תאצ'ריזם

תאצ'ריזם (באנגלית: Thatcherism, קרי "תֵ'אטְצֶ'רִיזם") הוא סוג של אידאולוגיה שמרנית בריטית הקרויה על שם מנהיגת המפלגה השמרנית מרגרט תאצ'ר, והיא מתייחסת לא רק למצע הפוליטית ולמדיניות הספציפית שלה, אלא גם לאופייה האישי ולסגנון הניהול שלה במהלך כהונתה. תומכי התאצ'ריזם מכונים "תאצ'ריסטים". המונח שימש לתיאור העקרונות של הממשל הבריטי תחת תאצ'ר מהבחירות הכלליות ב-1979 ועד להתפטרותה ב-1990. במונחים בינלאומיים, תאצ'ריסטים תוארו כחלק מהתנועה החברתית-כלכלית הכללית המכונה נאו-ליברליזם, כאשר מדינות שונות מלבד בריטניה (כגון ארצות הברית) חולקות מדיניות דומה סביב חופש השווקים.

התאצ'ריזם מייצג דחייה שיטתית ונחרצת של ה"קונצנזוס שלאחר מלחמת העולם" השנייה בבריטניה מבחינת ממשל, שבו המפלגות הפוליטיות הגדולות הסכימו במידה רבה על הנושאים המרכזיים, כגון: קיינסיאניזם, מדינת הרווחה, תעשייה ממשלתית ורגולציה הדוקה של הכלכלה הבריטית לפני עליית תאצ'ר לשלטון.

בתקופת שלטונה, הייתה חריגה משמעותית אחת לכך: שירות הבריאות הלאומי (NHS), שהיה פופולרי מאוד בקרב הציבור הבריטי. ב-1982, תאצ'ר הבטיחה כי ה-NHS "בטוח בידינו".

המונחים המדויקים של מהו התאצ'ריזם ומורשתו הספציפית בהיסטוריה הבריטית בעשורים האחרונים שנויים במחלוקת. מבחינה אידאולוגית, תאצ'ריזם תואר על ידי נייג'ל לוסון, שר האוצר של תאצ'ר בין 1983 ל-1989, כפלטפורמה פוליטית המדגישה שווקים חופשיים עם הוצאות ממשלתיות מוגבלות וקיצוצים במיסים, בשילוב עם לאומיות בריטית הן בתוך המדינה והן מחוצה לה. תאצ'ר עצמה השתמשה לעיתים רחוקות במונח "תאצ'ריזם". עם זאת, בנאום בסוליהול במהלך קמפיין הבחירות הכלליות של 1987, היא כללה בדיון על ההצלחות הכלכליות את ההערה: "זה מה שאני קוראת תאצ'ריזם".

הדיילי טלגרף ציין באפריל 2008 כי התוכנית של הממשלה הלא-שמרנית הבאה, עם ארגון "הלייבור החדש" של טוני בלייר ששלט באומה בשנות ה-90 וה-2000, קיבלה ביסודה את אמצעי הרפורמה המרכזיים של התאצ'ריזם, כגון דה-רגולציה, הפרטת תעשיות לאומיות מרכזיות, שמירה על שוק עבודה גמיש, הדרת איגודי העובדים והעברת סמכויות מרשויות מקומיות לממשל המרכזי. בעוד בלייר התרחק מחלקים מסוימים של התאצ'ריזם בתחילת הקריירה שלו, באוטוביוגרפיה שלו מ-2010, "מסע", הוא טען כי "בריטניה זקוקה הייתה לרפורמות התעשייתיות והכלכליות של תקופת תאצ'ר" וכן ש"חלק גדול ממה שהיא רצתה לעשות בשנות ה-80 היה בלתי נמנע, תוצאה לא של אידאולוגיה אלא של שינוי חברתי וכלכלי."

 סקירה 
"[תערובת של] שווקים חופשיים, משמעת פיננסית, שליטה הדוקה על ההוצאות הציבוריות, קיצוצים במיסים, לאומיות, 'ערכים ויקטוריאניים' (מסוג הסיוע העצמי של סמואל סמיילס), הפרטות ומעט פופוליזם."— הגדרת התאצ'ריזם של נייג'ל לוסון

התאצ'ריזם שואף לקדם אינפלציה נמוכה, מדינה קטנה ושווקים חופשיים באמצעות שליטה הדוקה על היצע הכסף, הפרטה והגבלות על תנועת העבודה. הוא מושווה לעיתים קרובות לרייגנומיקס בארצות הברית, לרציונליזם הכלכלי באוסטרליה ולרוגרנומיקס בניו זילנד, וכחלק מרכזי בתנועה הכלכלית הליברלית העולמית.

התאצ'ריזם מושווה לעיתים קרובות לליברליזם קלאסי. מילטון פרידמן אמר כי "מרגרט תאצ'ר אינה, מבחינת אמונותיה, טורית. היא ליברלית מהמאה התשע-עשרה". תאצ'ר עצמה הצהירה בנאום ב-1983: "לא הייתי מתנגדת להתערב שאם מר גלדסטון היה חי כיום, הוא היה מגיש בקשה להצטרף למפלגה השמרנית". בהרצאת הזיכרון לקית' ג'וזף ב-1996, תאצ'ר טענה: "סוג השמרנות שהוא ואני [...] העדפנו תואר בצורה הטובה ביותר כ'ליברלית', במובן הישן של המילה. ואני מתכוונת לליברליזם של מר גלדסטון, לא של הקולקטיביסטים של ימינו". תאצ'ר אמרה פעם לפרידריך הייק: "אני יודעת שאתה רוצה שאהפוך לוויגית; לא, אני טורית". הייק האמין כי "היא הרגישה זאת היטב". עם זאת, היחס בין התאצ'ריזם לליברליזם מורכב. שר ההגנה לשעבר של תאצ'ר, ג'ון נוט, טען כי "זו טעות מוחלטת לתאר אותה כליברלית מהמאה התשע-עשרה".

כפי שטענה אלן מייקסינס ווד, הקפיטליזם התאצ'ריסטי היה תואם למוסדות הפוליטיים המסורתיים של בריטניה. כראש ממשלה, תאצ'ר לא ערערה על מוסדות עתיקים כמו המלוכה או בית הלורדים, אלא על תוספות חדשות יותר, כמו איגודי העובדים. ואכן, תאצ'ריסטים מובילים רבים, כולל תאצ'ר עצמה, המשיכו והצטרפו לבית הלורדים, כבוד שוויליאם יוארט גלדסטון, למשל, דחה. הוגים הקשורים קשר הדוק לתאצ'ריזם כוללים את קית' ג'וזף, אינוק פאוול, פרידריך הייק ומילטון פרידמן. בראיון עם סיימון הפר ב-1996, תאצ'ר הצהירה כי שני ההשפעות הגדולות ביותר עליה כמנהיגה שמרנית היו ג'וזף ופאוול, ששניהם היו "אנשים גדולים מאוד".

תאצ'ר הייתה מבקרת חריפה של קומוניזם, מרקסיזם וסוציאליזם. הביוגרף ג'ון קמפבל מדווח כי ביולי 1978, כשנשאלה על ידי חבר פרלמנט ממפלגת הלייבור מה הכוונה שלה במונח סוציאליזם, היא התקשתה לענות. למעשה, היא התכוונה לתמיכת הממשלה בתעשיות לא יעילות, מיסוי עונשי, רגולציה של שוק העבודה, בקרות מחירים – כל דבר שהפריע לתפקוד הכלכלה החופשית.

 תאצ'ריזם אשר קדם לתאצ'ר 
מספר פרשנים עקבו אחר מקורות התאצ'ריזם בפוליטיקה הבריטית שלאחר המלחמה. ההיסטוריון אוון גרין טען כי הייתה טינה כלפי האינפלציה, המיסוי והמגבלות שהטילה תנועת העבודה, שהיו מזוהים עם הקונצנזוס של מה שמכונה "באטסקליט" בעשורים שלפני עליית תאצ'ר. אף על פי שההנהגה השמרנית הסתגלה לרפורמות של ממשלת קלמנט אטלי לאחר המלחמה, הייתה התנגדות ימנית מתמשכת בדרגות הנמוכות של המפלגה, בקבוצות לחץ ימניות כמו ברית המעמד הבינוני והליגה העממית להגנת החירות, ובהמשך במרכזי מחקר כמו המרכז למחקרי מדיניות. לדוגמה, בבחירות הכלליות של 1945, יו"ר המפלגה השמרנית, ראלף אשטון, רצה 12,000 עותקים מקוצרים של "הדרך לשעבוד" (ספר של הכלכלן זוכה פרס נובל פרידריך הייק, שלימים זוהה קשר הדוק עם התאצ'ריזם), תוך שימוש במכסת נייר של המפלגה במשקל של טון וחצי, כחומר תעמולה לבחירות.

ההיסטוריון כריסטופר קופר עקב אחר היווצרות הכלכלה המוניטריסטית בלב התאצ'ריזם עד להתפטרותו של שר האוצר השמרני, פיטר תורניקרופט, ב-1958.

כבר ב-1950, תאצ'ר קיבלה את הקונצנזוס של אותם ימים לגבי מדינת הרווחה, וטענה כי הקרדיט עליה שייך לשמרנים בנאום בפני האספה הכללית השנתית של האגודה השמרנית. הביוגרף צ'ארלס מור מציין:

לא בתחילת הקריירה שלה ולא כשהייתה ראש ממשלה, מרגרט תאצ'ר דחתה את היסודות של מדינת הרווחה שהונחו בזמן המלחמה, בין אם בתחום הבריאות, המדיניות החברתית או החינוך. בכך היא הייתה פחות רדיקלית ממה שמבקריה או חלק ממעריציה הניחו. הדאגה שלה התמקדה יותר בניצול לרעה של המערכת, בבירוקרטיה ובמיליטנטיות של האיגודים, ובצמיחת מה שבהמשך כונה תרבות התלות, ולא במערכת עצמה.

ההיסטוריון ריצ'רד וינן סקפטי לגבי קיומו של תאצ'ריזם לפני תאצ'ר.

 הגדרה אידאולוגית 
תאצ'ר ראתה את עצמה כמי שיוצרת תנועה ליברטריאנית, דוחה את הטוריזם המסורתי. התאצ'ריזם מזוהה עם ליברטריאניזם בתוך המפלגה השמרנית, אם כי כזה שמגיע למטרות ליברטריאניות באמצעות מנהיגות חזקה. הפרשן הפוליטי הבריטי אנדרו מאר כינה את הליברטריאניזם "המאפיין הדומיננטי, אם כי לא רשמי, של התאצ'ריזם". בעוד שחלק מיורשיה, במיוחד מייקל פורטילו ואלן דאנקן, אימצו את הליברטריאניזם הזה, אחרים בתנועה התאצ'ריסטית, כמו ג'ון רדווד, חתרו להפוך לפופוליסטים יותר.

כמה פרשנים טענו כי אין לראות בתאצ'ריזם ליברטריאניזם של ממש. בהתחשב בנטייה לממשל מרכזי חזק בעניינים הנוגעים לאיגודי העובדים ולרשויות המקומיות, אנדרו גמבל סיכם את התאצ'ריזם כ"כלכלה חופשית ומדינה חזקה". סיימון ג'נקינס האשים את ממשלת תאצ'ר בביצוע הלאמה של בריטניה. התאורטיקן הפוליטי הליברטריאני הקיצוני מאריי רות'בארד לא ראה בתאצ'ריזם ליברטריאני וביקר בחריפות את תאצ'ר ואת התאצ'ריזם, וטען כי "התאצ'ריזם דומה מדי לרייגנומיקס: רטוריקה של שוק חופשי המסווה תוכן דכאני". סטיוארט מקאנולה אמר כי התאצ'ריזם הוא למעשה שמרנות ליברלית, שילוב של כלכלה ליברלית ומדינה חזקה.

 התאצ'ריזם כצורת ממשל 
היבט חשוב נוסף של התאצ'ריזם הוא סגנון הממשל. בריטניה בשנות ה-70 תוארה לעיתים כ"בלתי ניתנת למשילות". תאצ'ר ניסתה לתקן זאת על ידי ריכוז כוח רב בידיה כראש ממשלה, לעיתים תוך עקיפת מבני הקבינט המסורתיים (כגון ועדות קבינט). גישה אישית זו זוהתה גם עם קשיחות אישית במקרים מסוימים, כמו מלחמת פוקלנד ב-1982, הפצצה של ה-IRA בכנס השמרני ב-1984 ושביתת הכורים ב-1984–85.

סר צ'ארלס פאוול, מזכיר לענייני חוץ של ראש הממשלה (1984–1991 ו-1996), תיאר את סגנונה כך: "תמיד חשבתי שיש משהו לניניסטי בגברת תאצ'ר שבא לידי ביטוי בסגנון הממשל: הנחישות המוחלטת, האמונה שיש חלוץ שנכון, ואם אתה שומר על צוות קטן ומגובש יחד, הם ידחפו את הדברים קדימה... אין ספק שבשנות ה-80, מספר 10 [משרד ראש הממשלה] יכלו לנער את ווייטהול בחוזקה. הם יכלו לצאת ולהתעמת עם אנשים, להכתיב את החוק, להפעיל קצת בריונות".

 ביקורת 
עד 1987, לאחר בחירתה מחדש השלישית המוצלחת של תאצ'ר, הביקורת על התאצ'ריזם גברה. באותה עת, תאצ'ר טענה כי יש צורך להתמודד עם "תרבות התלות" באמצעות התערבות ממשלתית להפסקת הרווחה הממוסדת. ב-1988, היא עוררה מחלוקת כשאמרה: "אל תאשימו את החברה. החברה אינה מישהו. אתם אחראים באופן אישי" ו"אל תאשימו את החברה – זה לא מישהו". הערות אלה משכו ביקורת משמעותית, כולל משמרנים אחרים בשל אמונתם באחריות אישית וקולקטיבית. ב-1988, תאצ'ר אמרה בכנס המפלגה כי הקדנציה השלישית שלה תתמקד ב"ענייני חברה". במהלך שלוש שנותיה האחרונות בשלטון, היא ניסתה לשנות את הרווחה הממוסדת, בניגוד למטרה המוצהרת קודם לכן של "צמצום המדינה".

 עמדות כלכליות 
 כלכלת התאצ'ריזם 
התאצ'ריזם מזוהה עם התיאוריה הכלכלית של המוניטריזם, שהוצגה במיוחד על ידי ספרו של זוכה פרס נובל, פרידריך האייק, חוקת החירות, אותו תאצ'ר הכתה על שולחן בוועידה השמרנית הראשית תוך שהיא אומרת "זה מה שאנו מאמינים בו". בניגוד למדיניות הממשלתית הקודמת, המוניטריזם שם דגש על שליטה באינפלציה על פני שליטה באבטלה. לפי התיאוריה המוניטריסטית, האינפלציה היא תוצאה של עודף כסף במשק. נטען כי על הממשלה לשלוט בהיצע הכסף כדי לשלוט באינפלציה. עד 1979, לא רק התאצ'ריסטים טענו בעד שליטה מחמירה יותר באינפלציה. שר האוצר ממפלגת הלייבור, דניס הילי, כבר אימץ כמה מדיניות מוניטריסטית, כגון צמצום ההוצאות הציבוריות ומכירת מניות הממשלה ב-BP.

יתרה מזו, נטען כי התאצ'ריסטים לא היו מוניטריסטים קפדניים. נושא מרכזי מתמקד באסטרטגיה הפיננסית לטווח בינוני, שהוצגה בתקציב 1980, והכילה יעדים לצמצום גידול היצע הכסף בשנים שלאחר מכן. לאחר חריגה מרבים מהיעדים הללו, ממשלת תאצ'ר עדכנה את היעדים כלפי מעלה ב-1982. אנליסטים פירשו זאת כהודאה בתבוסה במאבק לשלוט בהיצע הכסף. הכלכלן סי.אף. פראטן טען כי "מאז 1984, מאחורי מסווה של רטוריקה, הממשלה איבדה כל אמון שהיה לה במוניטריזם טכני. היצע הכסף, כפי שנמדד על ידי M3, הורשה לגדול באופן לא יציב, בעוד שחישוב דרישת ההלוואות של המגזר הציבורי מוחזק נמוך על ידי התחבולה של הפחתת הכנסות ההפרטה וכן מיסים מההוצאות הממשלתיות. עקרונות המוניטריזם נזנחו".

התאצ'ריזם מזוהה גם עם כלכלת צד ההיצע. בעוד שהכלכלה הקיינסיאנית טוענת כי על הממשלה לעודד צמיחה כלכלית על ידי הגברת הביקוש באמצעות הגדלת אשראי והוצאות ציבוריות, כלכלני צד ההיצע טוענים כי על הממשלה להתערב רק כדי ליצור שוק חופשי על ידי הורדת מיסים, הפרטת תעשיות ממשלתיות והגברת המגבלות על איגודי העובדים.

 חקיקה בנוגע לאיגודי עובדים 
הצמצום בכוחם של איגודי העובדים נעשה בהדרגה, כדי לא לעורר התנגדות ראשונית, בניגוד לגישה של ממשלת אדוארד הית', והעימות המשמעותי ביותר עם האיגודים היה שביתת איגוד הכורים הלאומי (NUM) ב-1984–1985, שבה האיגוד נוצח בסופו של דבר. עדויות מראות כי המפלגה השמרנית וה-NUM צפו לעימות זה עם איגודי העובדים. התוצאה תרמה להתחזקות כוחו של ההון על פני העבודה.

 עמדות חברתיות ופנימיות 
"לעיתים קרובות מדי, הרעות של המדינה הזו מוצגות כרעות של החברה. באופן דומה, כשנדרשת פעולה, החברה נקראת לפעול. אך החברה כשלעצמה אינה קיימת אלא כמושג. החברה מורכבת מאנשים. לאנשים יש חובות, אמונות ונחישות. אנשים הם אלה שמבצעים דברים. [תאצ'ר] מעדיפה לחשוב במונחים של מעשי יחידים ומשפחות כגידים האמיתיים של החברה, ולא במונחים של החברה כמושג מופשט. הגישה שלה לחברה משקפת את אמונתה הבסיסית באחריות אישית ובחירה. להשאיר דברים לחברה פירושו להתחמק מההחלטות האמיתיות, מהאחריות המעשית ומהפעולה היעילה."

— מספר 10, הצהרה, *הסאנדיי טיימס* (10 ביולי 1988)

 המוסר התאצ'ריסטי 
התאצ'ריזם מזוהה עם עמדה שמרנית בנוגע למוסר. סאטקליף-בריית'ווייט (2012) טוען כי התאצ'ריזם שילב שמרנות עם כלכלה של שוק חופשי. התאצ'ריזם לא הציע פתרונות דרמטיים חדשים כמו מס הכנסה שלילי של מילטון פרידמן. במקום זאת, המטרה הייתה ליצור מערכת כלכלית-רווחית רציונלית שתגביר את היעילות הבריטית תוך תמיכה במערכת חברתית שמרנית המבוססת על מוסר מסורתי. עדיין הייתה רשת ביטחון מינימלית לעניים, אך הדגש העיקרי היה על עידוד מאמץ אישי וחסכנות. התאצ'ריזם ביקש למזער את חשיבות הרווחה למעמדות הביניים ולהחיות את המעלות הבורגניות הוויקטוריאניות. התאצ'ריזם היה מרוכז במשפחה, בניגוד לאינדיבידואליזם הקיצוני של רוב המודלים הנאו-ליברליים. שורשיו היו בחוויות היסטוריות כמו המתודיזם והחשש ממדינה חזקה מדי שהטריד את הייק.

נורמן טביט, בעל ברית קרוב של תאצ'ר, הציג בהרצאה ב-1985 את מה שחשב כחברה המתירנית ששמרנים צריכים להתנגד לה:

"אמנות גרועה נחשבה טובה כמו אמנות טובה. דקדוק ואיות כבר לא היו חשובים. להיות נקי לא היה טוב יותר מלהיות מטונף. נימוסים טובים לא היו טובים יותר מנימוסים רעים. חיי משפחה הושמצו כמושג בורגני מיושן. פושעים זכו לאותה אהדה כמו קורבנותיהם. בתים וכיתות רבים הפכו לבלתי מסודרים; אם לא היה נכון ולא שגוי, לא יכול היה להיות בסיס לענישה או לתגמול. אלימות ופורנוגרפיה רכה הפכו למקובלים בתקשורת. כך נזרע הרוח; וכעת אנו קוצרים את הסערה."

למרות זיהויה עם שמרנות חברתית, תאצ'ר הצביעה ב-1966 בעד לגליזציה של הומוסקסואליות, אחת מחברות הפרלמנט השמרניות הבודדות שעשו זאת. באותה שנה, היא גם הצביעה בעד לגליזציה של הפלות. עם זאת, בשנות ה-80 במהלך כהונתה כראש ממשלה, ממשלת תאצ'ר חוקקה את סעיף 28, חוק שהתנגד ל"קידום מכוון" של הומוסקסואליות על ידי רשויות מקומיות ול"קידום" של הוראה על "הקבלה של הומוסקסואליות כמערכת יחסים משפחתית מדומה" בבתי ספר. בנאומה בכנס המפלגה השמרנית ב-1987, תאצ'ר הצהירה:

"ילדים שצריכים ללמוד לכבד ערכים מוסריים מסורתיים מלמדים שיש להם זכות בלתי ניתנת לערעור להיות הומוסקסואלים... כל אותם ילדים מרומים מתחילה טובה בחיים – כן, מרומים."

החוק זכה להתנגדות מצד תומכי זכויות הומוסקסואלים רבים, כמו סטונוול ואאוטרייג'. ממשלת הלייבור של טוני בלייר ביטלה אותו ב-2000 (בסקוטלנד) וב-2003. ראש הממשלה השמרני דייוויד קמרון הוציא מאוחר יותר התנצלות רשמית על מדיניות שמרנית קודמת בנוגע להומוסקסואליות, במיוחד על הצגת חוקי סעיף 28 בשנות ה-80, וראה בעמדות האידאולוגיות הקודמות כ"טעות" עם כיוונו האידאולוגי.

בנוגע לפמיניזם, תאצ'ר אמרה: "הפמיניסטיות שונאות אותי, נכון? ואני לא מאשימה אותן. כי אני שונאת פמיניזם. זה רעל" ו"אני לא חייבת דבר לשחרור האישה".

 דרשת ההר 
במאי 1988, תאצ'ר נשאה נאום בפני האספה הכללית של הכנסייה הסקוטית. בנאום, תאצ'ר הציעה הצדקה תאולוגית לרעיונותיה על קפיטליזם וכלכלת השוק. היא אמרה, "הנצרות עוסקת בגאולה רוחנית, לא ברפורמה חברתית", והיא ציטטה את פאולוס הקדוש באומרה, "אם אדם לא יעבוד, לא יאכל". הבחירה מילאה תפקיד משמעותי ברפורמות התאצ'ריסטיות, ותאצ'ר אמרה כי הבחירה היא גם נוצרית, וציינה כי ישוע המשיח בחר להקריב את חייו וכי לכל אדם יש זכות נתונה מאלוהים לבחור בין טוב לרע.

 ראו גם 
 מרגרט תאצ'ר
 רונלד רייגן
 נאו ליברליזם
 מלחמת פוקלנד

קטגוריה:מרגרט תאצ'ר
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: פוליטיקה