מודל פחד-הימנעות

מודל פחד-הימנעות (באנגלית: Fear-Avoidance Model) הוא מודל המסביר את ההתפתחות של כאב כרוני במערכת השריר והשלד, ומשמש בסיס למספר גישות פסיכולוגיות נפוצות לטיפול בכאב, כגון טיפול קוגניטיבי-התנהגותי וחשיפה הדרגתית לתנועה. המודל מדגיש את ההשפעה של גורמים פסיכולוגיים והתנהגותיים על הכאב, ומתאר כיצד פחד מהכאב עלול להוביל להימנעות מפעילות גופנית ובכך להחמיר את הכאב עד להפיכתו לכאב כרוני.

 רקע 
מודל פחד-הימנעות פותח בשנות ה-80 על ידי ג'ון לת'ם ועמיתיו, שהציעו באמצעותו מסגרת המסבירה מדוע חלק מהאנשים מחלימים מכאב חריף לאחר פציעה, בעוד אחרים מפתחים כאב כרוני, מוגבלות בתפקוד ואף תסמיני דיכאון. בשנות ה-90 וה-2000 הורחב המודל על ידי יוהאן ולאיין וסטיבן לינטון, אשר בחנו את יישומיו במגוון מצבי כאב כרוני נוספים. בתחילה התמקד השימוש במודל בהסבר התפתחותם של כאבי גב תחתון כרוניים בעקבות פגיעה חריפה, אך עם הזמן יושם המודל גם במקרים נוספים של כאב כרוני בתחומי האורתופדיה והנוירולוגיה. המודל נשען על התפיסה הביופסיכו-חברתית של הכאב, כלומר גישה הרואה את חוויית הכאב כתוצאה משילוב של גורמים גופניים, נפשיים והתנהגותיים. מחקרים רבים תמכו במודל, והראו כי לפחד מהכאב ולמחשבות קטסטרופליות יש השפעה משמעותית על עוצמת הכאב ועל מידת המוגבלות התפקודית – לעיתים אף יותר מאשר לפגיעה הגופנית עצמה.

 שלבי המודל 
מודל פחד-הימנעות משרטט רצף של שלבים שעשויים להתרחש מרגע הופעת כאב חריף ועד להתבססות כאב כרוני.

 כאב חריף – תחושת כאב ראשונית בעקבות פגיעה גופנית.
 פרשנות קטסטרופלית –תפיסת הכאב כאיום או כסכנה משמעותית.
 פחד מכאב – תגובה רגשית של חרדה, דריכות-יתר ופחד מתנועה (kinesiophobia).
 הימנעות מפעילות – האדם מפסיק לבצע פעולות מחשש להחמרת הכאב.
 השלכות שליליות – ירידה בתפקוד הגופני, החרפה נוספת של הכאב, התפתחות דיכאון ופגיעה באיכות החיים.

כלים למדידה והערכה- להערכת רמת הפחד, החרדה וההימנעות, נעשה שימוש במספר כלים קליניים:
 שאלון FABQ) Fear Avoidance Beliefs Questionnaire).
 סולם TSK) Tampa Scale for Kinesiophobia).
 שאלון PASS) Pain Anxiety Symptoms Scale).

כלים אלו מסייעים בזיהוי מוקדם של מטופלים בסיכון לפתח כאב כרוני עקב פחד והימנעות.

 יישומים קליינים 
מודל פחד-הימנעות שימש בסיס לפיתוח מגוון התערבויות פסיכולוגיות שמטרתן לשבור את מעגל הפחד וההימנעות ולשפר את ההתמודדות עם כאב כרוני.

 גישות מרכזיות 
 טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT) – מתמקד בזיהוי ושינוי של מחשבות ואמונות שליליות לגבי כאב, תוך אימון המטופל באסטרטגיות התמודדות יעילות.
 חשיפה הדרגתית לתנועה (Graded Exposure) – מפחיתה פחד על ידי חשיפה מדורגת לפעילויות שהמטופל נמנע מהן עקב חשש מכאב.
 טיפול בקבלה ומחויבות (ACT)–חיזוק קבלה של כאב והתחייבות לפעולה בהתאם לערכים אישיים, במקום הימנעות.

 גישות טיפוליות מתקדמות 
גישות המתמקדות באינטראקציה בין מערכת העצבים, הרגש והתודעה:
 עיבוד מחדש של כאב (PRT) "אימון מחדש" של המוח לראות כאב כרוני כלא-מאיים. מחקר מצא כי 66% מהמטופלים חוו היעלמות או הפחתה ניכרת בכאב לאחר טיפול זה.
 הפחתת אותות איום אישיים (PDSR) שיטה להפחתת תגובות סטרס הקשורות לתפיסת כאב כאיום פנימי, באמצעות כלים קוגניטיביים ורגשיים.
 העלאת מודעות והבעה רגשית (EAET): טיפול רגשי הממוקד בקונפליקטים לא מודעים ובהבעה רגשית. נמצא יעיל במיוחד בקרב מטופלים עם רקע פסיכולוגי מורכב.

התפתחויות אלו הרחיבו את המודל מגישה ממוקדת הימנעות בלבד, לגישה רב־ממדית הכוללת גם ויסות רגשי, עיבוד עצבי וגמישות פסיכולוגית.

 ביקורות 
חוקרים שונים טענו כי המודל אינו מתייחס למספיק גורמים נוספים מעבר לפחד, כמו תקווה, מוטיבציה, חוסן ותמיכה חברתית. בנוסף, נטען שהוא אינו מתאים לכל סוגי המטופלים – חלקם אינם מפתחים כלל תגובות של פחד והימנעות.

 הערות שוליים 

*
*
קטגוריה:טיפול בחרדה
קטגוריה:כאב
קטגוריה:פסיכולוגיה
קטגוריה:פיזיולוגיה