אנטא

אַנַטָּא ("anattā", בפאלי: 𑀅𑀦𑀢𑁆𑀢𑀸) או אַנַטמן ("anātman", בסנסקריט: अनात्मन्) הוא מושג מרכזי בבודהיזם המכונה תורת ה"אין-עצמי" או ה"אי-עצמי" – הטוען שלא ניתן למצוא עצמי או מהות קבועה ובלתי משתנה בשום תופעה. אף שלעיתים קרובות הוא מתפרש כתורה השוללת את קיום העצמי, אנטה מתואר בצורה מדויקת יותר כאסטרטגיה להשגת אי-היאחזות (non-attachment) על ידי הכרה בהכל כחולף, תוך שתיקה לגבי הקיום האולטימטיבי של מהות בלתי משתנה. לעומת זאת, בתי הספר הדומיננטיים בהינדואיזם טוענים לקיום אטמן כמודעות טהורה או תודעת-צופה, ובכך "הופכים לגשמי (reify) תודעה כעצמי נצחי".

אטימולוגיה ומינוח
אנטה הוא מילה פאלית מורכבת הבנויה מ-אן (לא) ואטה (מהות עצמית קיימת). המונח מתייחס למושג הבודהיסטי המרכזי שאין תופעה בעלת "עצמי" או מהות קבועה ובלתי משתנה. זהו אחד משלושת מאפייני הקיום, יחד עם דוקהה (סבל, אי-שביעות רצון) ואניצ'א (ארעיות, חולף הדברים, "נעלם במהרה, בלתי קבוע").

אנטה הוא נרדף לאנטמן (אן + אטמן) בטקסטים בודהיסטיים בסנסקריט. בחלק מהטקסטים הפאליים, אטמן מהטקסטים הוודיים מכונה גם במונח אטן (attan), במובן של "נשמה". שימוש חלופי באטן או אטה הוא "עצמי, המהות של אדם", המונע על ידי האמונה הברהמנית מהתקופה הוודית שאטמן הוא המהות הקבועה והבלתי משתנה של יצור חי, או העצמי האמיתי.

בספרות האנגלית הקשורה לבודהיזם, אנטה מתורגם כ"לא-עצמי" ("not-Self"), אבל התרגום הזה מביע משמעות חלקית, קובע פיטר הארווי; תרגום שלם יותר הוא "אי-עצמי" ("non-Self"), במובן של לא מהותי, לא עצמי קבוע או בעלות דבר כזה השווה ל"ריק מעצמי או ממה שמשייך לעצמי". ולקחת כל דבר כעצמי או כרכושו הוא מקור דוקהה (סבל, כאב, אי-שביעות רצון) כשהוא משתנה. החוקר הבודהיסטי , לעומת זאת, טוען שאנטה מתורגם לעיתים קרובות בטעות כ"חוסר עצמי או מהות", אבל למעשה הכוונה היא "הוא לא אטמן" במקום "אין לו אטמן". כמו כן, שגוי לתרגם אנטה פשוט כ"חסר-אגו", על פי פיטר הארווי, כי המושג ההודי של אטמן ואטה שונה מהמושג הפרוידיאני של אגו. קרוב לרעיון המערבי של אגו הוא "יוהרת ה׳אני׳", שורש החשיבות העצמית והתמקדות בעצמי. זה נתפס כאשליה שרק המוארים חסרים.

 בבודהיזם הקדום 
 בטקסטים בודהיסטיים קדומים 
מושג האנטה מופיע בסוטרות רבות של הטקסטים הבודהיסטיים העתיקים בקאנון הפאלי. הטקסטים הבודהיסטיים העתיקים דנים באטא או אטן (עצמי) ובכך מספקים הקשר לתורת האנטא הבודהיסטית. על פי סטיבן קולינס, החקירה של אנטא ו"שלילת העצמי" בטקסטים הבודהיסטיים הקנוניים "מודגשת רק בהקשרים תאורטיים מסוימים", בעוד שהם משתמשים במונחים אטא, פוריסה, פוגלה באופן טבעי וחופשי בהקשרים שונים. הפיתוח של תורת האנטה, יחד עם זיהוי מילים כמו "פוגלה" כ"נושא קבוע או נשמה" מופיע בספרות בודהיסטית מאוחרת יותר.

על פי קולינס, הסוטות מציגות את התורה בשלוש צורות. ראשית, הן מיישמות את החקירה של "אין-עצמי, אין-זהות" על כל התופעות וכל האובייקטים, ומפיקות את הרעיון ש"כל הדברים הם לא-עצמי" ("sabbe dhamma anattā"). שנית, קובע קולינס, הסוטות מיישמות את התורה כדי לשלול עצמי של כל אדם, ורואות יוהרה בכל קביעה של "זה שלי, זה אני, זה העצמי שלי" ("etam mamam eso 'ham asmi, eso me atta ti"). שלישית, הטקסטים הטהרוואדהים מיישמים את התורה לזיהוי דוגמאות של "עצמי" ו"לא-עצמי", ומתייחסים לראשון כהשקפה שגויה ולשני כהשקפה נכונה. המקרה השלישי הזה מתורגם בצורה נכונה כ"עצמי" (כזהות) ואינו קשור ל"נשמה", קובע קולינס. שני השימושים הראשונים משלבים את הרעיון של נשמה.

אין שלילה של עצמי
החוקרים הבודהיסטיים ריצ'רד גומבריץ'  ואלכסנדר ווין טוענים שתיאורי הבודהה של אין-עצמי בטקסטים בודהיסטיים קדומים אינם שוללים שיש עצמי. ווין וגומבריץ' שניהם טוענים שהצהרות הבודהה על אנטא היו במקור תורת "לא-עצמי" שהתפתחה לתורת "אין-עצמי" במחשבה בודהיסטית מאוחרת יותר. על פי ווין, טקסטים בודהיסטיים קדומים כמו אנטאלקהנה-סוטה  אינם שוללים שיש עצמי, וקובעים שחמש המצרפים המתוארות כלא-עצמי אינן תיאורים של בן אדם אלא תיאורים של החוויה האנושית. על פי יוהנס ברונקהורסט , ייתכן ש"הבודהיזם המקורי לא שלל את קיום הנשמה", אף על פי שמסורת בודהיסטית איתנה טענה שהבודהה נמנע מלדבר על הנשמה או אפילו שלל את קיומה.

הטיבטולוג אנדרה מיגו  קובע שהבודהיזם המקורי אולי לא לימד היעדר מוחלט של עצמי, ומצביע על עדויות שהציגו חוקרי בודהיזם ופאלי ז'אן פשילוסקי  וקרולין ריס דוידס  שהבודהיזם הקדום האמין בדרך כלל בעצמי, מה שהופך בתי ספר בודהיסטיים המודים בקיום "עצמי" לא כופרים, אלא שמרניים, הנאחזים באמונות עתיקות. אף שייתכן שיש דו-משמעות על קיום או אי-קיום עצמי בספרות בודהיסטית קדומה, ברונקהורסט מציע שהטקסטים הללו מציינים בבירור שהדרך הבודהיסטית לשחרור אינה מורכבת מחיפוש אחר ידיעת עצמי דמוית אטמן, אלא מהתרחקות ממה שעלול להיחשב בטעות כעצמי. זוהי עמדה הפוכה למסורות הוודיות שהכירו בידיעת העצמי כ"האמצעי העיקרי להשגת שחרור".

על פי הארווי, השימוש ההקשרי באטא בניקאיות (מהקאנון הפאלי) הוא דו-צדדי. מצד אחד, הוא שולל ישירות שניתן למצוא דבר הנקרא עצמי או נשמה בבן אדם שהוא מהות קבועה של בן אדם, נושא הנמצא במסורות ברהמניות. מצד שני, קובע פיטר הארווי, הוא רואה בתפיסה המטיריאליסטית בתקופה הוודית הקדם-בודהיסטית של "אין חיים לאחר המוות, השמדה מוחלטת" במוות, כשלילה של עצמי שעדיין מבוססת על ותלוי באמונה בעצמי. "עצמי קיים" הוא הנחה שגויה, טוענים הטקסטים הבודהיסטיים הקדומים. עם זאת, מוסיף פיטר הארווי, הטקסטים הללו גם אינם מקבלים את ההנחה "עצמי לא קיים" כי הניסוח מניח את המושג של "עצמי" לפני שלילתו; במקום זאת, הטקסטים הבודהיסטיים הקדומים משתמשים במושג האנטא כהנחה המשתמעת.

 פיתוח העצמי 
על פי פיטר הארווי, בעוד שהסוטות מבקרות מושגים של עצמי נצחי ובלתי משתנה כחסרי בסיס, הן רואות במואר מי שהעצמי האמפירי שלו מפותח מאוד. זה פרדוקסלי, קובע הארווי, בכך ש"מצב הניבאנה דמוי-העצמי" הוא עצמי בוגר שיודע "הכל כחסר-עצמי". ה"עצמי האמפירי" הוא הצ'יטה (citta, המיינד, נפש/לב, אופן חשיבה, טבע רגשי), ופיתוח העצמי בסוטות הוא פיתוח הצ'יטה הזה.

מי שיש לו "עצמי גדול", קובעות הסוטות הבודהיסטיות הקדומות, יש לו נפש שאינה נתונה לרחמי גירויים חיצוניים או למצבי הרוח שלה, לא מפוזרת ולא מתפזרת, אלא מלאת שליטה עצמית והכלה עצמית לקראת המטרה היחידה של נירבנה והמצב ׳דמוי-העצמי׳. ה"עצמי הגדול" הזה עדיין אינו ארהט, כי הוא עדיין עושה מעשים רעים קטנים שמובילים לפרות קארמיים, אבל יש לו מספיק סגולה שהוא אינו חווה את הפרי הזה בגיהנום.

לארהט, קובע הארווי, יש מצב מואר לחלוטין של עצמי אמפירי, כזה שחסר את "התחושה של גם "׳אני׳ וגם ׳זה אני׳", שהן אשליות שהארהט התעלה מעליהן. המחשבה הבודהיסטית ותורת הישועה מדגישות פיתוח עצמי לקראת מצב חסר-עצמי לא רק ביחס לעצמו, אלא הכרה בחוסר מהות יחסית ועצמי באחרים, שבו קובע מרטיין ואן זומרן, "עצמי הוא אשליה".

קארמה, גלגול ואנטא

הבודהה הדגיש הן את תורות הקארמה והן את האנטא. הבודהה ביקר את התורה שהניחה מהות בלתי משתנה כנושא בבסיס הגלגול והאחריות המוסרית הקרמית, שאותה כינה "אתיקוואדה" (atthikavāda). הוא גם ביקר את התורה החומרנית ששללה את קיום הנשמה והגלגול, ובכך שללה אחריות מוסרית קרמית, שאותה הוא קורא "נתיקוואדה" (natthikavāda). במקום זאת, הבודהה טען שאין מהות, אבל יש גלגול או לידה מחדש שעבורה האחריות המוסרית הקארמית היא חובה. במסגרת תפיסת הקארמה של הבודהה, השקפה נכונה ומעשים נכונים הכרחיים לשחרור.

הינדואיזם, ג'ייניזם ובודהיזם כולם טוענים לאמונה בגלגול, ומדגישים אחריות מוסרית בדרך השונה מבתי הספר החומרניים הקדם-בודהיסטיים של הפילוסופיות ההודיות. בתי הספר החומרניים של הפילוסופיות ההודיות, כמו צ'רווקה, נקראים השמדתיים כי הם טענו שהמוות הוא הסוף, אין חיים לאחר המוות, אין נשמה, אין גלגול, אין קארמה, והמוות הוא המצב שבו יצור חי מושמד לחלוטין, מתמוסס.

הבודהה ביקר את השקפת החומרנות הדוגלת בהשמדה שטענה שהמוות הוא הסוף, קובע דמיאן קיון. אמונות כאלה אינן מתאימות ומסוכנות, הצהיר הבודהה, כי הן מעודדות חוסר אחריות מוסרית והדוניזם חומרני. אנטא לא אומר שאין חיים לאחר המוות, אין גלגול או אין פרי לקארמה, והבודהיזם מנוגד לבתי ספר השמדתיים. הבודהיזם גם מנוגד לעצמו לדתות הודיות אחרות שדוגלות באחריות מוסרית אבל מניחות נצחיות עם ההנחה שלהן שבתוך כל בן אדם יש מהות או נשמה נצחית, והנשמה הזו היא חלק מטבעו של יצור חי, קיום ומציאות מטפיזית.

הערות שוליים

קטגוריה:מונחים בבודהיזם