הנחלות הלאומיות של צרפת בארץ הקודש

ממוזער|כנסיית סנטה אנה
הנחלה הלאומית הצרפתית בארץ הקודש (בצרפתית: Domaine national français en Terre sainte) הוא שטח בבעלות צרפתית השוכן במזרח ירושלים ובאבו גוש. אזור זה מאגד נכסים שהיו שייכים לאימפריה הצרפתית החל מהמאה ה-19. תחום זה מנוהל ומנוהל בידי הקונסוליה הכללית של צרפת בירושלים.

 תיאור 
מבין רשת המוסדות הצרפתיים בארץ הקודש, ארבעה מוגדרים כ"דומיינים לאומיים" (domaines nationaux), כלומר מקרקעין שהועברו לרשותה של ממשלת צרפת. זאת בניגוד למוסדות המזוהים עם מדינות כמו איטליה וגרמניה, שאינם כוללים בעלות ממשלתית כזו. יש להבחין בין דומיינים אלה לבין מוסדות דתיים הנתונים תחת חסות צרפתית, אך אינם נכסים צרפתיים. לדוגמה, בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, שהוקם ב-1920, פועל במנזר סנט אטיין, אך הקרקע שעליו שוכן המנזר אינה נהנית ממעמד אקסטריטוריאלי צרפתי, בניגוד לדומיינים הלאומיים. הדומיין מאגד ארבעה נכסים בירושלים שהיו בבעלות צרפתית היסטורית:
 כנסיית אבינו שבשמים (Pater Noster), או כנסיית אלאונה, שבמזרח ירושלים. הנכס שוכן על הר הזיתים ומהווה חלק מהמסדר הכרמליתי. הכנסייה סמוכה לחורבות כנסייה ביזנטית מהמאה הרביעית.
 המנזר הבנדיקטיני באבו גוש – מנזר בנדיקטיני אוליבטני , שנבנה על יסודות כנסיית צלבנים הידועה בשם כנסיית תחיית אדוננו. הכנסייה שופצה על ידי צרפת, ומאז 1976 מאוכלסת בנזירים ונזירות בנדיקטיניים.
 קברי המלכים – אתר קבורה חצוב בסלע, הנחשב לאתר קבורתה של הלני המלכה המלכה הלני מאדיבן (חדייב). הקברים שוכנים כ-820 מטר מצפון לעיר העתיקה, בשכונת שייח' ג'ראח.
 כנסיית סנטה אנה – כנסייה קתולית רומית סמוך לשער האריות. נבנתה במאה ה-12 ומאמינים שניצבת על אתר שהיה ביתם של הוריה של מרים, אם ישו.

למעט קברי המלכים, כל הנכסים הם בעלי משמעות ייחודית לרוחניות הנוצרית בארץ.

 היסטוריה 
הנוכחות הצרפתית בירושלים החלה בתקופת הצלבנים. לאחר נפילת מדינות הצלבנים, היא הוכרה רשמית במסגרת הקפיטולציות העות'מאניות מ-1536, שנחתמו בין סולימאן המפואר לבין פרנסואה הראשון מצרפת. צרפת הייתה הראשונה מבין המעצמות האירופיות שחתמה על הקפיטולציות עם העות'מאנים. אלה היו הסכמים שהעניקו לאירופאים זכויות מגורים וזכויות שיפוט חוץ-טריטוריאליות בשטח העות'מאני, יחד עם זכויות מסחריות כגון הפחתות משמעותיות במיסים ובמכסים. הם הקלו על החדירה הכלכלית של האירופאים לאימפריה העות'מאנית. ממשלות אירופה ניצלו את ההסכמים הללו כדי להתערב גם בענייני דת. בפרט, צרפת, ה"בת הבכורה של הכנסייה" כביכול, הצליחה להקים פרוטקטורט על התושבים הזרים הקתולים באימפריה העות'מאנית. היא שימשה כמתווכת בין הכס הקדוש לבין הרשויות העות'מאניות ותמכה בעליונות הקתולית במקומות הקדושים, שהיו במרכז סכסוכים פנימיים בין העדות הנוצריות השונות. פרוטקטורט צרפתי זה על הקתולים בארץ הקודש הורחב מאוחר יותר, על פי המנהג, לכסות את "הנוצרים המאוחדים" המקומיים, המזרחיים, הקשורים לרומא. בהמשך נחתמו הסכמים נוספים בין השליטים להגנה על אתרים קדושים ועל עולי רגל.

תפקידה המיוחד של צרפת התחזק בסוף המחצית הראשונה של המאה ה-19, תקופת התחייה הדתית בצרפת. הצרפתים, בין שאר המעצמות, הפנו את מבטם לארץ ישראל כדי להרחיב את תחומי ההשפעה שלהם. צרפת הקימה קונסוליה בירושלים בשנת 1843, שלוש שנים לאחר שהבריטים הקימו את הקונסוליה הזרה הראשונה בעיר הקודש. עד מהרה, עולי רגל צרפתים החלו לנהור לארץ הקודש, בעוד רשת של מוסדות קתוליים הקשורים קשר הדוק לצרפת קמה באזור. רשת זו כללה בתי יתומים, בתי חולים, מרפאות, בתי ספר כלליים ומקצועיים, מבנים לאירוח עולי רגל צרפתים וסמינרים לכמרים צרפתים.

מעמדה המיוחס של צרפת כ"מגינת הקתולים" העניק לה זכויות יתר מיוחדות: נציגיה נהנו מכבוד ליטורגי במהלך טקסים דתיים שנערכו בארץ הקודש, בפרט בכנסיית הקבר הקדוש. המצב ששרר במקומות הקדושים הנוצריים עד אז התבסס על מה שמכונה "סטטוס קוו", הצו העות'מאני משנת 1852 שאישר את המנהגים שהיו קיימים בשנת 1757 במונחים של שליטה וגישה לאתרים אלה על ידי העדות הנוצריות השונות. הסטטוס קוו תקף עד היום. לדברי ברנרדין קולין, מומחה בנושא, הסטטוס קוו הכיר במציאות שם, בהתבסס על שני עקרונות: ש"עובדות יוצרות חוק" וכי "לגבי בניינים, חזקה משמעה בעלות חוקית".

הנכס הצרפתי הראשון בירושלים היה כנסיית סנטה אנה, שניתנה לנפוליאון השלישי ב-1856 על ידי הסולטאן אבדילמג'יט הראשון כהוקרת תודה על התערבות צרפת במלחמת קרים. מדובר בכנסייה רומית מהתקופה הצלבנית (1140), הממוקמת במקום שבו, לפי המסורת האפוקריפית, נולדה מרים הבתולה. המקום כונה "בית חנה יהויקים", הוריה של מרים. סלאח א-דין הפך את הכנסייה למדרסה לאחר שכבש את ירושלים מהצלבנים ב-1187. בריכת הפרובטיקה (או בריכת בית חסדא), שבה לפי הברית החדשה ריפא ישו אדם נכה, היא חלק מהאתר. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 ביטלו העות'מאנים את משטר הקפיטולציות ותפסו את הכנסייה מחדש, תוך הפיכתה שוב למדרסה.

את הקרקע שעליה שוכנת כנסיית אבינו שבשמים נרכשה ב-1856 אורליה דה בוסי (Aurelia de Bossi), נסיכת טור ד'אוברן (Tour d'Auvergne), שהזמינה את האדריכל אז'ן ויולה-לה-דיק לבנות מנזר במקום. היא תרמה את הנכס לצרפת ב-1868. האתר כולל חלקות אדמה שונות על הר הזיתים, ולפי המסורת הנוצרית, שם לימד ישו את תפילת "תפילת האדון" את תלמידיו. בחפירות צרפתיות שנערכו במקום ב-1910 נחשפו שרידי בזיליקה ביזנטית שנקראה אלעונה.

המנזר באבו גוש ניתן לצרפת ב-1873 על ידי הסולטאן אבדילאזיז כפיצוי על אובדן כנסיית גאורגיוס הקדוש שבלוד, שניתנה לקהילה היוונית-אורתודוקסית שנתיים קודם לכן. גם בו כנסייה רומית מהתקופה הצלבנית. לפי המסורת, ייתכן שזהו המקום המכונה "אמאוס" בברית החדשה, שבו לפי המסורת הנוצרית, נגלה ישו לאחר תחייתו.

קברי המלכים נחפרו בידי ארכאולוגים צרפתים החל מ-1863, ונרכשו ב-1871 על ידי האחים פרייר. בשנת 1886 הם תרמו את האתר למדינה הצרפתית כדי "לשמרו עבור המדע וההערצה של בני ישראל הנאמנים".

הנכסים הצרפתיים לא עוררו התנגדות מצד השלטון העות'מאני. מאז 1517, עת כבשו העות'מאנים את האזור, אושרה הבעלות הצרפתית בהסכמים כגון הסכם מיטילנה ב-1901 והסכם קונסטנטינופול ב-1913. מעמד זה נשמר עד כיבוש פלשתינה בידי הבריטים בדצמבר 1917. הזכויות אושרו מחדש גם על ידי יורשי האימפריה העות'מאנית – תחילה הבריטים עד 1948, ולאחר מכן מדינת ישראל, שהוקמה ב-14 במאי 1948 והוכרה דה-פקטו על ידי צרפת ב-24 בינואר 1949, במכתב שנחתם בשם שר החוץ רובר שומאן. ההכרה דה-יורה ניתנה ב-20 במאי 1949. גם הרשות הפלסטינית הכירה בזכויות צרפת לשטחים אלו בשנת 1997.

אף שההגנה שצרפת טוענת עדיין להפעיל על קתולים בארץ הקודש עשויה להיות כיום לא יותר ממסווה, הבעלות החוקית על הדומיינים הלאומיים לא עורערה ברובה על ידי ההסכמים העוקבים בין צרפת לרשויות המקומיות — החל מהאימפריה העות'מאנית (אף שהעות'מאנים החרימו את סן־אן זמן קצר לפני קריסת האימפריה), דרך שלטון המנדט הבריטי, אחריו ירדן וישראל, ולבסוף הרשות הפלסטינית.

אולם אף שהבעלות של צרפת על הדומיינים אלו לא עורערה על ידי הרשויות המקומיות, היא כן הוטלה בספק מצד גופים אחרים. הדבר בולט במיוחד במקרה של הנחלה הלאומית הצרפתית היחיד שאינו קתולי — קברי המלכים, אתר חשוב ליהדות. יהודים אורתודוקסים ניסו לערער על בעלותו של אתר כזה בידי מדינה זרה, ובייחוד כזו הנתפסת כמעצמה קתולית. השבחת האתרים נותרה דאגה מרכזית מבחינת צרפת. עבודות ארכאולוגיות נמשכות בקבר המלכים ובאתר "הפאטר נוסטר". צרפת המשיכה להשקיע בעבודות שימור ופיתוח לאורך המאה ה־21. נערכו עבודות כאלה גם באתר בריכת בית חסדא, וכן שוחזרו ציורי הקיר בכנסיית אבו גוש. גם אתר קברי המלכים עבר תהליך שיקום שנמשך כעשור, ועם סיומו נפתח האתר מחדש לציבור באופן זמני בנובמבר 2019.

אף שצרפת זכאית להפעיל ריבונות על הדומיינים הלאומיים, כל עבודת שיקום או חפירה שהיא מתכננת לבצע מחייבת את אישור רשות העתיקות הישראלית. ציות זה לחוקי הבנייה והשימור המקומיים אינו סותר את החסינות המוענקת לדיפלומטים זרים ולמקום מושבם במסגרת אמנות דיפלומטיות בינלאומיות. גם עבודות המתוכננות להתבצע כנסיית סנטה אנה, אתר נוצרי בעיר העתיקה, שהריבונות הישראלית בה לא הוכרה על ידי צרפת, בכל זאת דורשות אישור ישראלי.

הדומיינים ממשיכים למלא תפקיד בחיי היומיום של הקהילה הצרפתית בירושלים. במישור הפוליטי, הם מהווים תחום אחריות ייחודי לדיפלומטים הצרפתים בארץ הקודש. הקונסול הכללי מופקד על ניהולם של הדומיינים הלאומיים ומקצה להם תקציבים. במישור הדתי, הנזירים והנזירות האחראים על האתרים מייחסים להם חשיבות רבה. שמירת הדומיינים נותרה בידי אותן קהילות דתיות, למעט אבו גוש, שם הוחלפו הבנדיקטינים המקוריים בקהילת מונטה־אוליבטו, שנזיריה צרפתים או דוברי צרפתית.

כיום משמשים הדומיינים הלאומיים כאתרים לקיום "מיסות קונסולריות" — טקסים דתיים באירועים מיוחדים, שבהם מוקצה מקום של כבוד לקונסול הכללי של צרפת. בכנסיית סנטה אנה מתקיימת מיסה כזו בכל שנה ביום הבסטיליה (14 ביולי), בחג הולדת מרים (8 בספטמבר) ובחג ההעיבור ללא חטא (8 בדצמבר). בכנסיית הפאטר נוסטר מתקיים מדי שנה טקס מיוחד לזכרה של הקדושה תרסה מאווילה (15 באוקטובר). באבו גוש נערך טקס לציון יום חנוכת הכנסייה בכל שנה (28 בנובמבר). נוסף על כך, מאז 1924, נחגגת בסנט אנה את כניסתו לתפקיד של כל קונסול כללי חדש של צרפת בטקס "טה דאום" לכבוד צרפת.

מבחינת ערך מורשתי, חשיבות רכישותיה של צרפת נובעת מהפונקציות שלהן: בעוד שקברי המלכים מהווה נכס "פאסיבי", שלושת האתרים האחרים הם נכסים "אקטיביים". הללו הם אתרי זיכרון (lieux de mémoire), מונח שטבע ההיסטוריון הצרפתי פייר נורה, שפירושו: "כל ישות בעלת משמעות, בין אם חומרית ובין אם מופשטת, אשר בכוח הרצון האנושי או פעולתו של הזמן, הפכה לרכיב סימבולי במורשת הזיכרון של קהילה כלשהי". במקרה של סנט אנה ואבו גוש, שבהם פועלים סמינרים נוצריים מזרחיים מאוחדים, מדובר גם ב"אתרים חיים" (lieux de vie) צרפתיים – כלומר, אתרים חיים בניגוד לאתרים עתיקים נטושים.

כיום, מעניקים הדומיינים הלאומיים בארץ הקודש לצרפת יוקרה רבה ומעמד כמעט חסר תקדים בזירתה של ארץ הקודש. אף שמבחינה משפטית מעמדם אינו משתנה, בפועל חל בו תהליך שינוי. אם בעבר היו סמל לתפקידה של צרפת כיורשת מסורת הצלבנים וכמגינת הקתולים בארץ הקודש — כיום הם שייכים יותר למרחב של המורשת התרבותית הצרפתית. נראה כי קיימת סתירה בכך שמורשת לאומית של צרפת החילונית מתגלמת במוסדות קתוליים שבהם נזירים ונזירות. אך אין זה פרדוקס, מדובר בהפעלה פרגמטית של הדת לצורך הפצת השפעתה של צרפת החילונית באזור.

 ניהול ושימור 
לאחר רכישת הנכסים, צרפת הקפידה לרשום אותם כחוק על שמה, והניפה בהם את דגלה כסמל ריבונות. כנסיית אנה הורחבה באמצעות רכישת חלקות נוספות, ובאתר אלעונה הוקמו מנזר וכנסייה. מתוך מטרה לקדם את הערך המדעי של הדומיינים, יזמה צרפת חפירות ארכאולוגיות בכל אחד מהאתרים, בניסיון לזהות בוודאות את בריכת בית חסדא בכנסיית אנה ולהוכיח כי אבו גוש הוא אתר אמאוס שבברית החדשה. הצלחה במטרות אלה הייתה מקנה לאתרים מעמד של מקומות קדושים למחצה. בספטמבר 1938 נרשמה כנסיית אבו גוש, לאחר ששוקמה ממצבה המתפורר, ברשימת האתרים הלאומיים של צרפת.

צרפת מינתה נאמנים לאתרים השונים. קבר המלכים, כאתר יהודי, נמסר לניהולה של משפחה ערבייה-מוסלמית מקומית שהייתה מועסקת באופן מסורתי על ידי הקונסוליה הצרפתית בירושלים. באשר לנכסים הקתוליים, האחריות נמסרה לנזירים ולנזירות מקהילות קתוליות שונות, אך הותנו תנאים ברורים: ראש המנזר היה חייב להיות אזרח צרפתי, וכך גם לפחות שני שלישים מחברי הקהילה. העובדה שדווקא נזירים ונזירות הופקדו על שמירת נכסים אלה, שנרכשו בתקופות של משטרים אנטי-כנסייתיים בצרפת – תחת הקיסרות השנייה או הרפובליקה השלישית – עשויה להיראות פרדוקסלי. אך ייתכן שהיא משקפת את העמדה שיוחסה לפוליטיקאי הצרפתי לאון גמבטה: "אנטי-קלריקליזם אינו מוצר לייצוא".

 תקריות דיפלומטיות 
לדברי הגאופוליטיקאי פרדריק אנצל, "שוטר או חייל חמוש ממדינה אחרת אינו רשאי להיכנס לנכסים בבעלות צרפתית ללא אישור הקונסוליה הצרפתית". עם זאת, השגריר הצרפתי לשעבר בישראל, ז'ראר ארו, הבהיר שנכסים אלו אינם נחשבים לשטח דיפלומטי לפי אמנת וינה, בשונה מקונסוליה.

ב-22 באוקטובר 1996, במהלך ביקור רשמי של נשיא צרפת ז'אק שיראק בירושלים, שהו חיילים ישראלים בתוך כנסיית סנטה אנה. שיראק מחה ואמר: "אני לא רוצה אנשים חמושים בצרפת". תקרית זו לעיתים מתבלבלת עם אירוע אחר באותו יום, שלא היה קשור לנוכחות ישראלית בנכס צרפתי. ב-22 בינואר 2020 התרחש מקרה דומה במהלך ביקור של נשיא צרפת עמנואל מקרון.

ב-7 בנובמבר 2024, בזמן היערכות לביקור של שר החוץ הצרפתי ז'אן-נואל בארו, נכנסו שוטרים ישראליים לכנסיית סנטה אנה ועצרה שני ז'נדרמים מצוות הקונסוליה הצרפתית, על אף מעמדם הדיפלומטי. בעקבות כך, שגריר ישראל בפריז יהושע זרקא זומן לשיחת הבהרה.

 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

קטגוריה:ירושלים: מבנים
קטגוריה:יחסי ישראל–צרפת
קטגוריה:צרפת מעבר לים
קטגוריה:ירושלים: מבנים צרפתיים