מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס

מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס היא יצירתו האחרונה של הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד. דויד החל בציורה בשנת 1822, בגיל 73, בזמן גלותו בבריסל, והשלימה שלוש שנים מאוחר יותר, זמן קצר לפני מותו בתאונת דרכים בשנת 1825. הציור משלב אידיאליזציה עם יסודות ריאליסטיים - דויד שיקע בו את הצורות המושלמות האופייניות לציור מיתולוגיה, לצד תשומת לב קפדנית לפרטים מציאותיים. השילוב בין שני עקרונות סותרים לכאורה, אידיאליזם וריאליזם, נוכח גם בתמטיקה של היצירה, ובא במיוחד לידי ביטוי באופן בו היא עוסקת בגבריות ונשיות.

דויד שלח את הציור מבריסל לתצוגה בפריז, שם שלטה באותה תקופה מגמת התנועה הרומנטית, במיוחד בסלון של שנת 1824. בתחילה התקבל הציור בתגובה פושרת מצד המבקרים, אך עם הזמן זכה להערכה גוברת. כיום הוא מוצג במוזיאון האולדמסטרס, השייך למוזיאונים המלכותיים לאמנויות היפות של בלגיה, בבריסל.

הקשר מיתולוגי
הציור שואב השראה מהמיתולוגיה הרומית, בה מרס (מקביל לארס היווני), אל המלחמה, מקיים רומן עם ונוס, אלת האהבה, אף שהיא נשואה לוולקן. סיפור אהבתם - שממנו נולד גם קופידון - משקף את המתח התמידי שבין תשוקה לעימות, ומציע כי אהבה עשויה לאלף גם את כוחות ההרס. הסיפור שימש מקור השראה פופולרי באמנות הקלאסית והמערבית, בין היתר בזכות האיזון שהוא מציע בין ניגודים.

 תיאור היצירה 
ממוזער| ז'אק-לואי דויד, שבועת האחים ההוראטים. שלושת החיילים נועדו לגלם מעלות גבריות בנחישותם ובנכונותם להילחם למען מטרה גדולה יותר.
ממוזער| ז'אק-לואי דויד, אהבה ופסיכה. אף על פי שהציור הוא נושא מיתולוגי, הוא משלב ריאליזם בייצוג הדמויות.
הציור "מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס", שהושלם בשנת 1824, מתאר סצנה מיתולוגית עשירה בפרטים וסמלים, המתרחשת בביתן שיש מפואר התלוי בשמים. במרכז ההרכב נראה מרס, אל המלחמה, נכנע בהדרגה לקסמה של ונוס, אך תחושת ההיסוס שורה על הסצנה כולה. ונוס מהססת להניח על ראשו את זר הוורדים - סמל לכניעה לתשוקות - וקופידון, הפורם את סנדלו של מרס, הניח את קשתו בצד, כאשר חץ הזהב של התשוקה וחץ העופרת של הדחייה מונחים זה לצד זה וטרם נורו.
מרס מתואר בעירום, כשלצורכי צניעות כיסה דויד את איבר מינו באמצעות אחת משתי יונים. ונוס, בעלת גוף דקיק, חיוורת וגמישה, שונה מהדימויים המסורתיים של האלה החושנית. מאחורי השניים מופיעות שלוש הגרציות, העוסקות בפעולות חסרות תכלית: אחת מציעה יין שמרס אינו יכול לאחוז בו, אחרת מגלגלת את מגינו כצעצוע, והשלישית ממקמת את קסדתו באופן בלתי ברור. הופעתן, תנועותיהן והבעות פניהן קרובות לאבסורד ואף לקומיות, וחורגות מהאידיאל הקלאסי של חן ואלגנטיות.
היצירה כולה מעוררת תחושת תמיהה וחוסר נוחות, וצוירה בסגנון עתיר צבע וחד-קווי, ייתכן בשיתוף עוזרים בלגים, כפי שנרמז מן הביצוע.

מרס שוכב על ספה, כשוונוס שרועה לצידו, מציעה לו שלום ואהבה. שלוש הגרציות וקופידון מסייעים לה בפירוק סממני המלחמה של מרס: נשקו, מגינו, קסדתו ושריונו.
וונוס נראית בעת שהיא עוטרת את ראשו של מרס בזר ורדים - סמל לעונג ארוטי - בעודו נראה רגוע ואדיש להסרת סממני גבריותו ולוחמניותו. הבחירה בצבעי שמן על קנבס, טכניקה שהייתה נפוצה במאה ה־17, אפשרה לדויד להדגיש את הצבעים האטומים והעשירים, אף שבלוח הצבעים שולטים גוני לבן, שנהב, תכלת ואפור - טיפוסיים לעור נאו-קלאסי ולרקע השמיימי.

סמליות
הציור מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס נושא עמו סמליות רבת-שכבות, המהדהדת את מצבו האישי, הפוליטי והאמנותי של ז'אק-לואי דויד בשנותיו האחרונות. בניגוד לאיקונוגרפיה המסורתית של מרס וונוס כזוג אוהבים, דויד מציג מרס מבוגר, פגיע ומרוחק רגשית, הנכנע באיפוק ולא בתשוקה. הוא מושיט את זרועו ומוסר את סמלי גבריותו ולוחמניותו - החרב, הקסדה, השריון והמגן – לשלוש הגרציות, דמויות נשיות שזכו כאן לתפקיד פעיל, כמעט טקסי, של פירוק זהות גברית הרואית. ונוס עצמה, שפניה וגופה הוסבו לכיוון הנגדי, נעדרת מיניות ישירה; הגוף שלה מעוגל, חשוף אך נטול הדגשה ארוטית, והקשר עם מרס נראה מנותק - אין מבט הדדי, אין מגע, אין תשוקה. נוכחות שתי היונים, סמליה המסורתיים של ונוס, ממלאת כאן תפקיד חלופי - הן מחברות בין אזור חלציו של מרס לבין גופה של ונוס, ובכך מציעות אזכור לאינטימיות נעדרת, תחליף סימבולי לקשר שאינו מתקיים בפועל. היעדר המיניות אינו תוצאה של ריסון בלבד, אלא נדמה כהצהרה – ביטוי של גלות, פרידה, ואולי אובדן אמונה בכוחו המאחד של אהבה. זהו ציור שבו המיניות מופיעה כרמז בלבד, כסמל של מה שהיה יכול להיות, אך נשלל. בכך הופך הציור לאלגוריה על התפרקות: של הגבריות, של הלחימה, של האידיאלים הנאו-קלאסיים - ובעיקר, של היכולת לייצג הרמוניה בין ניגודים בעולם שלאחר המהפכה.

מאפיינים סגנוניים
אף על פי שיוחסה לזרם הנאו-קלאסי, היצירה כוללת חריגות סגנוניות מהתבניות המקובלות: גופה של ונוס עירום אך רזה ולא חושני כנהוג, והאווירה הכללית נושאת אופי שקט, כמעט מנוכר. הציור מתאפיין בקונטרסט צבעוני מרכזי, עם גלימת אדום-חום מודגשת שעליה שוכב מרס, המבליטה את גוני העור הבהירים של הדמויות הסובבות אותו.

פרשנות
אף שאין תיעוד מפורש למניעיו של דויד בבחירותיו הצורניות החריגות, מקובל להניח כי מדובר בתגובה אמנותית מודעת לעליית הרומנטיציזם ולירידת מעמדו של הסגנון הקלאסי. ייתכן שהציור נתפס כניסיון אחרון להגן על עקרונות הנאו-קלאסיקה באמצעות מבט ביקורתי ואישי.

הציור מתפקד כאלגוריה לניצחונה של האהבה על פני המלחמה. מרס, אל המלחמה, מתואר במצב של התמסרות: ונוס עוטרת את ראשו בזר – סמל לתשוקות הגופניות – בעוד קופידון ושלוש הגרציות מסירים ממנו בשקט את נשקיו, מגינו, פגיונו וקשתו. במרכז הקומפוזיציה מוצבות יונים, סמל לאהבה, אך גם להכנעתו של מרס. דימוי זה מדגיש את המתח האיקוני בין עוצמה גברית לבין רוך נשי, מלחמה מול שלום.

המודלים ליצירה
ביצירתו "מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס", שעוצבה בבריסל בשנת 1824, הסתייע ז'אק-לואי דויד במספר מודלים חיים, ששיקפו את עולמו התרבותי והחברתי בגלות. את דמות ונוס גילמה מארי לסר , פרימה בלרינה בתיאטרון המלכותי של מונֶה, שנודעה ביופייה ובכריזמה הבימתית שלה. אף על פי שגופה שימש השראה לדמות האלה, דויד לא היה מרוצה ממראה כפות רגליה, ולכן שילב רגליים של מלצרית צעירה מרובע מרול העני, שנחשבה לבעלת "הרגליים היפות בבריסל". דמותו של מרס עוצבה לפי מנוי של אותו תיאטרון, כשהקסדה בציור הושאלה לטובת העבודה מהטנור דפוסה, שנהג ללבוש אותה באופרה. שלוש הגרציות צוירו בהשראת רקדניות מהבלט, בהן מיס פיליפון - רקדנית ומאהבתו של נסיך אורנז'. דמותו של קופידון התבססה על ילד בן חמש בשם לוסיאן פטיפה, שלימים הפך לדמות מפתח בעולם הבלט הצרפתי. מכלול זה מצביע על תהליך יצירה מורכב שבו דויד שילב בין שחקני במה מקומיים, דמויות פוליטיות-חברתיות ואנשי שוליים, ליצירת סצנה מיתולוגית המעוגנת בגוף ממשי, תיאטרלי ולעיתים אירוני.

השוואה ליצירות אחרות

ב"מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס" ניכר מהלך רפלקסיבי של דויד כלפי יצירתו המוקדמת והפורצת דרך "שבועת האחים ההוראטים". ביצירה זו, משנת 1784, דויד עיצב אידיאל רפובליקני של הקרבה גברית, אחריות ציבורית ונאמנות למולדת – ערכים שנבנו באמצעות קומפוזיציה סימטרית, מחוות ידיים דרמטיות ודמויות גבריות קשוחות הנכנסות בברית "חוזית". המאמר מציין כי במרס מתפרק, דויד "חוזר" לסוג כזה של סצנה של "exchange" (חילוף, התחייבות), אך בשינוי דרמטי של משמעותה. אם שבועת האחים ההוראטים ייצגה פעולה הירואית קולקטיבית, הרי שבמרס מתפרק ההחלפה הפכה לאישית, אירונית ומפורקת: לא שבועת לוחמים אלא ויתור של הגבר על סמלי גבריותו, הנמסרים לא לדמויות שוות ערך, אלא לגרציות – נשים שמבצעות פעולה של "פירוק" ולא של חיזוק ערכים. יתר על כן, המאמר מדגיש את ה"היפוך של המחווה": ב-1784, המחווה הגברית הייתה ביטוי של חוזה מוסרי רפובליקני; ב-1824, המחווה היא אקט של אובדן, אולי אפילו של כניעה רגשית־אסתטית. בכך מדגיש דויד לא את ההמשכיות של האתוס הקלאסי, אלא את שקיעתו. זו אינה הרואיקה נאו-קלאסית - אלא סמל לשקיעה של אידאולוגיה ושל זהות גברית-מהפכנית כאחד.

בנוסף לציור "שבועת האחים ההוראטים", "מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס" משתלב בשרשרת של יצירות שדויד יצר בגלותו בבריסל, וביניהן "אהבה ופסיכה" משנת 1817. בקטע מצוין כי דויד באותן שנים עזב את ההיסטוריה הגדולה ואת הדימויים הקולקטיביים של המהפכה הצרפתית, לטובת ציור של מצבים אינטימיים, פרטיים, ואף מיתיים – זוגות מבודדים בתוך סביבות סמליות, עם מטען רגשי או ארוטי. זהו המעבר מה-"אנחנו" אל ה-"אני", מהציבורי אל הבורגני־אינטימי.
עם זאת, "מרס מתפרק" שונה גם מהיצירות האינטימיות הללו. בניגוד ליצירות כמו "אהבה ופסיכה", שיש בהן מימוש של תשוקה או לפחות זיקה רגשית בין הדמויות, הרי שמרס מתפרק מציג ריקון מכוון של אינטימיות: אין קשר עין בין מרס לוונוס, אין מגע רך או תשוקתי, ואף המרחב ביניהם מלא במתווכות (הגרציות, קופידון, היונים). אם קופידון ופסיכה עוד מבטאת אשליה של חיבור רגשי בתוך הגלות, הרי שמרס מתפרק הוא ציור של ניתוק, של אובדן, ושל אסתטיקה כמעט קרה.

ההבדל הזה מדגיש את ההתקדמות של דויד בתוך הגלות – מציורים של פנטזיה וזוגיות אל ציור סיום, שבו אפילו האהבה עצמה היא אלגוריה על ויתור. כך ניתן לראות במרס מתפרק מעין תגובה ביקורתית ל-"אהבה ופסיכה": לא המשך אלא הפקעת ההנחה שיחסים זוגיים, מיתיים או לא, מסוגלים לרפא את שברו של האמן בגלות.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:ונוס בציור
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ז'אק לואי דויד
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:ציורים המבוססים על המיתולוגיה היוונית
קטגוריה:ציורים של קופידון