שרה, אשת שבתי צבי

שרה, אשת שבתי צבי (1640 בערך – 1674) הייתה אשתו השלישית של שבתי צבי, ודמות מרכזית בתנועה השבתאית.

 ביוגרפיה 
 תחילת חייה 
הגרסה השבתאית: כחלק מפרעות ת"ח ות"ט שרה נחטפה וגדלה אצל אציל פולני, בהמשיך אביה רבי מאיר הבריח אותה מביתו והורה לה לחפש את המשיח ולהתחתן איתו. שרה נדדה בחיפושים אחריו ותוך כדי נדודים חזתה חיזיונות משיחיים. השבתאי ברוך מארצו שדרג מעט את הסיפור וטען שגדלה אצל אצילה פולנית שגידלה אותה בשביל שתתחתן עם בנה, יום לפני החתונה היא ברחה בעזרת אביה.

הגרסה האנטי שבתאית: רבי יעקב ששפורטש פגש אותה ותיאר אותה כ"נערה חסרת לב שהייתה אומרת בטירוף הדעת שהיא תינשא למלך המשיח". תומאס קונן כתב ששרה שהתה בבית מחסה ועזבה אותו לאחר רינונים, רבי יוסף הלוי ועמנואל פרנסס מתארים אותה כזונה.

בסביבות 1655 שהתה באמסטרדם, לאחר מכן עזבה את המקום ושהתה בגרמניה וארצות נוספות, כשהגיעה לליבורנו החלה לעסוק ב"ראיית הנסתר", גילוי עתידות ובעיקר ידע על בני אדם מגלגולים קודמים.

לשרה היה אח בשם שמואל סוחר טבק, לו הבטיח שבתי צבי להיות דוכס בממלכתו.

 נישואיה 
מליבורנו, נסעה שרה למצרים כדי לפגוש את שבתי צבי, וב-31 במרץ 1664 נישאה לו. חסידיו ראו בנישואין חיקוי של נישואיו של הנביא הושע לזונה גומר בת דבליים.

יש שראו את נישואיו לשרה כחלק ממגמה שלו לשחרר את הנשים מהעול הגברי, חוקר הקבלה פרופסור אלכסנדר ון דר הוון טוען שזוהי פרשנות שגויה. לדבריו, מטרת הנישואין היא כשל הושע - נישואין לזונה כדי להפסיק את זנוניה, להפוך את הפרוצה לנאמנה. זהו דימוי לעם ישראל שזנה מאלוהיו ועתה הוא מתחיל לשמור אמונים. לדבריו, בהמשך הנישואין המצב השתנה לגמרי.

בני הזוג נסעו לאיזמיר ושם זנח שבתי את דרכו הסגפנית והוא החל בהקמת חצר מלוכה בה היה כס לשניהם.

 חלקה ותפקידה בתנועה השבתאית 
נתן העזתי שראה במיניותה של שרה עבירה וכלי שלילי פרסם נבואה כי עתה שבתי נשוי לשפחה (פילגש) והוא עוד עתיד להינשא ל"מטרוניתא" (מלכה) בשם רבקה, האישה הבאה תהיה רוחנית וקדושה והיא תהיה הזיווג השלם. שרה ניצלה את הנבואה לטובתה והיא שיווקה את עצמה בתור "מטרונה רבקה" בדבריה היא איחדה את שתי הדמויות של הנשים לדמות אחת – דמותה. עדה רפפורט-אלברט ראתה במעשה זה זיהוי עצמי שלה עם השכינה.

רבי עמנואל פרנסיס מראשוני הלוחמים בשבתאות כתב ששרה היא זו שגרמה לבעלה להאמין שהוא המשיח. אולם, מכיוון שיש עדויות לכך שקודם לכן כבר האמין שבתי צבי שהוא המשיח סביר להניח שהיא רק עודדה את אמונתו בכך.

באיזמיר כל אחד מהם פרסם התגלות שבה נאמר להם לממש את נישואיהם, ולמחרת שבתי פרסם הוכחה לאובדן בתוליה של שרה. לא ברור האם הנישואין אכן מומשו או שהדבר נועד להמון העם. לפי ברוך מארצו הנישואין מומשו רק לאחר ההתאסלמות.

הזוג קיימו נשפים מעורבים לגברים ולנשים, באירועים נכחו גם גרושותיו של שבתי, באחד הטקסים שלח שבתי את אחד מתלמידיו לחדרה של שרה, לאחר שהלה ברח מהחדר אמר שבתי שאילו לא היה חושש היה מתקן תיקון גדול.

ב-30 בדצמבר 1665 יצא שבתי לקושטא, ועגן שם ב-8 בפברואר 1666. עם בואו נכלא, לאחר מכן הועבר לכלא בגליפולי שם הקים את חצר המלכות מחדש. שרה התאחדה איתו שם, בעת היעדרו היוותה דמות דומיננטית בחצר.

 ההתאסלמות 
בספטמבר 1666 נעצר שבתי והתאסלם. תקופה קצרה אחריו התאסלמה גם שרה. לפי מספר מקורות היא עשתה זאת לבקשת אם הסולטאן, לפי מקורות אחרים היא התאסלמה בפיקוחו של הוזיר שאסלם את שבתי, מה שמראה על תפקידה הבכיר בתנועה. עם ההתאסלמות היא קיבלה את השם פאטימה. ייתכן שקיבלה תפקיד "סדרנית" כתפקיד בעלה בחצר אך לא סביר שלאישה יהיה תפקיד רשמי בחצר.

בתקופה זו הנישואין מומשו וב-1667 ילדה שרה בן שנקרא ישמעאל מרדכי.

 גירושין, החזרה ומוות 
במרץ 1671 (ה' בניסן ה'תל"א) גירש שבתי את שרה. בעת הגירושין הייתה שרה בהריון של בת. יעקב נג'ארה מספר שהגירושין נעשו בבית דין מוסלמי וששבתי אמר בשעת הגירושין שנתקיים בו "ששת שנים יעבוד" ובשביעית יצא לחופשי.

במכתבו של נתן העזתי, המתנגד הגדול של שרה, הוא טוען ששבתי סבל רבות ממנה, לדבריו היא ניסתה להרעיל אותו וחיפשה בכל עת סיבות למריבה.

שבתי ניסה ליצור קשר עם אישה נוספת אך היא נפטרה לפני שהספיקו להתחתן, ולאחר תקופה הוא החזיר את שרה. יחד הם הנהיגו חצר קטנה. ב-1673 גורש שבתי לאולצין ולאחר תקופה הצטרפה אליו שרה, באמצעות שוחד לשלטונות.

שרה נפטרה ב-1674. לאחר פטירתה נשא שבתי אישה רביעית.

 דמותה 
חוקרי השבתאות הראשונים יחסו לה משקל מועט בתנועה השבתאית, בעיני מספר חוקרים היא הייתה מהדמויות בולטות שהביאו ל"רוע המיני" של השבתאות. עם התקדמות מחקר השבתאות מיעוט חוקרים, בהם עדה רפפורט-אלברט, החלו לראות בשרה דמות משמעותית יותר בעיקר כמטאפורה קבלית.

לפי אלכסנדר ון דר הוון תפקידה היה משמעותי ביותר והיא תרמה לתנועה בכך שהסירה את אופיה הסגפני והדגישה את הפן המיני בתנועה.

 בתרבות 
על הזוגיות שלה ושל שבתי נכתבו רומנים וספרים רבים, בחלקם היא דמות ראשית.

שרה היא דמות בולטת בספרים הבאים: "חולמי הגטו" מאת ישראל זנגוויל, "תבוא מלכותך" מאת פליקס טיילהבר, "שבתי צבי ויהודית מביאלופול" מאת לאופולד פון זאכר-מאזוך, "כלתו של המשיח" מאת זליג שכנוביץ ו-"האלה העבריה" מאת רפאל פטאי.

אמיר גלבע כתב מחזור שירים בשם "שירי היחוד אשר למליסלדה" המושמים בפיה של שרה. יוחנן טברסקי כתב סיפור קצר על דמותה. דוד פינסקי כתב מחזה על דמותה ודמות בעלה. מאנה כץ צייר את "שבתאי צבי וארוסתו", בציור שבתי רוקד עם שרה.

 לקריאה נוספת 
 ענת שולץ (מתרגמת), אלכסנדר ון דר הוון (מחבר), שרה האשכנזיה מלכת השבתאים, הוצאת אדרא, תל אביב 2018 
 אלי שי, הפרוצה הפולנייה – המטרוניתא של המוזרויות מלכת שרה אשכנזייה, משיח של גילוי עריות, ידיעות ספרים 2002

 הערות שוליים 

קטגוריה:יהדות איזמיר
קטגוריה:יהודים מומרים
קטגוריה:יהודים שהתאסלמו
קטגוריה:מתמודדים עם מגבלה נפשית
קטגוריה:שבתאות
קטגוריה:יהודיות שהתאסלמו
קטגוריה:נפטרים ב-1674