הסירנות ואוליסס

הסירנות ואוליסס היא ציור שמן גדול על קנבס מאת האמן האנגלי ויליאם אטי, אשר הוצג לראשונה בשנת 1837. היצירה מציגה סצנה מתוך "האודיסיאה" של הומרוס, שבה אוליסס (אודיסאוס) מתנגד לשירת הסירנות המכשפת, תוך שהוא מורה לצוות ספינתו לקשור אותו לתורן, בעוד הם עצמם חוסמים את אוזניהם כדי לא לשמוע את השיר המסוכן.

בעוד שבאופן מסורתי תוארו הסירנות ככימרות - יצורים בני כלאיים של אדם וחיה - בחר אטי להציגן כנשים צעירות עירומות, השוכנות על אי זרוע גופות בשלבי ריקבון שונים. הציור עורר מחלוקת בעת הצגתו הראשונה: מבקרים מסוימים היללו אותו, בעוד אחרים גינו אותו כוולגרי ודוחה. ייתכן שממדיו החריגים – 442.5 על 297 ס"מ (כ-4.42 על 2.97 מטר) – תרמו לכך שלא נמכר תחילה, עד שנרכש מאוחר יותר באותה שנה במחיר נמוך על ידי סוחר מהעיר מנצ'סטר, דניאל גרנט. גרנט נפטר זמן קצר לאחר מכן, ואחיו תרם את היצירה למוסד המלכותי של מנצ'סטר.

הציור נוצר בטכניקה ניסיונית, שהובילה להידרדרות מצבו זמן קצר לאחר השלמתו. הוא הוצג בתערוכה גדולה בלונדון בשנת 1849 ובתערוכת אוצרות האמנות של מנצ'סטר בשנת 1857, אך לאחר מכן הוסר מהתצוגה בשל מצבו הרעוע והועבר לארכיון הגלריה. עבודות שיקום נרחבות החלו בשנת 2003, ובשנת 2010 הוחזר הציור לתצוגה בגלריה לאמנות של מנצ'סטר, למעלה מ-150 שנה לאחר שהוצא מהתצוגה ונשמר במחסני המוסד.

רקע
230px|ממוזער|ימין|דיוקן עצמי של ויליאם אטי
ויליאם אטי (1787–1849), יליד העיר יורק, החל את דרכו כשוליה לדפוס בעיר קינגסטון על ההאל. עם סיום חניכותו, בגיל 18, עבר ללונדון במטרה להפוך לאמן. הוא הושפע עמוקות מיצירותיהם של טיציאן ורובנס, והתפרסם בזכות ציוריו של דמויות עירומות בהקשרים תנ"כיים, ספרותיים ומיתולוגיים. אף שחלק מעמיתיו ראו בו אמן דגול ובשנת 1828 אף נבחר כחבר מלא באקדמיה המלכותית לאמנויות, אחרים גינו את תוכני יצירתו וראו בהם בלתי הולמים.

במהלך ראשית הקריירה שלו זכה ויליאם אטי להערכה רבה מצד תומאס מאיירס, עורך דין עשיר ומשכיל, אשר התחנך בקולג' איטון והחזיק בידע מעמיק במיתולוגיה הקלאסית. החל משנת 1832 נהג מאיירס לפנות לאטי במכתבים ולהציע לו נושאים אפשריים ליצירותיו. מאיירס היה משוכנע כי קיים שוק משמעותי לציורים בקנה מידה גדול, ועודד את אטי ליצור יצירות בסדר גודל כזה.

בשנת 1834 הציע מאיירס לאטי לצייר את סצנת המפגש של אוליסס (או אודיסאוס בשמו היווני המקורי) עם הסירנות - קטע מתוך האודיסיאה, שבו מפליג צוות ספינתו של אודיסאוס ליד האי שבו שוכנות הסירנות. הסירנות נודעו בשירתן הענוגה והמפתה, שהובילה מלחים רבים לאובדנם. אודיסאוס, שביקש לשמוע את שירתן מבלי להיכנע לה, הורה לצוותו לקשור אותו לתורן הספינה באיסור חמור להתיר אותו, בעוד הם עצמם סתמו את אוזניהם עד שחלפו על פני האי בבטחה.

נושא המפגש בין אוליסס לסירנות התאים במיוחד להעדפותיו האמנותיות של אטי. כפי שכתב באותה תקופה: "מטרתי בכל יצירותיי הגדולות הייתה לצייר מוסר גדול בלב ... חשיבות ההתנגדות לפיתויי התאווה."

בהמחשתו לסצנה זו, סביר להניח שאטי הסתמך על תרגומו של אלכסנדר פופ לאודיסיאה, הכולל את התיאור הבא:
"שירתן היא מוות, והרס נעשה ערב.
אוי לאיש אשר המוזיקה מושכת אותו להישאר
ליד החוף הארור ולהאזין לניגון...
בירק ירוק הן משתובבות, וסביב
פזורות עצמות בני אדם המלבינות על פני הקרקע.
האדמה המזוהמת נשטפת בדם אנושי,
ושחיטת האדם מזהמת את החוף הנורא."

באמצעות תיאור זה, ביקש אטי לבטא את הסכנה הטמונה בהיכנעות לפיתוי החושני, ואת הצורך בהתגברות מוסרית עליו.

 קומפוזיציה ותגובות הביקורת 
250px|ממוזער|שמאל|הסירנות דומות מאוד במראן, וסביר להניח כי הציור מציג את אותה דוגמנית בשלוש תנוחות שונות.
הציור מציג שלוש סירנות שרות על אי, מוקפות בגופות מרקיבות של מלחים שמצאו את מותם. ברקע נראה אוליסס, הקשור לתורן ספינתו, בעוד עננים קודרים מתרוממים באופק. הסירנות בציור דומות מאוד זו לזו במראן, ונראה כי אטי השתמש באותה דוגמנית בשלוש תנוחות שונות, תוך שינוי קל בגווני השיער. שתיים מהן אוחזות בכלי נגינה, דבר המדגיש את הפיתוי המוזיקלי שהן מציעות. הבחירה להציג את הסירנות כנשים עירומות בסביבה מעוררת אימה מדגישה את המתח שבין יופי חושני לבין סכנת מוות - נושא מרכזי ביצירתו של אטי. הקומפוזיציה מעוררת תחושת תיאטרליות דרמטית, המשלבת בין ייצוגים קלאסיים של מיתולוגיה לבין דימויים חזותיים בוטים. השילוב בין גופות מרקיבות, שירה מפתה ודמותו של אוליסס הכבול מבטא את העימות בין תשוקה לריסון מוסרי – רעיון שהיווה עיקרון מנחה באמנותו של אטי.

אוליסס מופיע בציור כבעל ממדים גדולים יותר ביחס לשאר אנשי צוותו, דבר המדגיש את חשיבותו הדרמטית והסמלית בסצנה. הסירנות פורשות את זרועותיהן בתנוחות תיאטרליות מסורתיות, המגבירות את תחושת הדרמה והפיתוי. שלוש הסירנות דומות מאוד זו לזו במראן, והביוגרף של אטי, ליאונרד רובינסון, סבור כי סביר להניח שהאמן השתמש באותה דוגמנית לציור שלוש הדמויות, תוך שינוי תנוחות בלבד. החלטה זו מחזקת את האופי האל-אישי והמיתולוגי של הדמויות, ומציגה את הפיתוי ככוח אחיד וכללי, ולא כדמויות נפרדות ובעלות אישיות מובחנת.

רובינסון רואה בתנוחות הקלאסיות של הסירנות תוצאה של השתתפותו רבת-השנים של אטי בשיעורי הרישום מן החי של האקדמיה המלכותית, שם נהגו הדוגמנים להציג בתנוחות מסורתיות. מנגד, ריצ'רד גרין - אוצר לשעבר בגלריה לאמנות של יורק - סבור כי תנוחותיהן מהוות מחווה לנראידות בציור הנחיתה במרסיי מאת רובנס, יצירה שאטי העריץ וידוע כי העתיק בשנת 1823.

המראה החיצוני של הסירנות אינו מתואר ב"אודיסיאה", והייצוג היווני המסורתי שלהן היה ככימרות – יצורים בני כלאיים של ציפור ואריה או של ציפור ואדם. אטי הצדיק את בחירתו להציג את הסירנות בדמות אנושית מלאה בכך שטען שצורתן הופכת לאנושית לחלוטין כאשר הן יוצאות מן הים. גישה זו אומצה בהמשך גם על ידי מספר ציירים נוספים שעסקו באותו נושא.

אטי השקיע מאמץ רב ביצירת הציור, ואף ביקר בחדר מתים כדי לרשום רישומים של גופות מתות ומרקיבות לצורך עיצוב הדמויות הפזורות על האי של הסירנות. השימוש בגופות אמיתיות נודע ברבים ועורר תלונות מצד מבקרים אחדים.
על אף שבשנת 1836 ביקר בעיר ברייטון כדי לערוך תצפיות ורישומים של הים לטובת הציור, לאטי הייתה ניסיון מועט בציור נופים וימיות. בהתאם לכך, חלקי הציור המתארים את הים והעננים נחשבים לפשוטים ובסיסיים ביחס לרמת העיבוד של שאר מרכיבי היצירה.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:ציורים המבוססים על המיתולוגיה היוונית
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:ויליאם אטי: ציורים
קטגוריה:אוסף גלריית האמנות של מנצ'סטר