דבר המלך במועצה על המקומות הקדושים

דבר המלך במועצה על פלשתינה (א"י) (המקומות הקדושים) הוא דבר מלך שנחקק בשנת 1924. עיקרו הוא כי לבתי המשפט לא תהיה סמכות לדיון בעניינים הנוגעים למקומות קדושים בארץ ישראל. דבר מלך זה עודו בתוקף במדינת ישראל, אך הפסיקה צימצמה מאוד את תחולתו.

חקיקת דבר המלך על המקומות הקדושים

ב-24 ביולי 1922, קיבל חבר הלאומים את כתב המנדט, ובמסגרתו העניק לבריטניה הגדולה את השליטה בארץ ישראל. סעיף 13 לכתב המנדט הטיל על ממשלת המנדט את האחריות לשמירת הסדר הציבורי וחופש הפולחן במקומות הקדושים, וסעיף 14 לכתב המנדט הורה על הקמת ועדה שתבדוק את התביעות והזכויות בעניין המקומות הקדושים, וכי הרכב הוועדה יובא לאישורו של חבר הלאומים קודם שתחל את פעולתה. הרכבה של הוועדה היה נתון במחלוקת, ומספר הצעות שהעלו השלטונות הבריטים בעניין נדחו על ידי הכס הקדוש והמעצמות הקתוליות. בשנת 1923 משכו הבריטים את ידם מהנסיון להוציא לפועל את הקמת הוועדה, ותחת זאת החליטו, כי במידת הצורך ימונה שופט בריטי אשר אינו מתגורר בארץ ישראל, אד הוק, ויחליט בנושאים שאמורים להיות מוכרעים על ידי ועדת חבר הלאומים לו הייתה קמה.

בנסיבות אלה נחקק דבר המלך במועצה על ארץ ישראל (המקומות הקדושים), בשנת 1924, שאימץ את ההסדרים שעמדו בתוקפם מכוח הצהרת הסטטוס קוו, וקבע מנגנון זמני ליישוב מחלוקות: נקבע כי אין לבתי המשפט סמכות בכל משפט או עניין הקשורים במקומות הקדושים או בזכויות או בתביעות הנוגעות לעדות הדתיות השונות ובלבד שהדבר לא יפגע בסמכות בתי הדין הדתיים לפי דבר המלך במועצה על ארץ ישראל. סעיף נוסף קבע כי אם מתעוררת שאלה מסוג זה היא תוכרע על ידי הנציב העליון.

בפועל לא מנתה ממשלת בריטניה שופט כאשר באו בפניה מחלוקות בעניין המקומות הקדושים, והיא מנעה מבתי הדין השונים דריסת רגל בעניין. תחת זאת הכריעה הממשלה בעניינים שבאו לפניה בעצמה, בישמה את כללי הסטטוס קוו מקום שהיו לכך תקדימים, ובמקומות אחרים נטלה על עצמה תפקידים שהיו שנויים במחלוקת, כגון שיפוץ מבנים וניקויים. ככל הניתן ניסו הבריטים לפשר בין העדות הנוצריות ולדחות את ביצוען של בקשות שלגביהם לא הייתה הסכמה.

במדינת ישראל

כאשר הוקמה מדינת ישראל התקבל המשפט שהיה נהוג עד קום המדינה, מכוח סעיף 11 לפקודת סדרי השלטון והמשפט "בשינויים הנובעים מהקמת המדינה ורשויותיה". סעיף זה קלט את דבר המלך על המקומות הקדושים למשפטה של מדינת ישראל.

המחוקק הישראלי הכיר בתוקפו של דבר המלך, ואף הפנה אליו בשורה של חיקוקים, כגון סעיף 70 לחוק המים משנת 1959 הקובע כי כל תוכנית להקמת מפעל מים העלולה לפגוע במקום קדוש כהגדרתו בדבר המלך, מחייבת אישור שר הדתות.

העדרה של הגדרה ברורה למונח "מקום קדוש" הביא לדיונים בבתי המשפט בשאלה זו. כך, למשל, בשנת 1961 נטען בתביעה לפינוי דירה שמכיוון שהיא משמשת כבית כנסת, המדובר במקום קדוש ואין לבית המשפט סמכות על פי דבר המלך. טענה זו נדחתה, ונפסק כי המקום עצמו צריך להיות קדוש, ולא רק השימוש בו.. בדיון במשפט פלילי כנגד רשת כוללי האידרא והרב שלמה גורן שהקימו אנדרטה מזכוכית ברחבת הכותל בניגוד לחוק התכנון והבנייה קבעה השופטת איילה פרוקצ'יה כי: "נראה לי, כי יעדם העיקרי של הוראות דבר המלך - להשיג רגיעה יציבות וסדירות ביחסי העדות השונות כלפי המקומות הקדושים - לא הייתה ניתנת להשגה אילו הייתה כוונה להחיל גישה פרשנית נוקשה ודווקנית להגדרת המושג "מקום קדוש". המחוקק התכוון לייחס למושג זה משמעות גמישה, הנלמדת במידה רבה מהתייחסותה של עדה דתית מסוימת אל מקום כאל קדוש. מכאן יש להניח גם קיומה של אפשרות, כי שינויים היסטוריים וגאוגרפיים יולידו הצרה או הרחבה של היקפו הפיזי של מקום קדוש, והכל בהתאם לתפיסה המאפיינת את העדה הדתית הנוגעת בדבר." פסיקה זו אושרה לאחר מכן על ידי בית המשפט העליון.

בשנת 1967, לאחר שישראל קיבלה את השליטה על האגן הקדוש בירושלים בעקבות מלחמת ששת הימים ובכך שלטה במקומות הקדושים ביותר ליהדות, לנצרות ולאסלאם, נחקק חוק השמירה על המקומות הקדושים שקבע איסורים פליליים על פגיעה בקדושתם של מקומות קדושים.

בשנת 1970 דן בג"ץ בעתירה שנגעה לתפילת יהודים על הר הבית, ובמסגרת הטיעונים המשפטיים הועלו טענות הנוגעות לתוקפו של דבר המלך על המקומות הקדושים. מרבית השופטים סברו כי דבר המלך על המקומות הקדושים עודו בתוקף, והשופט שמעון אגרנט קבע כי דבר המלך בתוקף, אך במקרה של סתירה בינו ובין חוק המקומות הקדושים, גובר חוק המקומות הקדושים.

במהלך השנים נדונו מספר עניינים שנטען לגביהם כי דבר המלך מונע את סמכות בית המשפט לדון בהם, לעיתים בסכסוכים בין עדות דתיות שונות, ולעיתים בעניינים הקשורים לעדה היהודית כגון שאלות הנוגעות לסדרים ציבוריים ברחבת הכותל המערבי ותפילת נשות הכותל במקום, או שאלות הנוגעות לאירועים בקבר הרשב"י בהר מירון. רות לפידות מסכמת כי על פי דבר המלך בתי המשפט לא יטפלו בתביעות לזכויות מהותיות במקומות הקדושים, ואם מתעוררת השאלה האם דיון מסוים הוא מחוץ לסמכות בית המשפט, יכריע שר שהממשלה מינתה לשם כך.

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:1924 בארץ ישראל
קטגוריה:הכותל המערבי
קטגוריה:ירושלים
קטגוריה:מקומות קדושים
המקומות הקדושים