אדמת מירי

אדמת מירי (בטורקית מודרנית: mirî, בטורקית עות'מאנית: میری) היא אחד מסוגי המקרקעין שהונהגו על פי חוק הקרקעות העות'מאני משנת 1858. זוהי קרקע שזכות השימוש וההחזקה בה נתונים לאדם פרטי, אך הבעלות המלאה בה היא של המדינה. על פי הוראות חוק המקרקעין משנת 1969 בוטל הסיווג, והבעלות באדמת מירי הפכה לבעלות מלאה. עם זאת שאלות הקשורות בהתיישנות במקרקעין לא מוסדרים עדיין רלוונטיות לגבי אדמת מירי.

הגדרה

בחוק הקרקעות העות'מאני שנחקק ב־1858 וחל גם על שטחי ארץ ישראל שהיו חלק מהאימפריה העות'מאנית קבע סעיף 3 –

העות'מאנים הכירו בזכות בעלות ערטילאית שכינו "רקבה" (رقبة), שהיא מעבר לזכות להחזיק בקרקע ולהשתמש בה. זכות זו, שהיא זכות הבעלות המלאה והמוחלטת, קיימת רק בקרקע מסוג מולק. יתר סוגי הקרקע מפרידים בין הרקבה, הנותרת בבעלות המדינה, ובין ה"תצרוף", הזכות להחזיק במקרקעין ולהשתמש בהם, שהיא הזכות הנותרת לאחר הותרת הרקבה בידי המדינה, בסוגי המקרקעין האחרים.

התיישנות רוכשת
סעיף 78 לחוק הקרקעות העות'מאני קבע לגבי אדמת מירי ואדמת מוקופה –

הוראה דומה במהותה נקבעה בסעיף 20 לחוק הקרקעות העות'מאני. סעיף זה יוצר מוסד של התיישנות רוכשת, ולפיו אדם יכול לרכוש זכות במקרקעי מירי או מוקופה, אם יעבד אותן במשך עשר שנים.

בשנת 1958 תיקן חוק ההתיישנות סעיפים אלו, וקבע בסעיף 22:

מגבלות על העברה בירושה

בשנת 1923 חוקק המחוקק המנדטורי את פקודת הירושה שקבעה בסעיף 21 כי לא ניתן לצוות אדמת מירי וכי בהורשת אדמת מירי יש ללכת בכל מקרה לפי החוק העות'מאני בחלוקה האמורה בתוספת השנייה (ולא בדיני הירושה על פי הדין האישי, שהוא הדין הדתי). נראה כי מאחורי קביעה זו עמד הרצון של המחוקק המנדטורי להימנע מהוראות מקפחות בדיני צוואות בדין האישי, כגון הקביעה התלמודית כי בכל מקרה הבעל הוא היורש הבלעדי של אשתו, והיא אינה יכולה להתנות על כך בצוואה. מדובר בהגבלה שחלה לגבי סוג מקרקעין נפוץ, ורבים סברו כי זו בעיה קשה בדיני הירושה ובדיני המקרקעין שיש לפתור אותה.

בשנת 1954 תוקן חוק הבתים המשותפים, וקבע כי . עם זאת בנכסים שאינם בתים משותפים נותרה מגבלה זו, והיה ברור כי מדובר בפגם חמור הדורש תיקון.

בשנת 1965 נחקק חוק הירושה, שקבע בסעיף 149 כי המגבלות הקשורות בהורשת קרקע מירי בטלות.

אינשאאט

העובדה כי באדמת מירי הופרדה הבעלות מן החזקה והשימוש יצרה מצב שבו היה ניתן לרשום לחוד את הבעלות על הקרקע ולחוד את הבעלות בבנוי ובנטוע על הקרקע, בשיטה שנקראה אינשאאט.

סעיף 25 בחוק הקרקעות העות'מאני קבע –

השיטה צומצמה ביותר בתקופת המנדט ובתקופת המדינה, עד לביטולה הסופי בחוק המקרקעין. סעיף 157 לחוק קבע כי אם הקרקע והבנוי והנטוע עליה רשומים על שם אותו אדם, יאוחד הרישום, אך כיום אין פתרון חוקי מניח את הדעת למצב שבו הבעלות בקרקע והבעלות בבנוי והנטוע עליה רשומים על שם שני אנשים שונים.

סיווג המקרקעין בתקופת המנדט ולאחר הקמת המדינה

לאחר כניסת המנדט הבריטי על ארץ ישראל לתוקף בשנת 1922, נחקק סימן 46 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, 1922, ובו נקבע כי כל החוקים העות'מאניים שעמדו בתוקף ב־1 בנובמבר 1914, הוא היום שבו נכנסה טורקיה למלחמת העולם הראשונה, ימשיכו לעמוד בתוקפם. קביעה זו הותירה את חוק הקרקעות העות'מאני בתוקף אף בימי המנדט הבריטי. המקור המשלים לדיני המקרקעין לצד החוק, המג'לה, נותר אף הוא בתוקף מסיבה זו.

עם הקמתה של מדינת ישראל קבעה פקודת סדרי השלטון והמשפט, בסעיף 11, כי המשפט שהיה קיים בישראל ביום הקמת המדינה, ימשיך לעמוד בתוקפו (למעט כמה חריגים). כך שרדו חוק הקרקעות והמג'לה מעבר שלטוני נוסף, והפכו לחלק מדיני מדינת ישראל הריבונית.

בשנת 1969 התקבל חוק המקרקעין. מטרת המחוקק בחקיקתו הייתה לקבוע הסדר אחיד לכל המקרקעין בישראל, ולפיכך כלל החוק ביטול של סיווג המקרקעין העות'מאני ושל חוק הקרקעות העות'מאני.

עם זאת קבע סעיף 162 לחוק כי:

לדעת יהושע ויסמן, סעיפים 166 ו־162 (1) פותחים מרחבים נוספים לתחולת הדין העות'מאני בחוק הישראלי, גם עשורים לאחר חקיקת חוק המקרקעין. בתי המשפט פירשו את סעיף 162(2) כקובע כי במקרקעין לא מוסדרים נותר בתוקף סעיף 78 לחוק הקרקעות העוסק ברכישת בעלות באדמות מירי ומוקפה מכוח החזקה ועיבוד.. סעיף זה רלוונטי במיוחד ברמת הגולן, שבה רבים המקרקעין שאינם מוסדרים, והחוק העות'מאני חל בה עד החלת החוק הישראלי עם חקיקת חוק רמת הגולן בשנת 1980.

ביהודה ושומרון
לאחר מלחמת ששת הימים קיבלה ישראל את השליטה על שטחי יהודה ושומרון, שבעבר סיפחה אותם ממלכת ירדן. שטחים אלו נתפסו בידי ישראל בתפיסה לוחמתית והחוק הישראלי אינו חל בהם. אף על פי שהעולם, וישראל בפרט, לא הכיר בכלל בסיפוח הירדני של שטחי יהודה ושומרון, הכירה ישראל בתחולתו של החוק הירדני בגדה המערבית. ניסיונות להתנגד לתחולתו של חוק זה נדחו בבית המשפט העליון. המשמעות דה יורה של ההכרה בחוק הירדני היא כי לחוק הקרקעות העות'מאני עדיין יש תחולה בשטחי יהודה ושומרון.

 קישורים חיצוניים 


הערות שוליים

התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
קטגוריה:סיווג המקרקעין העות'מאני