ג'ון סלדן

ג'וֹן סֶלְדֶן (באנגלית: John Selden; ) היה משפטן אנגלי, מלומד של החוקים והחוקה העתיקים של אנגליה, וחוקר ההלכה היהודית. הוא נודע כאיש אשכולות; ג'ון מילטון הילל את סלדן בשנת 1644 כ"ראש המלומדים הנודעים בארץ זו".

קורות חיים
ראשית חייו
הוא נולד ב, בקהילת , מערב סאסקס (כיום חלק מהעיר ), ונטבל בכנסיית סנט אנדרוז, כנסיית הקהילה. הקוטג' שבו נולד שרד עד שנת 1959, אז נהרס בשריפה שנגרמה כתוצאה מתקלת חשמל.

אביו, שגם שמו היה ג'ון סלדן, היה בעלים של חווה קטנה. מסופר כי כישרונו ככנר הוא שמשך אליו את אשתו, מרגרט, שהייתה ממשפחה טובה יותר, בהיותה בת יחידה לתומס בייקר מ וצאצאית למשפחת אבירים מקנט. סלדן התחנך בבית הספר החופשי לדקדוק בצ'יצ'סטר, , בשנת 1603, הוא התקבל לאכסניית קליפורד בלונדון; בשנת 1604 עבר לאינר טמפל; ובשנת 1612 הוא . הפטרון המוקדם ביותר שלו היה סר , האנטיקוואר, שכנראה העסיק אותו כדי להעתיק ולסכם חלק מהרשומות הפרלמנטריות שהוחזקו אז במצודת לונדון. משום מה, סלדן כמעט ולא עסק בעריכת דין בבית המשפט, אך עיסוקו ב כמעביר בעלות ומתן ייעוץ משפטי היה גדול וכנראה רווחי.

חוקר משפטי בתחום הפוליטיקה
בשנת 1618, הופיע ספרו "היסטוריית המעשרות" (History of Tithes). אף על פי שעבר צנזורה וקבלת רישיון, עבודת דיסרטציה זו על הבסיס ההיסטורי של שיטת המעשר עוררה חרדה בקרב הבישופים ועוררה את התערבותו של המלך, ג'יימס הראשון. המחבר זומן בפני המועצה המלכותית ונאלץ לחזור בו מדעותיו. בנוסף, יצירתו נאסרה, ונאסר עליו להגיב לכל מי שיבוא להשיב לה.

כל זה ככל הנראה הוביל לכניסתו של סלדן לפוליטיקה. אף על פי שלא היה חבר בפרלמנט של אנגליה, הוא היה היוזם ואולי אף מנסח  בנוגע לזכויות ולפריווילגיות של בית הנבחרים, שאושרה על ידי בית הנבחרים הבריטי ב-18 בדצמבר 1621. הוא וכמה אחרים נכלאו, תחילה במצודת לונדון ולאחר מכן תחת אחריותו של סר , השריף של לונדון. במהלך מעצרו הקצר, הוא עסק בהכנת מהדורה של ה"היסטוריה" של ההיסטוריון מימי הביניים , מתוך כתב יד שהושאל לו על ידי מארחו או סוהרו, ואותה פרסם שנתיים לאחר מכן.

חבר פרלמנט
בשנת 1623 הוא נבחר לבית הנבחרים מטעם הרובע של לנקסטר, וישב עם ,  ו בוועדת הבחירות של סרג'נט גלנוויל. הוא גם מונה ל של , תפקיד אותו סירב למלא. על כך, חברי הוועד המנהל של האינר טמפל קנסו אותו ב-20 ליש"ט ופסלו אותו מלהיות אחד מהם. אף על פי כן, לאחר מספר שנים, הוא הפך ל. בפרלמנט הראשון של צ'ארלס הראשון (1625), נראה מ"דוחות החברים" שהודפסו ב-1878 כי בניגוד לטענת כל הביוגרפים שלו, לא היה לו מושב. בפרלמנט השני של צ'ארלס (1626), הוא נבחר לייצג את מחוז הבחירה גרייט בדווין בווילטשייר, ולקח חלק בולט בהדחתו של ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם. בשנה שלאחר מכן, הוא שימש כעורך דין של  ב (תיק חמשת האבירים) בפני .

בשנת 1628 הוא נבחר לפרלמנט השלישי של צ'ארלס מטעם מחוז הבחירה של לגרשול  בווילטשייר, והיה מעורב בניסוח והעברת . במושב של 1629 הוא היה אחד החברים האחראים למעבר הסוער בבית הנבחרים של ההחלטה נגד הטלת המס הימי הבלתי חוקית של תפוסה, ויחד עם סר , , לונג, ולנטיין,  והשאר, נשלח בחזרה למצודת לונדון. שם נשאר שמונה חודשים, ובחלק מהזמן נשללה ממנו האפשרות להשתמש בספרים וחומרי כתיבה. לאחר מכן הועבר, בתנאים פחות מחמירים, לבית הכלא , עד ש דאג לשחרורו. כמה שנים לפני כן, הוא מונה ל של , ולמושבו, רסט פארק  בבדפורדשייר, לשם פרש כעת.

הוא לא נבחר ל של 1640; אך ל, שכונס בסתיו, הוא נבחר ללא התנגדות מטעם מחוז הבחירה של אוניברסיטת אוקספורד. הוא התנגד להחלטה נגד הבישופים שהובילה להדחת הבישופים מבית הלורדים, והדפיס תשובה לטיעונים שהועלו על ידי  באותה הזדמנות. הוא הצטרף להצהרת המחאה של בית הנבחרים למען שמירת הדת הפרוטסטנטית על פי הדוקטרינות של הכנסייה האנגליקנית, סמכות הכתר, וחירות הנתינים. הוא התנגד באותה מידה לחצר המלוכה בשאלת הפיקוד על גיוס הכוחות (commissions of lieutenancy of array) ולפרלמנט בשאלת צו המיליציה. בסופו של דבר, הוא תמך בפרלמנט נגד המלך צ'ארלס, כיוון שלטענתו, צ'ארלס פעל בוודאות באופן בלתי חוקי; אך סלדן לא היה בטוח אם הפרלמנט עושה את אותו הדבר.

ב-1643 הוא השתתף בדיונים של , שם דעותיו הארסטיאניות זכו להתנגדות מצד . בעלי בריתו של סלדן כללו את ,  ו.

באוקטובר 1643 מונה סלדן על ידי בית הנבחרים לקחת שליטה על משרד פקיד ושומר הרשומות במצודה, תפקיד שעבר לידי "Master of the Rolls" בשנת 1651. בשנת 1645, הוא מונה לאחד מנציבי הפרלמנט של האדמירליות ונבחר לראש , תפקיד שסירב לקבל. בשנת 1646, הוא חתם על , ובשנת 1647, הפרלמנט הצביע להעניק לו 5,000 ליש"ט כפיצוי על סבלו תחת המונרכיה.

שנים אחרונות
לאחר מותו של  בשנת 1639, סלדן התגורר באופן קבוע באותו בית עם אלמנת הרוזן, לשעבר . יש המשערים כי הוא נישא לה, אף על פי שנישואיהם מעולם לא הוכרו בפומבי. הוא אסף ספרייה מפורסמת, שבסופו של דבר הפכה לחלק מאוסף הספרייה הבודליינית בשנת 1659. בנוסף למגוון רחב של יצירות יווניות, ערביות, עבריות ולטיניות, היא כללה גם את קודקס מנדוסה ו. הוא נפטר בבית המנזר לשעבר של המסדר הכרמליתי ב בלונדון ב-30 בנובמבר 1654, ונקבר בכנסיית טמפל בלונדון. קברו נראה כיום בבירור דרך לוחות זכוכית ברצפת הכנסייה. יתר על כן, הוא מונצח בכתובת זיכרון מונומנטלית בצד הדרומי של כנסיית טמפל. יותר משני עשורים לאחר מותו, בשנת 1880, הוצב לזכרו לוח פליז על ידי חברי הוועד המנהל של האינר טמפל בכנסיית הקהילה סנט אנדרוז, בווסט טארינג.

כתביו
שמאל|ממוזער|250px|תוכנית הטמפל כפי שסלדן הכיר אותה, מבוססת על  מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-16.
שמאל|ממוזער|250px|מהדורת 1899 של ספרו של סלדן "Table Talk" מאת  (1835–1910).
סלדן רכש את המוניטין שלו כמלומד וכסופר פורה. ספריו המוקדמים עסקו בהיסטוריה אנגלית.

היסטוריה ועתיקות אנגליות
בשנת 1610 יצאו שלושה מספריו: "Jani Anglorum Facies Altera" ("הצד האחורי" [או "שני הפנים"] של היאנוס האנגלי) ו-"England's Epinomis" (ה של אנגליה), אשר עסקו בהתפתחות החוק האנגלי עד להנרי השני; ו-"The Duello, or Single Combat" (הדו-קרב, או קרב יחיד), שבו התחקה אחר ההיסטוריה של  באנגליה מאז הכיבוש הנורמני. בשנת 1613 הוא סיפק סדרת הערות, כולל ציטוטים והפניות, לשמונה עשר ה הראשונים של היצירה  מאת מייקל דרייטון. בשנת 1614 פרסם את "Titles of Honor" (תוארי כבוד), אשר, למרות פגמים והשמטות, נותר יצירה מקיפה במשך מאות שנים. הוא פורסם מחדש במהדורה גדולה ומתוקנת באופן משמעותי בשנת 1631, ובמהדורה שלישית בשנת 1672. ספר זה זיכה את סלדן בתואר "מלך הספרות" מידי ידידו בן ג'ונסון.

בשנת 1615 פורסם ה-"Analecton Anglobritannicon" (אוסף של כתבים/קטעים אנגלו-בריטיים) תיאור של המנהל האזרחי של אנגליה לפני הכיבוש הנורמני, שנכתב בשנת 1607; כותרתו וטיעוניו חיקו את הספר "פרנקו-גאליה" של . בשנת 1616 הופיעו הערות על "De laudibus legum Angliae" (על שבחי חוקי אנגליה) מאת  ועל "Summae magna et parva" (סכומים גדולים וקטנים) מאת .

בשנת 1618 פורסם ספרו השנוי במחלוקת "History of Tithes" (היסטוריית המעשרות). סימן ראשון לסערה המתקרבת היה הספר משנת 1619 שהתנגד לסלדן, "Sacrilege Sacredly Handled in two parts; with an Appendix, answering some objections" (חילול קודש מטופל בקדושה בשני חלקים; עם נספח, העונה על כמה התנגדויות) מאת . סלדן השיב מלחמה, אך עד מהרה הושתק. אנשי הכנסייה  (1582–1621) ("Animadversions upon M. Seldens History of Tithes" (הערות ביקורתיות על ספרו של מר סלדן "היסטוריית המעשרות"), 1619) ו ("Diatribae upon the first part of the late History of Tithes" (תוכחה על החלק הראשון של "היסטוריית המעשרות" שפורסם לאחרונה), 1621) תקפו את העבודה. היו תגובות נוספות מצד  ("The Quaestion of Tythes Revised" (שאלת המעשרות בגרסה מתוקנת), 1623), ומאת  ("Answer to the Jewish Part of Mr. Selden's History of Tithes" (תשובה לחלק היהודי ב"היסטוריית המעשרות" של מר סלדן), 1625). בספר זה ניסה סלדן להוכיח כי תשלום המעשר תלוי במשפט האזרחי, ולא במשפט קאנוני. הוא גם הרחיב על מורכבות המנהגים היהודיים הקדומים בנוגע למעשרות. העבודה הייתה גם אבן דרך בתולדות הכתיבה ההיסטורית האנגלית בזכות שילוב של מחקר אנטיקווארי-פילולוגי עם נרטיב היסטורי, שתי גישות לחקר העבר שנחשבו בעבר נפרדות.

בשנת 1623 הוא הוציא מהדורה של ספרו של  "Historia Novarum" (היסטוריה חדשה). מהדורה זו בלטה בכך שכללה בנספחים מידע מתוך ספר יום הדין, אשר באותה תקופה לא פורסם וניתן היה לעיין בו רק במקור בווסטמינסטר, תמורת תשלום אגרה.

הוא פרסם בשנת 1642 את "Privileges of the Baronage of England when they sit in Parliament" (פריבילגיות הברונים של אנגליה בכהונתם בפרלמנט) ו-"Discourse concerning the Rights and Privileges of the Subject" (שיח אודות זכויות ופריבילגיות הנתין). בשנת 1652 הוא כתב הקדמה והשווה כמה מכתבי היד עבור "Historiae Anglicanae scriptores X" (עשרה סופרי היסטוריה אנגלית) של .

שמאל|ממוזער|250px|"מאמרים תמציתיים" פורסם לאחר מותו בשנת 1683, והכיל תרגומים לאנגלית.

ספרות וארכאולוגיה של המזרח הקרוב
בשנת 1617 יצא לאור ספרו "De dis Syris" (על אלי סוריה), והוא ביסס מיד את המוניטין שלו כאוריינטליסט. הוא בולט בשימוש המוקדם שלו בשיטה השוואתית, בנוגע ל. כמו כן, בשנת 1642, הוא פרסם חלק מהכרוניקה הערבית של אב הכנסייה אוטיכיוס מאלכסנדריה, תחת הכותרת "Eutychii Aegyptii, Patriarchae Orthodoxorum Alexandrini, ... ecclesiae suae origins" (אוטיכיוס ממצרים, פטריארך הכנסייה האורתודוקסית של אלכסנדריה, ... מקורותיה של כנסייתו). שנוי במחלוקת היה הדיון בו על היעדר ההבחנה בין כמרים לבישופים באלכסנדריה, סוגיה בוערת בדיון באותה תקופה בכנסייה האנגליקנית.

בשנת 1628, לבקשתו של סר רוברט קוטון, ערך סלדן, בסיוע שני מלומדים נוספים,  ו, קטלוג של .

מחקרים על יהדות
בזמנו הפנוי ברסט פארק, הוא כתב את "De successionibus in bona defuncti secundum leges Ebraeorum" (על ירושת רכושו של הנפטר לפי ההלכה היהודית) ואת "De successione in pontificatum Ebraeorum" (על ירושת הכהונה הגדולה של העברים), שפורסמו בשנת 1631.

במהלך התפתחות הסכסוך החוקתי, הוא היה שקוע במחקר, ופרסם את "De jure naturali et gentium juxta disciplinam Ebraeorum" (על משפט הטבע והאומות לפי תורת העברים) בשנת 1640. זו הייתה תרומה לתאוריות של התקופה בנוגע למשפט הטבע. במילותיו של ג'ון מילטון, "כרך זה של חוקים טבעיים ולאומיים מוכיח, לא רק על ידי סמכויות גדולות שאוחדו יחד, אלא על ידי סיבות ותאורמות מדויקות כמעט בעלות הוכחה מתמטית, שכל הדעות, ואף הטעויות, הידועות, הנקראות, ומושוות, מועילות ומסייעות באופן ניכר להשגה מהירה של מה שנכון ביותר". הוא מתפתח לתאוריה של משפט בין-לאומי פומבי, שלוקח כבסיס את שבע מצוות בני נח.

בשנת 1644 פרסם את "Dissertatio de anno civili et calendario reipublicae Judaicae" (דיסרטציה על השנה האזרחית ולוח השנה של הרפובליקה היהודית), ובשנת 1646 את עבודתו על נישואין וגירושין בקרב היהודים בשם "Uxor Ebraica" (האישה העברייה). בשנת 1647 הוציא לאור את המהדורה המודפסת המוקדמת ביותר של ספר החוקים האנגלי העתיק . בשנת 1650 החל סלדן להדפיס את הטרילוגיה שתכנן על הסנהדרין, כאשר החלק הראשון של "De synedriis et prefecturis juridicis veterum Ebraeorum" (על הסנהדריאות ופקידי השיפוט של העברים הקדמונים) יצא לאור, והחלקים השני והשלישי פורסמו בנפרד בשנים 1653 ו-1655. מטרת עבודה זו הייתה להתנגד לשימוש של הפרסביטריאנים, בפרט, בטיעונים ותקדימים שנלקחו מהמסורת היהודית; זה היה מחקר מפורט מאוד שנועד להפריך טיעונים כאלה, ולהצביע על הגמישות הטבועה במסורת שצוטטה.

המשפט הבינלאומי
שמאל|ממוזער|250px|דיוקן של ג'ון סלדן המצוי בידי גלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון).
ספרו  (מארה קלאוזום – "הים הסגור") נכתב כדי להפריך את הטענות שהעלה הוגו גרוטיוס בספרו  (מארה ליברום – "הים החופשי"), בשם הדייגים ההולנדים, שביקשו לדוג במים שליד חופי אנגליה.

נסיבות פרסומו המאוחר, בשנת 1635, מעידות כי בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-17 נטה סלדן לכיוון חצר המלוכה ולא למפלגה העממית, ואף זכה לחסד אישי מצד המלך, צ'ארלס הראשון. הספר נכתב שש-עשרה או שבע-עשרה שנים קודם לכן, אך מסיבות פוליטיות קודמו של צ'ארלס, ג'יימס הראשון, אסר על פרסומו. כאשר הוא הופיע לבסוף, רבע מאה לאחר "Mare liberum", זה היה תחת חסותו המלכותית של צ'ארלס, כמעין מסמך מדינה, ועם הקדשה שלו. העובדה ש, בן דודו של סר אדמונד, שהיה הלקוח לשעבר של סלדן בתיק "חמשת האבירים", לא שכר את סלדן בתיק הגדול של  בשנת 1637 עשויה להיחשב כראיה נוספת לכך שקנאותו למען המטרה העממית לא הייתה כה נלהבת או בלתי מעורערת כפי שהייתה בעבר.

פרסומו האחרון היה הגנה עצמית מפני האשמות מסוימות שהועלו נגדו ונגד ספרו "Mare clausum" בסביבות 1653 על ידי , משפטן הולנדי.

פרסומים לאחר מותו
כמה מיצירותיו הקטנות של סלדן נדפסו לראשונה לאחר מותו, כולל מסה להגנת 25 בדצמבר כתאריך לידתו של ישו, שנכתב במהלך תקופת חבר העמים הפוריטני (1649–1660) כאשר חגיגת חג המולד נאסרה. מהדורה של אסופה של כתביו פורסמה על ידי  בשלושה כרכים גדולים (פוליו) בשנת 1725, ושוב בשנת 1726. "Table Talk" (שיחות שולחן), שעבורו הוא אולי ידוע ביותר, הופיע לראשונה ב-1689. הוא נערך על ידי  שלו, , אשר מאשר כי "המשמעות והתפיסה הן כולן של סלדן" וכי "רוב המילים" הן שלו גם כן. אמיתותו הוטלה לעיתים בספק.

דעותיו
סלדן הגיע לעמדה ארסטיאנית בפוליטיקה הכנסייתית. הוא גם האמין בבחירה חופשית, מה שהיה עקבי עם קלוויניזם.

הוא היה ספקן לגבי אגדת המלך ארתור כפי שהתפתחה, אך האמין שארתור אכן התקיים. הוא שיער, בהערות על "Poly-Olbion", כי הדרואידים היו הוגים קדמונים ונחשבו לאזוטריים. הדימוי הפופולרי של דרואיד מגיע, דרך מסכת של איניגו ג'ונס, משחזור של סלדן, המבוסס (ללא יסודות טובים) על פסלים גרמניים עתיקים.

הנצחה
שמאל|ממוזער|250px|כרכים שפורסמו על ידי 
סלדן מונצח בשם , אגודה מדעית העוסקת בחקר ההיסטוריה המשפטית האנגלית, שנוסדה בשנת 1887.

הוא מונצח גם בשמות מקומות בסלווינגטון, כולל "פאב ג'ון סלדן", הטוען שהוא ממוקם באתר מגוריו; רחוב סלדן; והמרכז הרפואי סלדן. וגם הפאב "הזרועות של סלדן" (The Selden Arms) ברחוב לינדהארסט בוורת'ינג.

השפעה
לפי ה"אנציקלופדיה של היסטוריונים וכתיבה היסטורית" (Encyclopedia of Historians and Historical Writing), הוא "מילא תפקיד בעל חשיבות מהותית במעבר הכתיבה ההיסטורית האנגלית מאנטיקוואריות של ימי הביניים להבנה מודרנית יותר של היקף ותפקיד ההיסטוריה ממה שהובע אי פעם קודם לכן באנגליה של הרנסאנס". המוניטין שלו נשמר היטב, כאשר מרק פטיסון כינה אותו "האיש המלומד ביותר, לא רק במפלגתו, אלא מכל האנגלים".

בסביבות 1640, השקפותיו של סלדן (יחד עם אלו של גרוטיוס) השפיעו רבות על  סביב : ,  ו. בסביבה זו פגש סלדן את תומאס הובס והתיידד איתו. היו להם הרבה מן המשותף במחשבה מדינית, אך הקשרים המדויקים לא הובהרו.

 הלך בעקבות סלדן, הן לעומת גרוטיוס והן לעומת הובס, בנושא משפט הטבע. סלדן התנגד לעמדה הסכולסטית, בעקבות קיקרו, ש"תבונה נכונה" יכולה באמצעות צוויה בלבד לייצר , בטענה שמחויבות פורמלית דורשת סמכות עליונה. בספרו "De legibus" (אודות החוקים) קמברלנד דוחה את פתרונו של סלדן באמצעות מצוות בני נח, ב"De jure naturali" (על משפט הטבע והאומות לפי תורת העברים), לטובת פתרון חלופי פחות מפותח של סלדן. האחרון הוא אורתודוקסי יותר עבור תומאיסט, "אינטלקט פועל" (intellectus agens) ככושר טבעי בנפש הרציונלית, שבאמצעותו יכולה התבונה האלוהית להתערב ישירות עם פרטים.  ניסה למזג את תאוריית גרוטיוס על קניין עם עמדתו של סלדן על מחויבות. קמברלנד והייל שניהם השתייכו לקבוצה גדולה יותר, חסידים במובן הרחב של סלדן, עם רקע רובם מקיימברידג' ובמשפטים, שכללה גם את , , , , , , ו.

ג'אמבטיסטה ויקו כינה את גרוטיוס, סלדן וסמואל פון פופנדורף "שלושת הנסיכים" של "הזכות הטבעית של האומות" (natural right of the gentes). הוא המשיך וביקר את גישתם מהיסוד. ב"אוטוביוגרפיה" שלו הוא מפרט שהם בלבלו את משפט הטבע של "האומות", המבוסס על מנהג, עם זה של הפילוסופים, המבוסס על הפשטות אנושיות. ישעיה ברלין מתייחס להערצתו של ויקו לגרוטיוס וסלדן.

אוספי ספריות
שמאל|ממוזער|250px|עמוד שער של עותק מ"Sanctos no gosagues no uchi nuqigaqi quan dai ichi" (1591) של ג'ון סלדן.זה היה הספר הראשון שהודפס ביפן בטיפוגרפיה ניידת.
עד מותו בשנת 1654, צבר סלדן ספרייה שכללה אלפי כתבי יד וספרים מודפסים. צוואתו של סלדן הותירה את כוונותיו לגבי ספרייה זו מעט מעורפלות, אם כי נראה שהצוואה ו מרמזים כי התכוון להוריש את רוב כתבי היד האוריינטליים שלו, כתבי יד יווניים, כתב יד לטיני, וספרי התלמוד וספרות חז"ל המודפסים שלו לספרייה הבודליינית באוקספורד. ישנן עדויות מסוימות המצביעות על כך שסלדן התכוון להוריש את ספריו המודפסים וכתבי היד ההיסטוריים שלו לאינר טמפל, אך עסקה זו לא יצאה לפועל מכיוון שלטמפל לא הייתה ספרייה גדולה מספיק. עד שנת 1656, שנתיים לאחר מותו של סלדן, מנהלי העזבון שלו (אדוארד הייוורד, ג'ון ווהן, מתיו הייל ורולנד ג'וקס) ניהלו משא ומתן עם הספרייה הבודליינית להעברת האוסף המלא של סלדן. בשנת 1659, קבעו מנהלי העזבון כי כתבי היד של סלדן "יישמרו לנצח בנפרד כגוף אחד תחת השם 'ספריית מר סלדן'." הספרייה הבודליינית הסכימה, והאוסף של סלדן התקבל בספרייה ביוני 1659.

שמאל|ממוזער|250px|עטיפת העותק של ג'ון סלדן ל"דקאמרון" של בוקאצ'ו. העיצוב על העטיפה דומה לסמל של בית פלנטג'נט. ניתן לראות גם חורים מסיכות.
האוסף של סלדן היה הגדול ביותר שהתקבל בספרייה הבודליינית במאה ה-17, והוא כלל כ-8,000 פריטים. גם אוסף עצום זה לא ייצג את היקף ספרייתו של סלדן. עותקים כפולים, כלומר ספרים שהיו כבר בבעלות הספרייה, ניתנו לספריית . שמועה שהתפשטה בעשורים שלאחר מותו של סלדן טענה כי חלק מספרייתו נשאר בלונדון ונהרס בשריפה. מהדורת 1704 של "The Present State of England" (מצבה הנוכחי של אנגליה) מאת  טענה כי שריפה באינר טמפל השמידה "8 ארגזים מלאים" של כתבי יד של סלדן. עם זאת, האוסף שהתקבל בספרייה הבודליינית היה כה גדול, עד שנדרשו מספר שנים וכמה ספרנים כדי לקטלג אותו במלואו. מאז, האוסף המקורי שופר על ידי רכישות נוספות, ובמיוחד על ידי קבוצה של ארבעים כתבי יד של סלדן שנרכשו על ידי הספרייה הבודליינית מג'יימס פיירהארסט בשנת 1947. אוסף סלדן בספרייה הבודליינית מכיל יותר מ-400 כרכים של כתבי יד התופסים יותר מ-40 מטרים של שטח מדף. הטווח הלשוני של כתבי יד אלה משקף את עניינו של סלדן בשפות מזרחיות ובשפות אחרות. השפות המיוצגות כוללות:
 רוסית
 אוצר מילים לא שלם ברוסית-אנגלית (MS. Selden Supra 61)
 דוגמאות לקליגרפיה רוסית (MS. Arch. Selden A. 72 (5))
 יוונית
 חיבורים אסטרונומיים ומוזיקליים (MS. Arch. Selden B. 17)
 מספר גרסאות יווניות של הבשורות מהברית החדשה (MS. Selden Supra 2, 3, 6, 28–9)
 ערבית
 תפילות, מדיטציות ושבחים בקוראן (MS. Selden Superius 3)
 עבודות על אסטרולוגיה ורפואה (MS. Selden Superius 15)
 עבודות על אלגברה ומתמטיקה (MS. Selden Superius 65)
 עברית
 דקדוק ואוצר מילים בשפה העברית ובערבית (MS. Selden Supra 107)
 קבלה ואוספים קבליים (MS. Arch. Selden A. 56; MS. Selden Superius 107)
 שפות העולם החדש
 מסה על הירוגליפים מקסיקניים (MS. Arch. Selden A. 2)
כתבי יד רבים מתייחסים למחקרו של סלדן על החוק הן באנגליה והן בעולם. אלה כוללים:
 קטע על המשפט האסלאמי (MS. Selden Superius 42)
 משפט קאנוני (MS. Arch. Selden A. 63)
 תיאור של החוקים של איוון הרביעי (MS. Selden Supra. 59)
 נושאים משפטיים שונים, כגון משפט ימי וחיבור לטיני על סדרי הדין בבתי משפט אזרחיים (MS. Arch. Selden B. 27)

חלק מכתבי היד נוגעים לאירועים בני התקופה. לדוגמה, MS. Arch. Selden B. 8 כולל נאום בלטינית שנישא באוקספורד לרגל שובו של הנסיך צ'ארלס מספרד בשנת 1623, במסגרת אירועי . אחרים מכילים יצירות קלאסיות בפילוסופיה ובספרות, כגון:
 חיבורים של אריסטו (MS. Selden Supra 24)
 אייסכילוס ו (MS. Selden Supra 18)
מעבר לכתבי היד, אוסף סלדן מכיל מספר יצירות מודפסות בולטות. ביניהן הספר הראשון שהודפס אי פעם ביפן באמצעות טיפוגרפיה ניידת. הספרים המודפסים הכלולים באוסף סלדן רבים מהם משמעותיים בין השאר מכיוון שמקורם בספריות של דמויות מפורסמות אחרות, כולל , ג'ון דאן וג'ון די. לפי , כמה מהספרים שסלדן קיבל מספרייתו של ג'ון דאן כוללים כתובות משני האישים. אחד כזה הוא "Tractatio de polygamia" (חיבור על פוליגמיה) של תאודורוס בזה, הכולל את חתימתו והמוטו של דאן ("Per Rachel ho servitor, & non per Lea" – "בשביל רחל שירתי, ולא בשביל לאה"), כמו גם את המוטו של סלדן ("περί παντός τήν έλευθερίαν" – "חירות מעל הכל").

לקריאה נוספת
ימין|ממוזער|250px|עמוד עם הערות רבות בעותק של ג'ון סלדן של "אתיקה ניקומכית" של אריסטו, שתורגם על ידי לאונרדוס ברונוס ארטינוס (1479). העמוד כולל מקום שהושאר עבור .

 Anthony à Wood, Athenae Oxonienses, ed. Bliss (London; 1817, 4 vols.)
 John Aikin, Lives of John Selden and Archbishop Usher (London, 1812)
 Reid Barbour (2003), John Selden: Measures of the Holy Commonwealth in Seventeenth-century England
 Robert Batchelor, London: The Selden Map and the Making of a Global City, 1549–1689 (Chicago: University of Chicago Press, 2014) 
 David Sandler Berkowitz, John Selden's Formative Years: Politics and Society in Early Seventeenth-Century England (London, 1988)
 Sergio Caruso, La miglior legge del regno. Consuetudine, diritto naturale e contratto nel pensiero e nell’epoca di John Selden (1584–1654), Giuffrè: Milano 2001, two vols.
 Paul Christianson, "Selden, John (1584–1654)." Oxford Dictionary of National Biography. (Oxford University Press, 2004)
 Paul Christianson (1996), Discourse in History, Law and Governance in the Public Career of John Selden, 1610–1635

 Gabor Hamza, Comparative law and Antiquity (Budapest, 1991)
 Ofir Haivry (2017), John Selden and the Western Political Tradition (Cambridge University Press)
 George William Johnson, Memoirs of John Selden, etc. (London, 1835)
 Jason P. Rosenblatt, Renaissance England's Chief Rabbi: John Selden, Oxford University Press, 2006
 S. W. Singer (preface and notes), The Table-Talk of John Selden. (London, 1856)
 G. J. Toomer, John Selden: A Life in Scholarship (Oxford, OUP, 2009) (Oxford-Warburg Studies).
 Archdeacon David Wilkins (editor), Johannis Seldeni Opera Omnia, etc. (London, 1725)
 Daniel Woolf, "The Idea of History in Early Stuart England" (Toronto, 1990)
 John Milton, Areopagitica. (London, 1644)
 Daniel Woolf (1990), The Idea of History in Early Stuart England

קישורים חיצוניים




 The Correspondence of John Selden in EMLO
 Portraits of John Selden at the National Portrait Gallery, London

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:משפטנים בריטים
קטגוריה:מחברי ספרי עיון בריטים
קטגוריה:הבראיסטים
קטגוריה:ילידי 1584
קטגוריה:נפטרים ב-1654