צייד מתלבש לאחר רחצה

צייד מתלבש לאחר הרחצה הוא ציור שמן על לוח עץ מאת חבריאל מטסו, המתוארך לשנים 1654–1656. מידות הציור הן 51.7 × 63.8 ס"מ, והוא חתום בצבע כהה על קת הרובה, במרכז התחתון: "GMetsù" (בכתיב ליגטורה). היצירה משתייכת לאוסף ליידן.

תיאור היצירה
הציור מתאר את חבריאל מטסו כשהוא יושב עירום לאחר רחצה, בשעה שהוא לובש את בגדיו. הוא לובש חולצה לבנה ונראה מחייך ישירות אל הצופה, כמופיע על במה. תנוחתו הנינוחה, מבטו המחויך והעובדה שהוא פונה ישירות אל הצופה מעניקים לו נופך תיאטרלי, המזכיר שחקן הפונה אל הקהל. לצידו מונחים רובה וקרן אבק שריפה, ובענף עץ שמעליו תלוי ארנב שצד קודם לכן. בצמוד אליו עומד כלבו הנאמן, דרוך אך רגוע. מאחור נראים דמויות נוספות בקנה מידה מוקטן: רוחץ עירום נוסף בתוך המים, זוג הצועד בשביל סמוך, וגבר המתבונן מהגשר החוצה את תעלת המים.

בהקשר רחב יותר של נופי הולנד, מדובר בתיאור נדיר יחסית של רחצה בנהר – נושא שאינו נפוץ באמנות ההולנדית, בין היתר בשל זיהום המים באזורים העירוניים ובשל פחד רפואי נפוץ מחשיפת הגוף למים. כאשר הופיעו דמויות רוחצים בנוף, הן תוארו לרוב בקנה מידה זעיר ובאופן סכמטי. מטסו חרג ממוסכמה זו, ובחר להציג את עצמו כדמות עיקרית, גדולה ומעורטלת, בהבעה אינטימית ובלתי מרוחקת.

הרקע משלב נוף פתוח עם גשר, מים ועננים, והוא נצבע בטכניקה רכה וזורמת. הקומפוזיציה מאוזנת היטב בין האזור הקדמי, העמוס בפרטים, ובין האופק שבו מצוירים נוף, גשר ודמויות משניות. הבדל ברור מתקיים גם ברמת העיבוד: חלקי הציור הקרובים – גוף הצייד, כלבו ובגדיו – צוירו בפירוט רב, ואילו הרקע נצבע במשיחות חופשיות יותר. בחלק התחתון השמאלי של התמונה ניכרות עקבות של רישום מקדים. המשטח החום של לוח העץ משמש בסיס צבעוני לאדריכלות ולנוף, ומוסיף להם חיות וגוון טבעי.
250px|ממוזער|שמאל|דיוקן עצמי של חבריאל מטסו

נוף ואווירה
ביצירה זו העניק חבריאל מטסו חשיבות רבה במיוחד לרקע הנופי, בשונה מרוב ציוריו. מבין כלל יצירתו, רק בשלוש עבודות מוכר נוף בעל נוכחות כל־כך בולטת: הציור הנוכחי, צייד מציג את שללו, ושתי יצירות מוקדמות המתארות סצנות מהתנ"ך, שנבנו בנוף אידיאלי בסגנון איטליאני המזכיר את ציורי אסכולת אוטרכט. גם אם נוף הציור הנוכחי עשוי להיראות כתיאור של אזור כפרי ליד ליידן, ככל הנראה מדובר בנוף מדומיין, פרי דמיונו של האמן.
המרחב כולו משדר תחושת פתיחות טבעית: קו האופק פתוח, הגשר והמים חוצים את הקומפוזיציה, ודמויות משניות משובצות באופק, תורמות לאווירה רגועה אך חיה. ההבדל בין האזורים המעובדים בפרטי־פרטים לבין אלה הצבועים ברישול מבוקר תורם לעומק החלל. משיכות המכחול החופשיות בעננים, בגשר ובנוף הרחוק נבדלות מהעיבוד המדוקדק של גוף הדמות והקדמה. בכך הצליח מטסו ליצור איזון בין תחושת טבעיות נינוחה לבין נוכחות קומפוזיציונית חזקה של הדמות העירומה.

זהות הדמות
זיהוי הדמות העירומה כדמותו של חבריאל מטסו מבוסס על השוואה בין תווי פניו לבין דיוקנו העצמי המוכר, דיוקן עצמי כצייר (1655–1658), שנמצא באוסף המלוכה הבריטית. אף שדיוקנאות עצמיים נפוצים בציורי ז'אנר הולנדיים, תיאור עצמי בעירום מלא הוא ייחודי. בחירה יוצאת דופן זו עשויה להיות קשורה לדמות הצייד שאותה מגלם האמן. בתקופה זו בהולנד, רשות לצוד חיות בינוניות וגדולות הייתה שמורה לבני האצולה ולבעלי משרות בכירות בלבד, ומטסו, שהיה צעיר וחסר מעמד, לא היה זכאי להשתתף בציד מסוג זה. עם זאת, ייתכן שהורשה לצוד ארנבות, כפי שמרמזת הנוכחות של ארנב שצד.

משמעות הצייד
ציידים הוצגו לעיתים קרובות באמנות ההולנדית של המאה ה־17 כדמויות תאוותניות, ולעיתים אף ליוו את דמותם סמלים מיניים גלויים למחצה. בציור זה, מיקומו הבולט של הרובה בעל הקנה הארוך – שעליו אף חתום האמן – עשוי להיחשב לרמז פאלי על אוניות וביטחון גברי. אמנים בני התקופה נהגו להשתמש במשחקי מילים ויזואליים ומילוליים סביב מושגי ציד ומיניות. כך לדוגמה, הפועל ההולנדי vogelen ("לצוד ציפורים") שימש בלשון הדיבור ככינוי למגע מיני, וציורים בני התקופה תיארו גברים המציעים ציפורים לנשים כחלק ממחוות חיזור. גם ארנבות, אף כי הופיעו בתדירות פחותה מציפורים, נכללו ביצירות רומזות מסוג זה.

בהתאם לכך, ייתכן שהציור נועד להציג את הצייד – ומכוח הזיהוי גם את מטסו עצמו – כדמות לוהטת ותשוקתית. תנוחת הגוף העירומה, החיוך המהוסה, המבט הישיר, ואביזרי הציד המשולבים בקומפוזיציה, כולם מדגישים את מראהו החזק והבטוח. קו רעיוני זה נמשך גם בציור נוסף של מטסו מאותה תקופה, צייד מציג את שללו, שבו נראה גבר גאה מציג את הציפור שצד. גם שם הוצג הצייד בגאווה ובמרכז תשומת הלב, כייצוג של גבריות ויכולת מינית.

טכניקת הציור
היצירה מאופיינת בשילוב בין משיחות מכחול רכות לבין אזורים מעובדים בפירוט רב, בהתאם לתפקודו של כל אזור בקומפוזיציה. גופו העירום של הצייד, הבגדים שעל ברכיו, הכלב והאלמנטים הקדמיים צוירו בקפידה ובדיוק, בעוד שהנוף, הגשר והעננים ברקע בוצעו במשיכות מכחול חופשיות ורחבות יותר. טכניקה זו נועדה להדגיש את נוכחות הדמות המרכזית ולהוביל אליה את מבט הצופה.
מבחינה צורנית, מטסו השתמש בקרקע חומה חשופה כלשהי – שכבת בסיס בגוון אדמדם־חום – אשר נראית מבעד לצבעים באזורי הנוף והאדריכלות, וכך העניק לתמונה חמימות כללית ועומק חזותי. יתרה מזו, בחלקים התחתונים, ובעיקר בצמחייה שבשמאל התחתון, ניתן להבחין בקווי הרישום הראשוניים של הקומפוזיציה, דבר המעיד על אופן העבודה המדורג של האמן. לעומת זאת, אזור הדמות והכלב עובד במידה רבה של גימור.
שוני נוסף מורגש באופן שבו קו המתאר עוצב: מטסו שרטט קווי מתאר כהים כדי ליצור תחושת צל ולהבליט עצמים מתוך הרקע. הדבר ניכר במיוחד בגבולות בין בגדי הצייד לבין סביבתו, או בין אברי הגוף לבין הצמחייה. טכניקה זו – של קווי הצללה כהים סביב הצורות – הייתה אופיינית ליצירותיו מאמצע שנות ה־50 של המאה ה־17.
בהיבט כללי, הטיפול האמנותי בציור זה מקביל לטכניקה שבה השתמש מטסו ביצירתו פרש מבקר בסדנת נפח, מאותה תקופה, שם ניכרת אף היא השארה חלקית של שכבת הקרקע וציור משולב של אזורים מעובדים לעומת אזורים חופשיים.

תולדות הבעלות
האזכור המוקדם ביותר לציור צייד מתלבש לאחר הרחצה מופיע ברשימת עיזבונו של הסוחר האנגלי תומאס מידן, שהתגורר ברחוב פלווולן בורגוואל באמסטרדם ונפטר בשנת 1692. בין חפציו נמנה ציור המתואר כ"צייד מתרחץ מאת מטסו", שככל הנראה מתייחס ליצירה זו. ברשותו נמצאה גם יצירה נוספת מאת מטסו המתוארת כ"נפח", אשר עשויה להיות פרש מבקר בסדנת נפח, יצירה שאף היא צוירה בסמוך לזמן יצירת הציור הנוכחי.

במהלך המאה ה־18, עבר הציור לידי לוקאס מרנס, קפטן בחברת הודו המזרחית ההולנדית וראש עיריית העיר הורן. לאחר מותו של מרנס נמכר הציור במכירה פומבית באמסטרדם בשנת 1778, ונרכש על ידי סוחר האמנות ההולנדי יאן ספן. ככל הנראה נמכר מיד לאחר הרכישה לסוחר זר, שכן בשנת 1780 כבר הופיע ברשימת האוסף של המדינאי והסופר השווייצרי פרנסואה טרונשן, אשר היה הראשון לזהות את הדמות המרכזית בציור כפורטרט עצמי של מטסו. הציור עבר בירושה בשושלת טרונשן במשך שישה דורות, עד שנמכר בראשית המאה ה־20 עם יתר אוסף המשפחה.

במהלך המאה ה־20 עבר הציור לבעלותו של ז'אווייה ז'יבודאן באחוזת בסאנג', ומשם עבר בירושה לבנו אנדרה ז'יבודאן. לאחר מכן נמכר במספר מכירות פומביות בין השנים 1980–1991, ובשנת 2007 נרכש בידי הבעלים הנוכחי באמצעות גלריית Otto Naumann בניו יורק. מאז נמסר הציור להשאלה והוצג במספר תערוכות בין-לאומיות מרכזיות.

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורי ז'אנר
קטגוריה:בעלי חיים באמנות
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:חבריאל מטסו: ציורים
קטגוריה:כלבים באמנות