אישה עם כלב קטן בחיקה, מלווה במשרתת

אישה עם כלב קטן בחיקה, מלווה במשרתת (כנראה בת שבע עם מכתב דוד המלך)" הוא ציור מאת האמן ההולנדי פרנס ואן מיריס האב, שצויר בשנת 1680. הציור נחשב לאחת מיצירותיו המאוחרות של מיריס, ומתאפיין בסגנון ריאליסטי מוקפד, צבעוניות חמימה, וגימור מבריק דמוי פורצלן.

תיאור היצירה
הציור מציג סצנה אינטימית ודחוסה המתרחשת בחדר אפלולי לאחר רדת החשכה - אחת הסצנות הליליות הנדירות בציוריו של ואן מיריס. במרכז הקומפוזיציה יושבת אישה צעירה בלבוש ססגוני ועשיר: שמלת סאטן מבריקה עם מחשוף עמוק, שעל ברכיה מונח כלב ספניאל קטן. פניה הלבנות מוארות בניגוד דרמטי לפניה הקמוטות והכהות של המשרתת הקשישה, העומדת לצדה ולוחשת באוזנה בליווי חיוך ערמומי. האישה הצעירה מחזיקה מסרק, מסרקת ברפרוף את שערה הארוך, ועיניה נודדות הצִדה, מביעות שילוב של שעשוע, הססנות ואולי כמיהה. על השולחן שלפניה מונחים מכתב פתוח עם חותם אדום (המרמז על מכתב אהבה), פרי הדר (סמל חושניות), ובקבוק זכוכית שקופה. פסלון פוטו, המתנשא ברקע, מרמז גם הוא על נושא האהבה.
ואן מיריס עיצב את הסצנה תוך הקפדה יתרה על פירוט חומרי – מרקמי הבדים, ברק הכלב, קמטי העור והזוהר העדין של התאורה - היוצרים תחושת ריאליזם עשיר וחושני. תיאור הדמויות והאובייקטים שוזר אווירה ארוטית מרומזת המאזנת בין יופי אסתטי לבין נרטיב סמוי בעל גוון מוסרי או רגשי.

פרשנות
הציור זוהה כפרשנות חזותית לסיפור המקראי של בת שבע ודוד המלך, על אף שלא מוצג בו שום סימן דתי מובהק. ואן מיריס, כמו אמנים בני זמנו בליידן, נהג לתרגם סצנות מקראיות לסביבות ביתיות עכשוויות. בגישה זו, הוא ממיר את הדרמה הדתית לרגע אינטימי, וממקם את בת שבע כאישה מודרנית הנתונה בדילמה מוסרית.

לפי המסורת האיקונוגרפית שהתפתחה במאה ה-17, המכתב שמונח על השולחן הוא מכתב אהבה שנשלח על ידי דוד המלך. אף שבכתבי הקודש לא מוזכר מכתב כזה, האמן מצטרף למסורת אמנותית הולכת ומתרחבת - ככל הנראה בהשראת ציור אבוד של יאן ליוונס שתואר על ידי התאורטיקן ההולנדי פיליפס אנחל . אנחל כתב ב־1642 כי השליחה שנשלחה אל בת שבע הייתה ככל הנראה "פרוצה מנוסה באומנות האהבה", אשר מסרה לה מכתב ש"בעדו יכלה להבין את חיבתו המתוקה של המלך".
בציורו של ואן מיריס, האישה המבוגרת ממלאת תפקיד זה בדיוק: שליחה חייכנית, רכלנית, לוחשת באוזנה של בת שבע בעודה מצביעה בעדינות אל המכתב הפתוח. בת שבע - שידיה עסוקות במסרק, אך מחשבותיה נודדות - נראית נבוכה אך גם מסוקרנת, מגיבה למסר שבא אליה לא במילים אלא במבט מלא רמזים. מבטה הפונה הצידה מגלם את רגע ההכרעה שבין מוסר לבין תשוקה.
הציור מדגיש את הממד הפסיכולוגי של הרגע: הוא מתמקד לא במפגש עם דוד, אלא ברגע הפנימי של ההתלבטות – מבעוד מועד לבחירה שתעצב את עתידה של הדמות. בכך מעביר ואן מיריס את הדגש מהתשוקה של דוד למבט הפנימי של בת שבע, ולמעמד הרוחני־מוסרי שלה.

250px|ממוזער|שמאל|כותבת המכתב, ואן מיירס, 1680, רייקסמוזיאום

250px|ממוזער|ימין|"בת שבע עם מכתב דוד המלך", יאן סטיין, אוסף פרטי
השוואה ליצירות אחרות
250px|ממוזער|ימין|"השדכנית", ואן מיריס
הציור משתלב בקבוצת יצירות מאת פרנס ואן מיריס שבהן מופיעים מכתבים כאובייקטים בעלי משמעות נרטיבית, ולא רק כרקע ז’אנרי. דוגמה לכך היא ציורו "השדכנית" (1671), שבו מופיעה דמות נשית לבושה בלבוש עכשווי וחשוף חלקית, אוחזת מכתב על רקע המילה "AMOR", ומולה אישה מבוגרת המזוהה כשליחה או סרסורית. גם בציור זה, כמו ב"אישה עם כלב קטן בחיקה", המשרתת הקשישה משמשת כאמצעי תיווך בין שולח המכתב לבין הדמות הנשית, ויוצרת סצנה טעונה ברמיזות אירוטיות ודילמה מוסרית. ואן מיריס התייחס למוטיבים דומים גם בציור אחר מ־1680, שבו נראית אישה כותבת מכתב בעוד נער ממתין למסרו, אך שם מדובר בסצנת יום־יום חסרת הקשר מקראי. השוואה נוספת מצויה בציורו של יאן סטיין "בת שבע עם מכתב דוד המלך" (סביבות 1660), שבו כתוב שמה של בת שבע על גבי המכתב – פרט המחזק את זיהוי הדמות. מסורת זו ככל הנראה התבססה על יצירה אבודה של יאן ליבנס, ששובחה על ידי התאורטיקן פיליפס אנחל, שטען כי שליחותו של דוד אל בת שבע לוותה במכתב, ולא רק בדיבור – רעיון המשפיע ישירות על האיקונוגרפיה של ואן מיריס. הדמות הקשישה המופיעה בציור מזוהה גם מיצירות נוספות של ואן מיריס, שם שימשה תפקידים דומים, והופעתה החוזרת יוצרת עקביות נרטיבית. בנוסף, תנועת סירוק השיער של האישה הצעירה היא מוטיב שמופיע בציור נוסף של ואן מיריס משנת 1678, הנמצא בלובר, ומשמש כסמל לריכוז פנימי או התלבטות רגשית. מכלול השוואות זה ממקם את הציור בלב מסורת ליידנית שבה נעשה שימוש מודרני ונרטיבי בדמויות, בחפצים ובמחוות – לצורך רמיזה על סיפור מקראי טעון אך מרומז.

היסטוריית הבעלות
הציור עבר בין ידיים רבות במשך כשלוש מאות שנה, וניתן לעקוב אחר תולדות בעלותו החל מהמאה ה־18. הרישום הראשון מתייחס לאספן אדריאן בואוט מהאג, שמכר אותו במכירה פומבית בשנת 1733. בהמשך נרכש על ידי ג'רארד ביקר, לורד פון סוויטן, גם הוא מהאג, אשר החזיק בו עד לשנת 1741. הציור עבר לאחר מכן לאוסף משפחת ביקר פון סוויטן באמסטרדם, שם נמכר שוב בשנת 1755. לאחר מכן, הופיע באוסף פרטי באמסטרדם ונמכר בשנת 1830. בסוף המאה ה־19 הועבר לידי ג'יימס ווקר, ובירושה לגברת אלכסנדר בויל, שמכרה אותו במכירה פומבית של כריסטי בלונדון בשנת 1898.

למשך כמעט מאה שנה לאחר מכן, מיקומו של הציור לא היה ידוע. הוא הופיע מחדש בציבור רק בשנת 1997, כאשר נמכר בפריז באוסף פרטי עלום שם, תחת לוח עץ מוגדל שתחם את היצירה המקורית. לאחר מכן נרכש על ידי סוחר האמנות פייט דה בור מאמסטרדם, ובהמשך עבר לידי סלומון ליליאן, שפעל באמסטרדם וניו יורק. הציור נרכש ממנו על ידי הבעלים הנוכחי, וזהותו נשמרת חסויה.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:בת שבע בציורים
קטגוריה:ציורי התנ"ך
קטגוריה:כלבים באמנות