינטגרטיבית לפסיכותרפיה אישית שפותחה על ידי ריצ'רד (״דיק״) שוורץ בשנות ה־80.   היא משלבת חשיבה מערכתית עם התפיסה שהתודעה מורכבת מתת-אישיויות נפרדות יחסית, שלכל אחת מהן נקודת מבט ותכונות ייחודיות משלה. הגישה משתמשת בפסיכולוגיה מערכתית, במיוחד כפי שזו פותחה עבור טיפול משפחתי, כדי להבין כיצד קבוצות אלה של תת-אישיויות מאורגנות. 

 חלקים 
לפי גישת המשפחה הפנימית, התודעה מורכבת מחלקים מרובים, ומעבר להם נמצא העצמי האמיתי או הליבתי של האדם, אשר נקרא ״העצמי״ ויכול וצריך להנהיג את המערכת הפנימית. כמו בני משפחה, החלקים הפנימיים של אדם יכולים לקחת על עצמם תפקידים קיצוניים. לכל חלק יש פרספקטיבה, תחומי עניין, זיכרונות, רגשות, תחושות, צרכים, מחשבות ונקודת־מבט משלו. עיקרון מרכזי בגישה הוא שלכל חלק יש כוונה חיובית, גם אם פעולותיו פוגעות או גורמות לתפקוד לקוי. אין צורך להילחם בחלקים, להפעיל עליהם כוח או לסלקם; הגישה מקדמת חיבור פנימי והרמוניה כדי להחזיר את התודעה לאיזון.

טיפול IFS שואף לרפא חלקים פצועים ולהשיב את האיזון הנפשי. הצעד הראשון הוא לייצר גישה לָעצמי, ואז בעזרתו לייצר קשר של הבנה, אמון ושיתוף פעולה עם החלקים השונים על מנת לרפא אותם.

במודל של גישת IFS, ישנם שלושה סוגי חלקים כלליים: 

 גוֹלים מייצגים טראומה פסיכולוגית, לעיתים קרובות מילדות, והם נושאים את המטען הטראומטי, הכולל רגשות קשים, תחושות גוף קשות, זיכרונות קשים ואמונות מגבילות. הגולים מבודדים במערכת משאר החלקים (לכן הם קרויים גולים: כי הוגלו מהמערכת, עמוק אל הלא־מודע) ועלולים לייצר קיטוב במערכת. מנהלים וכבאים מנסים להגן על התודעה של האדם על ידי מניעת מטענם של הגולים מלהגיע למודעות ולהציף את המערכת, וכן על־ידי מניעת פגיעה נוספת בגולים. 
 מנהלים נוטלים על עצמם תפקיד מניעתי ומגונן בשגרה. הם משפיעים על האופן שבו האדם מתקשר עם העולם החיצוני, מגנים עליו מפני נזק ומונעים מחוויות כואבות או טראומטיות להציף את המודעוּת.
 כבאים גם הם מגינים, אך בשונה מהמנהלים, הם נכנסים לפעולה כאשר המנהלים נכשלים למנוע מהגולים לצאת ולהציף/להבעיר את המערכת, לכן הם נקראים כבאים. הם פועלים להסיט בחדות את תשומת הלב מהמטען של הגולֶה, או להחזיר את הגולֶה בכוח אל הלא־מודע, מה שמוביל להתנהגויות קיצוניות, אימפולסיביות ו/או לא הולמות כמו אכילת יתר, שימוש בסמים ו/או אלימות. הם יכולים גם להסיח את דעתו של אדם מכאב על ידי מיקוד־יתר בפעילויות עדינות יותר כמו עבודת־יתר או נטילה מוגזמת של תרופות.

 המערכת הפנימית 
IFS מתמקדת ביחסים בין החלקים לבין העצמי. אחת ממטרות הטיפול היא ליצור מערכת יחסים של שיתוף פעולה ואמון בין העצמי לבין כל חלק.

ישנם שלושה סוגים עיקריים של יחסים בין חלקים: הגנה, קיטוב וברית. 

 ההגנה מסופקת על ידי מנהלים וכבאים. הם מוכוונים למנוע מהגולים נזק ולהגן על הפרט מכאבם של הגולים.
 קיטוב מתרחש בין שני חלקים הנלחמים זה בזה כדי לקבוע כיצד האדם ירגיש, יחשוב ו/או יתנהג במצב מסוים. כל חלק מאמין שעליו לפעול כפי שהוא פועל כדי לנטרל את ההתנהגות הקיצונית של החלק השני. בגישה יש שיטה לעבודה עם חלקים מקוטבים.
 ברית נוצרת בין שני חלקים שונים אם הם פועלים יחד להשגת אותה מטרה.

 שיטת העבודה 
הגישה מציעה מתודה טיפולית מוגדרת היטב לטיפול פרטני המבוססת על העקרונות הבאים. בתיאור זה, המונח "מגן" מתייחס למנהל או לכבאי.
 חלקים שלוקחים תפקידים קיצוניים נושאים "מטענים": רגשות כואבים או אמונות שליליות שאימצו כתוצאה מחוויות מזיקות מהעבר, לעיתים קרובות בילדות. מטענים אלה לא שייכים למהות של החלק ולכן ניתן לשחרר או "לפרוק" אותם באמצעות טיפול בגישה, מה שמאפשר לחלק לשוב ולמלא את תפקידו הבריא הטבעי.
 העצמי הוא סוכן הריפוי הנפשי. המטפל עוזר למטופליו לגשת לעצמי שלהם ולהישאר בתוכו, ומספק הדרכה לאורך הדרך.
 מגינים בדרך כלל לא יכולים לשחרר את תפקידיהם המגונן ולעבור שינוי עד שהגולים שעליהם הם מגינים ישוחררו ממטענם.
 אין ניסיון לעבוד עם גולים עד שהמטופל קיבל אישור מהמגינים המגינים עליו. זה הופך את השיטה לבטוחה יחסית, אפילו בעבודה עם חלקים שעברו טראומה.
 העצמי הוא המנהיג הטבעי של המערכת הפנימית. עם זאת, בגלל אירועים או מערכות יחסים מזיקות בעבר, מגינים התערבו ותפסו פיקוד. מגן אחר מגן מופעלים ולוקחים את ההובלה, וגורמים להתנהגות לא בריאה. מגינים נמצאים לעיתים קרובות גם בסכסוך (קיטוב) זה עם זה, מה שמוביל לכאוס פנימי או קיפאון. המטרה היא שהמגינים יבטחו בָּעצמי ויאפשרו לו להוביל את המערכת, וליצור הרמוניה פנימית תחת הדרכתו המיטיבה.

הצעד הראשון הוא לעזור למטופל לגשת לָעצמי. לאחר מכן, העצמי לומד להכיר בכל פעם מגן אחד, את כוונתו החיובית, ומפתח איתו מערכת יחסים של אמון. לאחר מכן, באישורו של המגן, המטופל ניגש לגולֶה/ים כדי לחשוף את האירוע או מערכת היחסים הטראומטיים שיצרו את המטען שהוא נושא. הגולה מחולץ מהמקום והזמן שבו קרתה הטראומה, ומונחה לשחרר את מטעניו. לבסוף, המגן יכול לשחרר את תפקידו המגונן ולבחור בתפקיד בריא. 

 ביקורות 
המטפלים שרון דיקון וג'ונתן דייוויס הציעו שעבודה עם החלקים של האדם עלולה להיות "מעוררת רגש וחרדה עבור מטופלים", וכי IFS עלולה לא לעבוד היטב עם מטופלים הסובלים מדלוזיות, פרנויה או סכיזופרניה שעלולים לא להיות מקורקעים במציאות ולכן להשתמש לרעה ברעיון של "חלקים". 

 ראו גם
 דיסוציאציה (פסיכולוגיה)
 טיפול משפחתי
 קונסטלציה משפחתית
 הקול בראש (סרט 2015)

 קישורים חיצוניים 



הערות שוליים

קטגוריה:פסיכותרפיה
קטגוריה:תיאוריות
קטגוריה:פסיכולוגיה