חקירת אונס

חקירת אונס היא הליך לאיסוף עובדות אודות חשד לאונס, כולל זיהוי פורנזי של מבצע העבירה, סוג האונס, ופרטים נוספים.

רובם המוחלט של מקרי האונס מבוצעים על ידי אנשים בעלי היכרות עם הקורבן: רק בין חמישה ל-15 אחוזים מהתקיפות נעשות על ידי אדם זר. לכן, לרוב זהות התוקף ידועה כבר בשלב התלונה. בין הראיות הביולוגיות שעשויות להיות מזוהות לאחר בדיקת מעבדה הן זרע, דם, הפרשות נרתיקיות, רוק, ותאי אפיתל נרתיקיים. המידע המתקבל מהבדיקה יכול לעיתים קרובות לשפוך אור על המקרה ולברר את נסיבותיו, כגון לברר האם התקיים מגע מיני, וכן להשוות את התוצאות לדגימות DNA של חשודים. צוותים רפואיים במדינות רבות אוספים ראיות מראש, למקרים פוטנציאליים של אונס, באמצעות ערכת אונס.

 ראיות 
 שימור הראיות 
שימור הראיות הוא המפתח לחקירה ולהמשך העמדה לדין של התוקף. במקרה של חקירה מנסים, תוך שמירה על כבוד הקורבן: לא לחתוך בגדים או להשליך חפץ שהיה בזירת האירוע, לאחסן בגדים מוכתמים או מלוכלכים בשקית נייר נפרדת, וכן מנסים למנוע מהקורבן, באמפתיה הראויה, להימנע מפעולות של ניקוי עצמי, כגון השתנה, החלפת בגדים, יציאות, שטיפת פה, וכדומה.

 פציעות 
בדיקה רפואית פורנזית מתבצעת באופן מקיף, במטרה לתעד פציעות אפשריות, ולהיערך לאיסוף ראיות התומכות בטענת הקורבן. במסגרת הבדיקה נלקחות דגימות של נוזלים כגון רוק, זרע ודם, המאפשרות זיהוי או שלילת חשודים, וכן מספקות מידע על סוג הפעילות המינית שהתקיימה.

 דוח רעלים 
קביעת רמות האלכוהול, תרופות מרשם, סמים וחומרים אחרים באמצעות דגימות שתן ודם, יכולה לתמוך בטענה על מצב בו קורבן היה במצב בו לא היה כשיר להסכמה לקיום פעילות מינית.

 ראיות תיעודיות 
בנוסף, נאספות ראיות תיעודיות, כגון מסמכים ורישומים רפואיים, עדויות, דוחות משטרה, הודעות טקסט, מיילים, ועוד.

 זיהוי התוקף 
פרופיל DNA מסייע בניתוח ראיות ביולוגיות, לרוב באמצעות תגובת שרשרת של פולימראז (PCR). שיטה זו מאפשרת ניתוח של דגימות גם כשהן באיכות או בכמות מוגבלת, באמצעות שכפול שלהן במיליוני עותקים. בנוסף, ישנה גרסה מתקדמת של PCR, הנקראת STR, שיוצרת פרופיל DNA מדויק שניתן להשוותו לדגימות שנלקחו מחשוד או מזירת פשע. לצורך הבחנה בין פרופיל ה-DNA של הקורבן לזה של החשוד, נאספות גם דגימות מהקורבן, כגון דם או רוק.

עם זאת, קיימת אפשרות לעיוות החקירה באמצעות שתילת דגימות DNA מזויפות. מקרה מוכר במיוחד הוא של הרופא ג'ון שניברגר, שאנס מטופלת לאחר שהרדים אותה והשאיר את זרעו על בגדיה. כדי להטעות את החוקרים, הוא השתיל בגופו נקז פנרוז שמולא בדם זר ובחומרים נוגדי קרישה. המשטרה נטלה ממנו דגימות דם בשלוש הזדמנויות שונות, אך לא הצליחה למצוא התאמה ל-DNA שנמצא בזירה.

 אופי החקירות 
ביקורת נמתחה על גופי האכיפה, בטענה כי אינם מתייחסים ברצינות מספקת לדיווחים של קורבנות אונס. לטענתם, חקירות רבות נשענות על מיתוסים שגויים ומיושנים, כגון האמונה כי נשים שנפגעו "הביאו זאת על עצמן" או כי תלונות אונס מוגשות מתוך רצון לנקמה.

במהלך השנים הובילו פעילים וארגונים קמפיינים לשינוי מדיניות, חקיקה ופסיקה, במטרה להקל על הגשת כתבי אישום ולהגדיל את שיעור ההרשעות. מהלכים אלה כללו, בין היתר, הרחבה של ההגדרה המשפטית של אונס ותקיפה מינית, כך שתכלול גם מגע פיזי לא רצוי כגון חיבוק, נשיקה או ליטוף; ביטול הדרישה להוכחות חיצוניות לקיום העבירה; ושינוי חוקי ההתיישנות, כך שיתאפשר להעמיד לדין גם בגין עבירות מין שהתרחשו בעבר הרחוק. שינויים אלה באו לידי ביטוי בהנחיות ייעודיות שפורסמו על ידי משרד המשפטים הבריטי, שנועדו לסייע לשוטרים ולחוקרים בתכנון ובניהול ראיונות עם קורבנות תקיפה מינית – הן בגירים והן קטינים.

מנגד, נמתחת ביקורת חריפה כלפי רשויות האכיפה והתביעה, לפיה במקרים מסוימים שוטרים ותובעים פועלים תוך פגיעה ביושרה המקצועית, נמנעים מביצוע חקירות מעמיקות, ולעיתים אף נוקטים בפרקטיקות פסולות במטרה להביא להרשעה – גם כאשר יש ספק ממשי לגבי חפותו של החשוד.בארצות הברית ובקנדה תועדו מקרים רבים של הרשעות שווא,שבהם חשודים שוחררו ממעצר לאחר שהתברר כי למעשה לא ביצעו את העבירה, לעיתים אף לאחר שהודו באשמה בעקבות לחצים או כפייה, ואף במקרים בהם כלל לא התרחש אירוע פלילי. בשנת 2018 התריעו עורכי דין בבריטניה כי האמון הציבורי בהליך הפלילי נפגע, בעקבות מקרים שבהם רשויות האכיפה הסתירו ראיות דיגיטליות – כגון מידע מטלפונים ניידים – שיכלו להצביע על חפותם של נאשמים.

 מודל מישיגן 
לפי מודל זה, חקירה על עבר מיני מותרת רק בשני מקרים: עבר מיני של המתלוננת עם הנאשם, ועדויות הקשורות לזרע, הריון או מחלה. יתרונותיו של מודל זה הן בכך שהוא תורם לכך שההליך המשפטי יבוסס על מידע רלוונטי, ללא מידע עודף ומיותר. כמו כן, הוא מצמצם את הטראומה שחווה המתלוננת בהליך המשפטי. מחקרים ממישיגן הראו עלייה ניכרת בהגשת תלונות על אונס, וצמצום של הטראומה כתוצאה מאונס, כתוצאה משינוי של תפיסת האונס בחברה.

 בישראל 
ב-1998 תוקן החוק לתיקון סדרי הדין (חקירת עדים) התשי"ח-1957, ונקבע כי בית המשפט לא ירשה חקירה בדבר עברה המיני של נפגעת בעבירות מין, "אלא אם ראה מטעמים שיירשמו, כי איסור החקירה עלול לגרום לנאשם עיוות דין". מטרת התיקון הייתה להגן על כבוד המתלוננת, ולמנוע חקירות שאינן רלוונטיות למקרה.

 ראו גם 
 השפעות והשלכות של אונס
 תקיפה מינית

 הערות שוליים 
קטגוריה:אונס

קטגוריה:אלימות מינית
קטגוריה:אלימות נגד נשים
קטגוריה:אלימות נגד גברים