דוד מוסר לאוריה מכתב ליואב

דוד מוסר לאוריה מכתב ליואב הוא ציור שמן על לוח מאת הצייר ההולנדי פייטר לסטמן, המתוארך לשנת 1619. היצירה מתארת סצנה מקראית מתוך ספר שמואל ב', ובה נראה דוד המלך מוסר לאוריה החיתי מכתב חתום המורה למפקד הצבא יואב בן צרויה להציב את אוריה בקו האש הקדמי כדי להביא למותו. הציור משתייך לז'אנר הציור ההיסטורי ומשקף את שליטתו של לאסטמן בסיפור דרמטי מורכב דרך קומפוזיציה תיאטרלית, עיצוב דמויות רב־הבעה ושימוש עשיר בסמלים. היצירה נחשבת לאחת החשובות ביצירתו של לאסטמן ולדוגמה מובהקת להשפעתו על תלמידיו, בהם יאן ליוונס ורמברנדט ואן ריין. מאז 2007 היא נמצאת באוסף ליידן בניו יורק.

הרקע המקראי ליצירה

ב מסופר כי בעת שצבא ישראל לוחם בבני עמון, דוד נשאר בירושלים. משיטוטו על גג ביתו, הוא מבחין באישה נאה – בת שבע, אשת אוריה החיתי, לוחם בצבאו. למרות שידע כי היא נשואה, דוד מזמן אותה אליו, שוכב עמה והיא הרה. כדי להסתיר את המעשה, דוד מזמן את אוריה מהחזית ומנסה לשכנעו לשוב לביתו, אך אוריה מסרב מתוך נאמנות לחבריו הלוחמים. כשזה לא מצליח, דוד שולח אותו בחזרה לקרב עם מכתב סודי הממוען ליואב בן צרויה, שר צבאו המורה להציבו בחזית – מה שמביא למותו. גם חיילים נוספים נהרגים. בת שבע מתאבלת, ולאחר מכן דוד לוקח אותה לאשה והיא יולדת לו בן. בסיום הפרק נכתב: "וירע הדבר אשר עשה דוד בעיני ה'".

מקור הסיפור וההקשר התרבותי
הציור מתבסס גם על ספרו של יוסף בן מתתיהו קדמוניות היהודים, שם מוזכר כי דוד חתם את המכתב בחותמו - פרט שאינו מופיע במקרא אך זוכה להדגשה חזותית ברורה בציור. משמעותו של חותם רשמי הייתה ברורה לצופים ההולנדים בני הזמן, כפי שהוזכר בספר הסמלים Sinnepoppen מאת רומר ויסחר משנת 1614. לאסטמן שזר במכוון דימויים בעלי הקשרים תרבותיים והציג סצנה מורכבת שהצופה ההולנדי בן התקופה יכול היה להזדהות איתה מוסרית ופוליטית.

תיאור הציור והקומפוזיציה
דמותו של דוד יושבת על כס מלכות והוא לבוש בבגדים מלכותיים: גלימה אדומה ששוליה עשויים פרווה וארגמן. הוא אוחז במכתב חתום בחותם אדום בידו האחת ובשרביטו בידו השנייה, ומפנה את מבטו מהתרחשות הסצנה. אוריה כורע בגאווה ובזקיפות מול המלך, בעוד כלב יושב ביניהם כרמז לנאמנותו. הסופר היושב מימין נראה כמי שיודע את תוכן המכתב אך נאלם דום. לוחמים נראים ברקע, מחכים לפקודות. דרך שימוש במחוות גוף, מבטים וקומפוזיציה פתוחה המדגישה את המרחב והדרמה, הצליח לאסטמן לעורר תחושת מתח מוסרי ונפשי.

מאפיינים סגנוניים והשפעות חזותיות
הציור מתאפיין בקומפוזיציה מאוזנת, תאורה רכה, פלטה צבעונית בהירה ושילוב של אלמנטים קלאסיים לצד מזרחיים, כגון כיפת רקע המדמה את כיפת בזילקת פטרוס הקדוש ברומא או קסדתו של אוריה המבוססת על קסדה איטלקית שנראתה באמסטרדם. הבחירות האיקונוגרפיות נובעות מידע נרחב של לאסטמן בטקסטים קלאסיים, באיורים מכתבי הקודש, ובתולדות האמנות הרומית והאיטלקית, בהן נתקל במסעו לאיטליה בין השנים 1602–1607.

מקורות קומפוזיציוניים והשוואה עם יצירה קודמת
הציור שואב השראה מקומפוזיציה שיצר לאסטמן לחלון זכוכית בכנסיית זויידרקרק באמסטרדם בשנת 1611, שתיאר את המלך כורש משיב את כלי המקדש ליהודים. בתיאור דומה, כורש מוסר צו, הצהרת כורש, כשמאחור מבנה קלאסי ככיפה. בגלימת כורש, כפי שהועתקה על ידי תומאס דה קֵייסר ב-1660, ניכרת אותה גלימה אדומה עם שולי פרווה שלבש דוד. באמצעות הקבלה זו ביקש לאסטמן להעמיד את דוד כתמונת ראי של כורש - מלך חסר מוסר לעומת מלך נאמן לאלוהים.

250px|ממוזער|שמאל|פיטר לאסטמן, "דוד ואוריה", 1611 גרסה מוקדמת לנושא זהה, שבה תיאר לאסטמן את הרגע שבו אוריה כבר מקבל את המכתב מידי דוד. הקומפוזיציה האנכית והצפופה מדגישה את פערי הכוח בין הדמויות וממחישה גישה ישירה וסמכותית יותר מהציור המאוחר משנת 1619.
זוג ציורים והקשר פוליטי
בשנת 1619 יצר פיטר לאסטמן את הציורים דוד מוסר לאוריה מכתב ליואב ו-"רחצת בת־שבע", שניהם מבוססים על אותו סיפור מקראי וקרובים מאוד במידותיהם. ייתכן כי לאסטמן תכנן אותם כזוג ציורים תואם (pendants), הממחישים יחד את חטאו של דוד ואת פעולתו לתחימתו – הניאוף עם בת־שבע והשליחה למותו של אוריה. אותה שנה עמדה גם בצל משבר פוליטי עמוק: ב־13 במאי 1619 הוצא להורג בהאג יוהאן ואן אולדןברנוולט, מדינאי בכיר וממייסדי הרפובליקה ההולנדית, לאחר שהורשע בבגידה פוליטית. אולדןברנוולט תמך בזרם הרמונסטרנטי המתון בכנסייה הרפורמית, ונפל קורבן למאבק כוח עם הנסיך מאוריץ, נסיך אורנז', שתמך בזרם האורתודוקסי. ההוצאה להורג זעזעה רבים בהולנד, שכן היא סימלה את הקרבתו של אדם נאמן למען יציבות שלטונית.

בהקשר זה, הדמות המקראית של אוריה – חייל נאמן הנשלח במרמה אל מותו על ידי שליטו – קיבלה בעיני בני התקופה משמעות עכשווית טעונה. ייתכן שלאסטמן, שהיה מודע היטב להקשרים פוליטיים, ביקש לרמוז דרך הציור על האכזריות הפוליטית ועל השבר המוסרי הכרוך בשלטון הפוגע בנאמניו. הבחירה להציג את דוד ברגע של הסתרה מוסרית, תוך חבישת גלימה מלכותית ושימוש בחותם רשמי, מדגישה את הפער בין חזות שלטונית לבין מעשה בגידה אישי ופוליטי כאחד.

השפעה על רמברנדט
הציור שימש ככל הנראה חומר לימוד לרמברנדט כאשר למד אצל לאסטמן בשנת 1625. רמברנדט אימץ את עקרון ה"אמולציה" - חיקוי מתוך מטרה להתעלות - וביצירותיו המוקדמות חזר על נושאים וקומפוזיציות של לאסטמן, כולל ייצוג רגשות חזקים דרך תיאטרליות ודרמה חזותית. בציור בלעם והאתון מ-1626, לדוגמה, ניכרת השפעתו הישירה של סגנון לאסטמן.

הבעה רגשית ונקודת מפנה עלילתית
הציור ממחיש את עקרון ה"פריפטיה" האריסטוטלי - נקודת השינוי העלילתי - וממקם את הדמויות ברגע קריטי של הכרעה מוסרית. הגדרת הסצנה כרגע שלפני פעולת המסירה, מדגישה את ההיסוס ואת פוטנציאל השינוי. באמצעות הקפדה על תיאום בין תנועות הגוף, הבעות פנים ומבטי הדמויות, מצליח לאסטמן להחצין את מה שמכונה בכתבי התקופה "תנועות הנפש". רעיונות אלה הושפעו מתרגומו ופרשנותו של דניאל היינסיוס לכתבי אריסטו, שהופצו בליידן בראשית המאה ה־17.

הערות שוליים

קטגוריה:ציורי התנ"ך
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:דוד בציורים