הלמוט היבנר

הלמוט גינתר גודדט היבנר (בגרמנית: Helmuth Günther Guddat Hübener  8 בינואר 1925 – 27 באוקטובר 1942) היה צעיר גרמני שהוצא להורג בגיל 17 על ידי עריפה בשל התנגדותו למשטר הנאצי. הוא היה האדם הצעיר ביותר בהתנגדות הגרמנית לנאציזם שנידון למוות על ידי בית הדין העממי והוצא להורג.

 ביוגרפיה 
הלמוט היבנר, שנולד בהמבורג ב-8 בינואר 1925, הגיע ממשפחה דתית ולא פוליטית בעיר המבורג, גרמניה. הוא היה חבר בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, כמו גם אמו וסביו. אביו המאומץ, הוגו, שהיה תומך נאצים, נתן לו את שם המשפחה היבנר.

מגיל צעיר היה היבנר חבר בתנועת הצופים, ארגון שנתמך באותה תקופה באופן נרחב על ידי כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים. אולם בשנת 1935 אסרו הנאצים את פעילות הצופים בגרמניה. בעקבות זאת הצטרף לתנועת הנוער ההיטלראי, כפי שנדרש על פי החוק, אך עזב אותה לאחר ליל הבדולח בשנת 1938, כאשר הנאצים, כולל חברי הנוער ההיטלראי, הרסו עסקים ובתים של יהודים.

כאשר אחד ממנהיגי הקהילה המקומית שלו ניסה לאסור על יהודים להשתתף בשירותים הדתיים של הקהילה, מצא עצמו היבנר מתנגד למדיניות החדשה. למרות זאת, הוא המשיך להשתתף בטקסים הדתיים יחד עם חברים בעלי דעות דומות, בעוד חברי כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים במקומות אחרים באזור המשיכו להתווכח על הנושא. חברו ושותפו להתנגדות, רודולף "רודי" וובה, דיווח מאוחר יותר שמתוך כ-2,000 חברי הקהילה בעיר המבורג, רק שבעה תמכו בנאצים — אך חמישה מהם היו שייכים לסניף סנט גאורג (St. Georg) שבו היו חברים הוא והיבנר, מה שיצר מתיחות עם הרוב שהתנגדו או לא תמכו בנאצים.

לאחר שהיבנר סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בשנת 1941, הוא החל התמחות במנהל הציבורי ברשות הרווחה של המבורג. שם פגש מתמחים נוספים, ואחד מהם – גרהרד דואר – גויס מאוחר יותר על ידו לפעילות ההתנגדות. בבית מרחץ מקומי פגש חברים חדשים, ואחד מהם הגיע ממשפחה בעלת רקע קומוניסטי. בעקבות ההיכרות הזו, היבנר החל להאזין לשידורי רדיו של מדינות אויב – פעולה שנחשבה באותה תקופה לבגידה חמורה ואסורה בהחלט על פי החוק הנאצי.

בקיץ של אותה שנה גילה היבנר מכשיר רדיו גלי קצר בארון המסדרון, שהיה שייך לאחיו-למחצה הגדול, גרהרד, שרכש אותו מוקדם יותר באותה שנה בצרפת. הלמוט החל להאזין לבדו לשידורי ה-BBC, ושאב מהם מידע שמהווה בסיס לכתיבת טקסטים אנטי-נאציים ועלוני תעמולה נגד המלחמה, מהם הפיץ עותקים רבים.

העלונים שכתב נועדו לחשוף בפני הציבור עד כמה היו דיווחי הממשלה מברלין על מלחמת העולם השנייה מעוותים ומטעים. בנוסף, הוא הדגיש את פשעיהם של אדולף היטלר, יוזף גבלס ומנהיגים נאצים נוספים. נושאים נוספים בעלוניו כללו את חוסר התוחלת שבמלחמה, תבוסתה המתקרבת של גרמניה, וכן התעללויות שחוו לעיתים צעירים במסגרת תנועת הנוער ההיטלראי.

באחת מחוברותיו, למשל, הוא כתב:

בסוף שנת 1941, היבנר החל לשתף שלושה מחבריו בהאזנה לשידורים: קרל-היינץ שניבה ורודי וובה, שניהם חברים גם כן בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, ולימים הצטרף גם גרהרד דואר. היבנר גייס אותם לעזור לו בהפצת כ-39 עלונים שונים, שכללו חומר מוקלד שהתבסס על שידורי הרדיו הבריטיים (בעיקר ה-BBC).Wolfgang Benz and Walter H. Pehle (1994). Lexikon des Deutschen Widerstandes, Hrsg [Encyclopedia of German Resistance to the Nazi Movement]. Frankfurt, Germany. p. 236ff. ISBN 3-10-005702-3 – via Google Books.

הם הפיצו את העלונים ברחבי העיר המבורג תוך שימוש בשיטות חשאיות: נעיצת העלונים בלוחות מודעות, הכנסת עותקים לתיבות דואר, והחבאתם בכיסי מעילים של עוברי אורח – הכול מתוך סיכון רב ותחת עינה הפקוחה של המשטרה הנאצית.

 מעצר והוצאות להורג 
ב-5 בפברואר 1942 נעצר הלמוט היבנר על ידי הגסטפו במקום עבודתו – רשות הרווחה של המבורג, בבניין הביברהאוס שבעיר. באותה תקופה ניסה לתרגם את העלונים לצרפתית במטרה להפיצם בקרב שבויי מלחמה, אך עורר את חשדו של עמית לעבודה וחבר המפלגה הנאצית, היינריך מון, שהסגיר אותו לשלטונות.

ב־11 באוגוסט 1942, בגיל 17, נשפט הלמוט היבנר כבגיר בבית הדין העממי בברלין, שהוסמך לדון בעבירות בגידה. הוא נידון למוות.

לאחר הקראת גזר הדין, עמד היבנר מול השופטים ואמר:

הוא קיווה כי הגישה הישירה והמתריסה שנקט תעורר את זעמם של השופטים כלפיו בלבד, ובכך תסייע להציל את חבריו לפעילות ההתנגדות.
שמאל|ממוזער|360x360 פיקסלים| ב־27 באוקטובר 1942, פרסם בית הדין המיוחד של העם את גזר דינו של הלמוט היבנר – הוצאה להורג. ההודעה קבעה כי הוא ייענש בעונש מוות בגין בגידה במדינה והפצת תעמולה עוינת, וגזר הדין בוצע באותו היום באמצעות עריפה בגיליוטינה בבית הכלא פלצהנזה בברלין. היבנר היה בן 17 בלבד – הצעיר ביותר שהוצא להורג על ידי בית הדין הזה בשל התנגדותו למשטר הנאצי.
כפי שנכתב בהכרזה הרשמית, הלמוט היבנר הורשע בקשירת קשר לביצוע בגידה חמורה ובהגשת סיוע לאויב– עבירות שנחשבו מהחמורות ביותר ברייך השלישי. הוא נידון לא רק לעונש מוות, אלא גם לשלילת זכויותיו האזרחיות לצמיתות.

כתוצאה מכך, הותר לסוהרי הכלא להתעלל בו פיזית ונפשית. הוא הוחזק בתא קר במיוחד, ללא מצעים או שמיכות, ונמנעה ממנו כל גישה לתנאי מחיה בסיסיים — חלק ממדיניות הענישה וההשפלה שכוונה כלפי מי שנחשבו בוגדים במדינה הנאצית. היה זה חריג ביותר עבור המשטר הנאצי לשפוט קטין — ובוודאי לגזור עליו עונש מוות — אך בית הדין קבע כי הלמוט היבנר הפגין רמת אינטליגנציה הגבוהה מהממוצע לגילו. יחד עם הידע הכללי והפוליטי שגילה, והתנהלותו הנחושה במהלך המשפט, סברו השופטים כי מדובר בנער בעל תודעה ובשלות יוצאות דופן לגילו. לכן, כך נאמר בפסק הדין, יש להעניש את היבנר כאדם בוגר — ולא כקטין — בשל "מסוכנותו הרעיונית" והיכולת שלו להבין היטב את משמעות מעשיו.

עורכי דינו של הלמוט היבנר, אמו ואף סניף הגסטפו בברלין פנו בבקשת חנינה, בתקווה להמיר את עונש המוות למאסר עולם. לטענתם, העובדה שהיבנר הודה באופן מלא במעשיו והפגין מוסריות וחרטה, הצביעה על כך שלא איבד את ערכיו – וראויה להתחשבות.

עם זאת, הנהגת הנוער של הרייך (Reichsjugendführung) התנגדה בחריפות. לשיטתה, פעולותיו של היבנר יצרו איום ממשי על מאמץ המלחמה של העם הגרמני, ולכן גזר דין מוות היה הכרחי ונדרש כאזהרה.

ב-27 באוקטובר 1942, משרד המשפטים הנאצי אישר את פסיקת בית הדין המיוחד. היבנר קיבל את ההודעה על דחיית החנינה בשעה 13:05 – ביום המיועד לביצוע ההוצאה להורג.

ב־27 באוקטובר 1942, בשעה 20:13, הוצא הלמוט היבנר להורג באמצעות עריפה בגיליוטינה בחדר ההוצאות להורג שבכלא פלצהנזה (Plötzensee) בברלין.

שני חבריו, קרל-היינץ שניבה ורודי וובה, שנעצרו אף הם בעקבות פעילות ההתנגדות, נידונו לעונשי מאסר: שניבה לחמש שנים, וובה לעשר שנים. הם שרדו את המלחמה ושוחררו לאחר סיומה.

 תגובת הכנסייה 
ממוזער| תא ההוצאה להורג בכלא פלוצנזה
בשנת 1937, נשיא כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, היבר ג'יי. גרנט, ביקר בגרמניה וקרא לחברי הקהילה להישאר במקום, לשמור על שקט ולא לעורר בעיות.

כתוצאה מהקריאה הזו, היו בקהילה מי שראו בהלמוט היבנר גורם מפריע, שעלול לסבך את שאר חברי הכנסייה בגרמניה בהתנהגותו.

עמדת ההנהגה הכנסייתית לא השתנתה גם לאחר ליל הבדולח, שנה לאחר ביקורו של גרנט — אירוע שבו הותקפו בתי כנסת, עסקים ובתים יהודיים ברחבי גרמניה. רק אז הוחלט לפנות את כל המיסיונרים הלא-גרמנים מגרמניה, אך לא ניתנה הנחיה לשנות את ההתנהלות הכללית של חברי הכנסייה המקומיים.

נשיא סניף כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים המקומי בהמבורג, ארתור זאנדר (1907–1989), היה תומך פעיל במפלגה הנאצית. הוא אף תלה שלט בכניסה לבית התפילה שבו נכתב: "אין כניסה ליהודים."

כעשרה ימים לאחר מעצרו של הלמוט היבנר, ב־15 בפברואר 1942, טען זאנדר כי ביצע את נידויו מהכנסייה. עם זאת, נידוי זה לא היה תקף, מכיוון שלא קיבל את האישור הנדרש מנשיא המחוז של הכנסייה, אוטו ברנדט, אשר הצהיר מאוחר יותר כי לא היה מאשר את ההחלטה בשום אופן. והדביק שלט בכניסה לבית הכנסת ובו נכתב "יהודים אינם רצויים". עשרה ימים לאחר מעצרו של הובנר, ב-15 בפברואר 1942, טען זנדר כי נידה את הצעיר. [ 12 ] הנידוי לא היה תקף, מכיוון שלא היה בו האישור הנדרש מנשיא מחוז הכנסייה, אוטו ברנדט, שטען מאוחר יותר שלעולם לא היה חותם עליו.Hamburg District | Religious Studies Center". rsc.byu.edu. Retrieved 4 April 2025.

בביום הוצאתו להורג, כתב הלמוט היבנר מכתב לחבר נוסף מהסניף המקומי של הכנסייה, ובו נאמר: "אני יודע שאלוהים חי, והוא יהיה השופט הצודק בעניין הזה… אני מצפה לראותך בעולם טוב יותר!" מכתב זה נחשב למכתב היחיד ששרד מאת הלמוט היבנר — והוא משקף את אמונתו העמוקה ואת תחושת השליחות והתקווה שלו, גם בשעותיו האחרונות.

בשנת 1946, ארבע שנים לאחר הוצאתו להורג ולאחר תום המלחמה, הכריזה הנשיאות הראשונה של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, יחד עם נשיא המיסיון הגרמני החדש, מקס צימר, כי נידויו של הלמוט היבנר בטל ומבוטל. הם קבעו שההליך לא נעשה לפי הנהלים הנכונים, ולכן אינו תקף. בנוסף, בשנת 1948, הוסמך היבנר לאחר מותו לדרגת זקן הקהילה (Elder) בכנסייה, וכל ברכות המקדש הוחזרו לו באופן רשמי. צעדים אלו נועדו להבהיר כי חברותו בכנסייה מעולם לא הייתה מוטלת בספק.

 הנצחה 
ממוזער| מעבר הלמוט היבנר
ממוזער| אבן נגף של הלמוט היבנר
מרכז נוער, בית ספר ושביל בעיר המבורג נקראים על שמו של הלמוט היבנר. השביל, הנושא את שמו, עובר בין רחוב Greifswalder לרחוב Kirchenweg ברובע סנט גאורג.

בכלא פלצהנזה לשעבר בברלין, שבו הוצא היבנר להורג, הוקם תצוגה על התנגדותו, משפטו והוצאתו להורג — במקור בחדר הגיליוטינה שבו בוצע גזר הדין. מאז שונתה התצוגה, וכיום היא מוקדשת גם לקורבנות נוספים של הנאצים. במקום מניחים לעיתים קרובות זר פרחים לזכרו של היבנר ולזכר אחרים שהוצאו שם להורג.

לזכרו של היבנר קיימת גם אבן נגף – לוחית זיכרון קטנה המשובצת במדרכה – הנמצאת בכתובת Sachsenstraße 42 בשכונת המבורג-המרברוק.

ב־8 בינואר 1985, שישים שנה להולדתו של הלמוט היבנר, נערכו בהמבורג טקסי זיכרון רשמיים ביוזמת רשויות העיר. שני חבריו להתנגדות, קרל־היינץ שניבה ורודי וובה, אשר היגרו לארצות הברית לאחר המלחמה, חזרו להמבורג לרגל האירוע. הם היו אורחי כבוד ונשאו דברים בטקס — מחווה לזכר חברם ולמאבקם המשותף נגד המשטר הנאצי.

 תיאורים בספרים, בדרמה ובקולנוע 
סיפורו של הלמוט היבנר היה נושא ליצירות ספרותיות, דרמטיות וקולנועיות שונות.

בשנת 1970, פרסם הסופר הגרמני גינתר גראס את ספרו "הרדמה מקומית" (Local Anaesthetic), העוסק בקבוצת היבנר. הספר משלב את סיפור ההתנגדות של היבנר עם ביקורת חברתית עכשווית, תוך שהוא בוחן את יחס החברה הגרמנית לעבר הנאצי דרך עיני דור צעיר המתמודד עם זיכרון, אשמה ומורשת.

בשנת 1979, כתב תומאס פ. רוג'רס, מרצה באוניברסיטת בריגהאם יאנג (Brigham Young University), מחזה בשם "Huebener", אשר הועלה במספר הפקות ובמגוון מקומות לאורך השנים.

שני חבריו של היבנר שהועמדו עמו לדין, קרל-היינץ שניבה ורודי וובה, נכחו בכמה מן ההצגות — כל אחד מהם בנסיבות שונות. וובה נפטר ממחלת הסרטן בשנת 1992, ושניבה הלך לעולמו בשנת 2010.

בפברואר 2014, זכה המחזה "Huebener" לבכורה בתיכון בעיר סנט ג'ורג', יוטה — מה שסימן את כניסתו גם לעולם החינוך והנוער בארצות הברית.

בשנת 1995 פורסם הספר When Truth Was Treason (כאשר האמת הייתה בגידה) — תיעוד ממקור ראשון של סיפורו של הלמוט היבנר, כפי שסופר על ידי חברו ושותפו להתנגדות קרל-היינץ שניבה. הספר נכתב על ידי ההיסטוריון בלייר ר. הולמס והמומחה לשפה הגרמנית אלן פ. קיל. מהדורה מעודכנת של הספר יצאה לאור בשנת 2003.

ספר נוסף, Hübener vs. Hitler, שנכתב על ידי ריצ'רד לויד, כולל ראיונות עם כל חבריו ובני משפחתו הקרובים של היבנר שעדיין היו בחיים בעת כתיבת הספר. כמו כן, הוא מתבסס על מסמכים ראשוניים מתקופת החקירה תחת השלטון הנאצי, מה שהופך אותו למקור חשוב להבנת ההקשר ההיסטורי והאישי של סיפורו של היבנר.

רודולף גוסטב וובה (Rudolf Gustav Wobbe), אחד משותפיו של הלמוט היבנר להתנגדות, פרסם בשנת 1989 את ספרו Before the Blood Tribunal (לפני טריבונל הדמים). הספר מתאר את סיפורו האישי של וובה, כולל משפטו בפני בית הדין המיוחד של העם בגרמניה הנאצית, שבו נידון ל־10 שנות מאסר בגין השתתפותו בפעילות התנגדות אנטי־נאצית. בכתיבתו, רודי, כפי שהיה מוכר, מתאר את השתלשלות האירועים שהובילו למשפטם של שלושת הצעירים, ואת חוויותיו האישיות כאסיר פוליטי במערכת הכליאה של הרייך השלישי. הספר יצא מאוחר יותר במהדורה מחודשת בשם: Three Against Hitler (שלושה נגד היטלר).

הרומן לנוער The Boy Who Dared (הנער שהעז) מאת סוזן קמפבל ברטולטי, שיצא לאור בשנת 2008, הוא סיפור בדוי אך מבוסס על חייו של הלמוט היבנר. הספר מציג את סיפורו דרך עיניו של נער גרמני המתקומם נגד המשטר הנאצי, תוך התמקדות בהתלבטויותיו, אומץ לבו והמחיר הכבד ששילם. ספר קודם של אותה סופרת, Hitler Youth: Growing Up in Hitler's Shadow (נוער היטלר: לגדול בצלו של היטלר), שיצא בשנת 2005 וזכה לציון לשבח של מדליית ניוברי, כולל גם הוא את סיפורו של היבנר, כחלק מהתיאור הרחב של חוויות בני נוער תחת שלטון הרייך השלישי.

סיפורו של היבנר תועד בסרט התיעודי משנת 2003 Truth & Conviction, שנכתב ובוים על ידי ריק מקפארלנד ומאט ויטאקר.. הסיפור תואר גם בסרט העצמאי "תנועת ההתנגדות " משנת 2012.

תערוכה על הלמוט היבנר בשם "אתה אולי לא מכיר אותו, אבל..." מאת האמנית הגרמנייה קורדולה דיץ.

קישורים חיצוניים



 הערות שוליים 

קטגוריה:בוגרי הנוער ההיטלראי
קטגוריה:מתנגדים לנאצים שהוצאו להורג
קטגוריה:מורשעים בדין בגרמניה הנאצית
קטגוריה:אישים שהוצאו להורג בעריפת ראש
קטגוריה:מתנגדים גרמנים למשטר הנאצי
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1925
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1942