החיים (פבלו פיקאסו)

"החיים" (זרבוס I 179) הוא ציור שמן משנת 1903 מאת פבלו פיקאסו. היצירה נחשבת בעיני רבים לשיא התקופה הכחולה של פיקאסו.  

הציור נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון האמנות של קליבלנד.

 תיאור היצירה והיסטוריה 
היצירה צוירה בברצלונה במאי 1903. גודלה 196.5 על 129.2 סנטימטרים (6.45 × 4.24 רגל) והיא מתארת שני זוגות של דמויות: זוג עירום העומד מול אם הנושאת ילד בזרועותיה. ברקע החדר, ככל הנראה סטודיו, מופיעים שני ציורים בתוך הציור — העליון מציג זוג עירום מחובק ומכורבל, ואילו התחתון מציג דמות עירומה בודדה וכפופה, הדומה באופן בולט לציור "עצב" של וינסנט ואן גוך.

פיקאסו צייר מחדש על גבי הציור מוטיב מוקדם יותר: דמות של אדם-ציפור התוקף אישה עירומה שכובה. עקבות מהמוטיב המקורי נראות לעין בלתי מזוינת. בין הרישומים המקדימים לציור ניתן למנות יצירות מאוספים פרטיים וממוזיאונים שונים: אוסף פרטי (Zervos XXII 44), מוזיאון פיקאסו בפריז (MPP 473), וכן שני רישומים השמורים במוזיאון פיקאסו בברצלונה (MPB 101.507 ו-MPB 101.508).

הציור נוצר בתקופה שבה פיקאסו לא זכה להצלחה כלכלית. עם זאת, בניגוד למצבו באותה עת, הציור נמכר כבר חודש לאחר שהושלם לסוחר האמנות הצרפתי ז'אן סן-גודן. דבר המכירה דווח בעיתון הברצלונאי Liberal.

ביצירת La Vie, פיקאסו השתמש מחדש בקנבס של ציור קודם, Les Derniers Moments (הרגעים האחרונים) משנת 1899 — יצירה שהציג בתערוכה הבינלאומית של פריז בשנת 1900.Carsten Peter Warncke, Pablo Picasso 1881-1973. Benedikt Taschen, Cologne 1992, vol. 1, pp. 103-107.

הציור נתרם בשנת 1945 למוזיאון האמנות של קליבלנד, אוהיו, על ידי קרן האנה, ומאז הוא חלק מהאוסף הקבוע של המוזיאון.

בשנת 2020 הושאל הציור לאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, במסגרת התערוכה "פיקאסו ונייר". במסגרת זו הוצג לצד רישומים מוקדמים ויצירות נוספות על נייר, שעסקו בנושאים מקבילים של עוני, ייאוש וניכור חברתי.Picasso and Paper - Press Release

 פרשנות 
פרשנותה של הקומפוזיציה האניגמטית של La Vie הייתה נושא לדיון ממושך בקרב חוקרים. הדמות הגברית בציור מציגה בבירור את דיוקנו של קרלוס קסחמס, ידידו של פיקאסו, צייר בעצמו, שהתאבד זמן קצר לפני שפיקאסו יצר את היצירה.Cf. Becht-Jördens, Gereon & Wehmeier, Peter M.: Picasso und die christliche Ikonographie. Mutterbeziehung und künstlerische Position. Dietrich Reimer, Berlin 2003, pp. 14-180, esp. pp. 14-19; pp. 44-45. 

צילומי רנטגן של הציור חושפים כי בתחילה צייר פיקאסו דיוקן עצמי, אך מאוחר יותר החליף אותו בדיוקן של קסחמס. עובדה זו, יחד עם הסיטואציה שבה מתרחשת ההתמודדות בין שתי קבוצות הדמויות — בתוך סטודיו — מחזקת את ההשערה כי La Vie עוסקת בשאלות אישיות-רפלקסיביות של האמן הצעיר באותה תקופה.Cf. Marilyn McCully & Robert McVaugh, New light on Picasso’s La Vie, in: The Bulletin of the Cleveland Museum of Art, February 1978, pp. 67-71; Marilyn McCully, Picasso und Casagemas. Eine Frage von Leben und Tod, in: Jürgen Glaesemer (Ed.), Der junge Picasso. Frühwerk und Blaue Periode. Pro litteris, Zurich 1984, pp. 166-176; fig. d, p. 169.

מרבית החוקרים מסכימים כי נקודת המפתח להבנת הציור מצויה במחווה החידתית שבמרכז הקומפוזיציה, שהמשמעות שלה נותרת פתוחה לפרשנות.Cf. Michael C. Fitzgerald (Ed.), Picasso. The artist’s Studio. Yale University Press, New Haven 2001.
ממוזער| "Noli me tangere" ציור מאת אנטוניו דה קורג'ו
בשנת 2003 זיהו החוקרים בכט-יורדנס ווֵהמאייר את הציור הידוע Noli me tangere מאת אנטוניו דה קורג'ו שמוצג במוזיאון הפראדו, כמקור אפשרי למחווה המרכזית ב-La Vie. הם הציעו פרשנות דו-שכבתית ליצירתו של פיקאסו.

ברמה הראשונה — הביוגרפית — מתמקדת הפרשנות בקשר הדיאדי שבין אם לילד, ובטראומה הנפשית ובתחושת האשמה הנובעות מהקונפליקט הבלתי נמנע שבתהליך ההינתקות. ברמה השנייה — העצמית, הרפלקסיבית — הציור עוסק בשליחותו המשיחית של האמן המודרני, בהשפעת רעיונותיו של פרידריך ניטשה: תפקידו של האמן בעולם, ומהות האמנות עצמה.

שתי הרמות קשורות זו בזו דרך הדמות המרכזית של אמו של פיקאסו, אשר הגנה עליו ואהבה אותו ללא סייג — עד כדי כך, שהיא ייסדה מעין "פולחן של הילד האלוהי". בהערצתה לניסיונותיו האמנותיים הראשונים, היא חיזקה את תחושת הייעוד של פיקאסו ותמכה בדימויו העצמי כגאון. האם, אם כן, מייצגת את "הקהל הראשון" של האמן — קהל מוקסם מן הווירטואוזיות האקדמית שלו.

עם זאת, כדי לפתח אישיות אמנותית עצמאית ולממש את ייעודו כצייר מודרני, היה על פיקאסו להינתק הן מהאם והן מחלק מהקהל שלו — זה שדחה את המעבר שלו אל שפה אמנותית חדשה ונועזת. כתגובה לאתגר זה, שילב פיקאסו ב-La Vie אלמנטים מסורתיים מתוך האמנות הנוצרית — כמו הסעודה האחרונה, התחייה, הידיים המכוסות — והציג את עצמו כבורא של אמנות חדשה, וכמשיח אמנותי שבא לנחם את הסובלים ולגאול את העולם, כמורה לראייה חדשה שמשחררת את האדם מכבלי המציאות.

לכן, ניתן להבין את La Vie הן כתגובה אישית לחוויותיו הביוגרפיות של פיקאסו הצעיר, והן כאמירה רפלקסיבית על תפקידו כאמן ועל השפה האמנותית החדשנית שפיתח. All citations from Becht-Jördens, Gereon & Wehmeier, Peter M.: ‘Touch me not!’ A gesture of detachment in Picasso’s La Vie as symbol of his self-concept as an artist 

הערות שוליים

קטגוריה:פבלו פיקאסו: ציורים
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-20
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:נשים בציור
קטגוריה:גברים בציור