מורט סאהל

מורטון ליון סאהל (באנגלית: Morton Lyon Sahl; 11 במאי 1927 – 26 באוקטובר 2021) היה קומיקאי, שחקן וסאטיריקן אמריקאי ממוצא קנדי, שנחשב לחלוץ הקומדיה הפוליטית המודרנית. הוא יצר סגנון ייחודי שהתבסס על סאטירה נוקבת בענייני פוליטיקה ואקטואליה, תוך שימוש בעיתון יומי ככלי במה, ומונולוגים מאולתרים שסטו מהמבנים הקומיים המסורתיים של זמנו. סאהל נולד בקנדה, גדל בלוס אנג'לס, ובשנות ה-50 החל את דרכו המקצועית במועדון האנגרי איי בסן פרנסיסקו. הוא זכה במהרה להצלחה ארצית, וב-1960 היה הקומיקאי הראשון שהופיע על שער מגזין טיים.

סאהל נחשב לקול בולט וחריג בתרבות האמריקאית של תקופתו. סאטירה פוליטית ישירה הייתה אז נדירה, והוא נתפס כמהפכן על הבמה. סגנונו השפיע עמוקות על דורות של קומיקאים, בהם לני ברוס, ג'ורג' קרלין, ריצ'רד פריור, לואיס בלאק ו-וודי אלן. גם פוליטיקאים התעניינו בו ג'ון פ. קנדי שכר אותו לכתיבת נאומים אך סאהל לא נרתע מלבקר גם את קנדי עצמו, במיוחד לאחר רצח הנשיא, אז הקדיש את הופעותיו לחקירת ועדת וורן, מהלך שהרחיק ממנו את הקהל והוביל לדעיכה בקריירה. בשנות ה-70 שב להופיע, ונותר פעיל לסירוגין עד שנות חייו האחרונות. ב-2017 יצאה לאור ביוגרפיה מקיפה עליו בשם Last Man Standing.

 ביוגרפיה 
מורט סאהל נולד ב-11 במאי 1927 במונטריאול, קוויבק, קנדה, כילד יחיד להורים יהודים. אביו, הארי סאהל, היה מהגר יהודי מהלואר איסט סייד בניו יורק שנשא חלומות להיות מחזאי בברודוויי, והכיר את אשתו דורותי (שוורץ) לאחר שזו הגיבה למודעה שפרסם במגזין שירה. בני הזוג עברו לקנדה, שם ניהל הארי חנות טבק. מאוחר יותר עברה המשפחה ללוס אנג'לס, שם ניסה האב להשתלב בתעשיית הקולנוע אך לבסוף עבד כפקיד וככתב בית משפט עבור ה-FBI. מורט למד בתיכון בלמונט, כתב לעיתון בית הספר, ובין חבריו לכיתה היה גם השחקן ריצ'רד קרנה.

בגיל 14, הצטרף ליחידת ה-ROTC הבית-ספרית בעקבות פרל הארבור, ואף זכה במדליה על קליעה ובפרס אמריקניזם. בגיל 15 שיקר לגבי גילו והתגייס לצבא, אך אמו חשפה את התרמית והחזירה אותו לביתו. לאחר סיום התיכון, ניסה אביו להכניסו לאקדמיה הצבאית וסט פוינט, אך מורט כבר התגייס לחיל האוויר ושירת באלסקה. סאהל גידל זקן, סירב לחבוש כובע צבאי ופרסם מאמרים ביקורתיים, מה שגרר עונש של עבודות מטבח, אך תיאר את התקופה כחוויה "רוחנית".

עם שחרורו ב-1947 פנה ללימודים אקדמיים, תחילה במכללת קומפטון ובהמשך באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם קיבל תואר ראשון בהנדסת תחבורה וניהול עירוני. הוא החל לימודי תואר שני, אך נטש אותם כדי לעסוק במשחק וכתיבה.

 קריירה 
ממוזער|בתוכנית של אד סאליבן בשנת 1960
בין השנים 1950 ל-1953, ניסה סאהל להשיג עבודות כקומיקאי במה בכ-30 מועדוני לילה בלוס אנג'לס, אך ללא הצלחה. רשת NBC, שבה עבר אודישן, הודיעה לו שלעולם לא יצליח כקומיקאי. הוא הציע להופיע בחינם במהלך הפסקות כדי להציג את כישרונו. הוא נזכר בתקופה זו: "למרות כל הפולקלור על האמונה של חברים באמן הצעיר המתקשה, החברים שלי תמיד הרפו את ידיי".

לצורך פרנסה, סאהל עסק בעבודות מזדמנות וכתיבה. הוא עבד כמוכר מכוניות משומשות וכשליח, וכתב רומן שלא פורסם וסיפורים קצרים. הוא נסע לניו יורק בתקווה למכור את מחזותיו, אך הצליח להרוויח כ-18 דולר בשבוע בלבד. הוא נזכר: "לא הצלחתי להשיג דבר. עבדתי על רומן, הייתי מובטל, ונגמר לי הדלק". כתוצאה מכך, החליט לנסות משהו שונה, על ידי הצגת מחזותיו כמונולוגים. הוא חש שיהיה קל יותר לבצע את המונולוג על הבמה במקום לנסות למכור אותו לאחרים.

בשנת 1953 החל לצאת עם סו בביור. כאשר היא עברה לברקלי כדי ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, סאהל טייל בטרמפים כדי להיות איתה. הוא בילה את זמנו בהשתתפות כשומע חופשי בשיעורים ובבילוי בבתי קפה מקומיים. לפרנסתו, כתב עבור כמה פרסומים אוונגרדיים. הוא ישן במושב האחורי של מכונית של חבר, בעוד בביור התגוררה עם שותפות. "הדברים היו פשוטים אז", אמר. "...כל מה שהיינו צריכים לדאוג לו היה גורל האנושות".

סאהל חיפש מועדונים שבהם יוכל להופיע כקומיקאי, ובביור הציעה לו לעבור אודישן במועדון האנגרי איי בסן פרנסיסקו. הבעלים של המועדון, אנריקו בנדוצ'י, התרשם מיד מסגנון הקומדיה של סאהל והציע לו עבודה תמורת 75 דולר לשבוע (כ-720 דולר בשווי של 2020), שהפכה לעבודתו הקבועה הראשונה כקומיקאי במה.

השמועה על מעשה הקומדיה הסאטירי של סאהל התפשטה במהירות. הוא זכה לביקורות חיוביות מעיתונאי העיתון המשפיע הרב קיין. הביקורות העניקו לסאהל אמינות מיידית: "איני יודע מאין הגיע מר סאהל, אבל אני שמח שהוא כאן", כתב קיין לאחר שצפה במופע. קיין הזמין את חבריו שלו, כגון הקומיקאים הקולנועיים דני קיי ואדי קנטור, לצפות בהופעותיו של סאהל. קנטור לקח אותו "תחת חסותו" והציע לו הצעות לשיפור. בסוף השנה הראשונה של סאהל בהאנגרי איי, הוא הרוויח 3,000 דולר לשבוע (כ-29,000 דולר בשווי של 2020) והופיע בפני קהלים מלאים. מאוחר יותר בקריירה שלו, הוא אמר: "הייתי שוטף מכוניות אם לא היה זה אנריקו".

 הופעות במועדוני לילה ותהילה ארצית 
לאחר שנה בהאנגרי איי, החל סאהל להופיע במועדונים אחרים, כולל האורכידה השחורה ומיסטר קלי'ס בשיקגו, הקרשנדו בלוס אנג'לס, וילג' ונגארד ומועדון המלאך הכחול בניו יורק. חלק מהמועדונים מעולם לא אירחו קומיקאי במה; סאהל היה צריך לפרוץ כסוג חדש של מופע. "הייתי צריך לבנות רשת משלי של מקומות להופיע בהם", אמר.

סלבריטאים צפו בהופעותיו לאחר ששמעו על "התופעה החדשה", בהתייחס לסגנון הקומדיה הייחודי של סאהל. וודי אלן, שצפה במופע שלו במלאך הכחול ב-1954, העיר כי "פתאום הוא היה הגאון הזה שהופיע וחולל מהפכה במדיום". השחקן הקומי הבריטי ג'ון קליז התעניין מיד בסגנון ההומור הרדיקלי של סאהל והעניק לו את אותה רמת כבוד שהביטלס שמרו לאלביס פרסלי.

מנחה הטלוויזיה סטיב אלן, שהמציא את תוכנית הלילה עם סטיב אלן, אמר כי הוא "התרשם מכמה חובבני הוא נראה", אך הוסיף כי התצפית לא נועדה כביקורת, אלא כ"מחמאה". הוא ציין כי כל הקומיקאים המצליחים לפניו התלבשו באופן רשמי, היו חלקלקים ומתורגלים היטב, ותמיד שלטו בקהל שלהם. אלן אמר כי "ההופעה הלא-שגרתית של סאהל הייתה אחד הדברים שאהבתי כשראיתי אותו מופיע לראשונה".

סגנונו הלא פורמלי של סטנד-אפ, שבו נראה כאילו הוא משוחח באופן אישי עם הקהל, השפיע על קומיקאים חדשים, כולל לני ברוס ודיק גרגורי. לאחר שראה את סאהל על הבמה, וודי אלן, שכתיבתו עסקה לעיתים קרובות בחייו האישיים, החליט לנסות זאת: "מעולם לא היה לי האומץ לדבר על זה קודם. ואז הגיע מורט סאהל עם סגנון הומור חדש לגמרי, שפתח אופקים עבור אנשים כמוני".

קהלו התרחב וכלל לא רק סטודנטים וציבור "היפי", אלא גם פוליטיקאים בולטים שביקשו לצפות במופעיו. חלקם הפכו לחברים, כמו מועמד לנשיאות ג'ון פ. קנדי, שביקש ממנו להכין בנק של בדיחות פוליטיות לשימוש באירועים ציבוריים. קנדי אהב את סגנון הסאטירה הפוליטית שלו ואת מה שתיאר כ"מרדף הבלתי פוסק של סאהל אחר כולם". אדלאי סטיבנסון ויוברט האמפרי היו מעריצים, כאשר האמפרי הצהיר כי "בכל פעם שיש נפיחות פוליטית, מורט דוקר אותה במחט". סאהל ראה ברונלד רייגן אחד מחבריו הקרובים.

הם העריכו את העובדה שהוא נשאר מעודכן והשתמש בחומרים מעיתונים ומגזינים מרכזיים. הוא שמר על חומריו רעננים, כתב מעט הערות, ובידר את קהליו על ידי הצגת חדשות רציניות בדרך כלל עם המותג ההומוריסטי שלו. עם זאת, הוא לא חיבב חדשות טלוויזיה, אותן האשים ב"האכלה בכפית" של הציבור, וכך אחראי ל"שחיתות והבורות שעלולות להטביע את המדינה הזו".

כתוצאה מפופולריותו של סאהל, מלבד הופעתו על שער טיים, הוא הפך לקומיקאי הראשון שהקליט אלבום, הראשון שהופיע בקונצרטים באוניברסיטאות, והראשון שזכה בפרס גראמי.

 דעיכה בשנות ה-60 
ממוזער|מורט סאהל בשנת 1985
לאחר שקנדי נכנס לתפקיד, סאהל חזר למדיניות שלו לעשות בדיחות על המכהן, ואמר: "אם היית האדם היחיד שנותר על כדור הארץ, הייתי צריך לתקוף אותך". אביו של ג'ון פ. קנדי, ג'וזף קנדי, ביצע כמה שיחות טלפון, והזמנות המופעים של סאהל במועדונים החלו לדעוך. בוקר אחד, בנדוצ'י הגיע להאנגרי איי, שעדיין הזמין את סאהל, ומצא את הדלתות חסומות ומנעולות על ידי מס הכנסה בדרישה לתשלום מיסים חוזרים. "התומכים הליברליים כביכול שלי כולם עברו לממסד", הוא אמר מהבמה בהצגה מקדימה אחת. "אותם אנשים שמחבבים בדיחות על ג'ון פוסטר דאלס וגולדווטר פתאום קופאים כשהם שומעים הומור סאטירי על וייטנאם או המלחמה בעוני. זו העבודה שלי".

לאחר רצח ג'ון קנדי ב-1963, העניין של סאהל במי אחראי היה כה גדול שהפך לסגן שריף בצוות של פרקליט המחוז של ניו אורלינס ג'ים גריסון כדי לעזור בחקירת הרצח וב-1968 השתמש בהשפעתו כדי להשיג לגריסון מקום בתוכנית התוכנית הלילה בהנחיית ג'וני קרסון. כתוצאה מכך, הקומדיה שלו שיקפה לעיתים קרובות את דעותיו הפוליטיות וכללה קריאות ופרשנויות על דו"ח וורן, שדיוקו הוא ערער עליו באופן עקבי. הוא הרחיק חלק ניכר מקהלו, הוכנס לרשימה השחורה של הוליווד, ומופעים נוספים שתוכננו עבורו בוטלו. הכנסתו ירדה ממיליון דולר ל-13,000 דולר עד 1964. לדברי נכמן, ההתמקדות המוגזמת בפרטי הרצח של קנדי הייתה הסיבה לנפילתו של סאהל והרסה את קריירתו. סאהל הודה מאוחר יותר כי "לא היה דבר שהשפיע על חיי יותר מאשר הנושא הזה"

 קאמבק חלקי 
בשנות ה-70 תרבות הנגד שהלכה והתגברה סייעה לסאהל לבצע קאמבק חלקי כקומיקאי ותיק. הוא נחשב אז לאחד החלוצים שהשפיעו על דור חדש של קומיקאים כמו ג'ורג' קרלין, לילי טומלין וריצ'רד פריור. במהלך שנות ה-80 הופיע במועדונים חדשים בסן פרנסיסקו והחל גם לנסות את מזלו ככותב תסריטים, במקביל להופעות ספורדיות ברחבי ארצות הברית. ב-1987 זכה להצלחה מסוימת עם סדרת הופעות באוסטרליה, ובשנה לאחר מכן חזר לניו יורק שם העלה מופע יחיד אוף ברודוויי בשם Mort Sahl's America. המופע זכה לביקורות חיוביות אך לא הצליח כלכלית, אף על פי שהניו יורק טיימס תיאר אותו כבעל "ספונטניות אינטואיטיבית ונוכחות ממריצה". ב-1989 הופק עליו סרט תיעודי ביוגרפי בשם Mort Sahl: The Loyal Opposition ששודר ב־PBS. במהלך שנות ה-90 צמצם את תדירות הופעותיו והופיע בעיקר בפני קהלים קטנים בתיאטראות ובאוניברסיטאות. אחת מהופעותיו ב-2001 בניו יורק זכתה לתשומת לב מיוחדת מוודי אלן, שאמר כי סאהל "מצחיק מאוד וצריך לעבוד כל הזמן", ובזכות התערבותו של אלן הוזמן להופיע בפני אולמות מלאים במנהטן. ב-2008 הופיע במועדון BB King’s עם נוכחות של אמנים ידועים כמו אלן, איליין מיי ודיק קאווט בקהל. סאהל דורג במקום ה-40 ברשימת 100 הקומיקאים הגדולים בכל הזמנים של קומדי סנטרל, וב-2003 קיבל את פרס אלן קינג להומור יהודי אמריקאי. בשנת 2011, ספריית הקונגרס הכניסה את אלבומו At Sunset משנת 1955 לרישום הלאומי להקלטות.

 סגנון קומדיה סאטירי 
ההומור של סאהל נשען בעיקר על אירועים אקטואליים, ובעיקר על פוליטיקה, מה שהוביל את מילטון ברל לכנותו "אחד הסאטיריקנים הפוליטיים הגדולים בכל הזמנים". הוא זוהה עם סגנון במה ייחודי, כאשר נהג להופיע לבוש בסוודר עם צווארון V ועיתון ביד, ולעבד את חדשות היום לצורת סאטירה חדה. מגזין "טיים" תיאר אותו בשנת 1960 כ"וויל רוג'רס עם ניבים". סאהל נהג לדון באנשים ובאירועים כאילו הוא מדווח עליהם לראשונה, ומשלב סיפורים אישיים וחדשותיים תוך כדי. רוג'ר איילס סיפר שצפה בו קורא עיתון בשעות אחר הצהריים, ובאותו ערב כבר הופיע עם חומר חדש לגמרי, ללא עזרת כותבים.

השילוב בין סאטירה חדשותית לאלתור טבעי יצר לסאהל קהל מעריצים נאמן, שכלל פוליטיקאים ואנשי תרבות בולטים כמו עדלי סטיבנסון, מרלן דיטריך, ס.ג'יי פרלמן, סול בלו וליאונרד ברנשטיין. ההיסטוריון ארתור שלזינגר הבן טען שפופולריותו נבעה מהשתוקקות הציבור לנעורים, חוסר כבוד, חריפות וסאטירה, וסטיב אלן אף הציג אותו כ"
ממוזער|סאהל מופיעה ב-2016
האמיתי היחיד שיש לנו בקומדיה המודרנית". סאהל נחשב לפורץ דרך גם בזכות סגנונו הישיר והמאולתר, וודי אלן העיד שקומיקאים רבים קינאו ביכולתו להופיע כאילו הוא פשוט משוחח עם הקהל. לפי הביוגרף ג'רי נכמן, עצם הרעיון של קומיקאי שמדבר על העולם האמיתי היה מהפכני, והקומיקאים שבאו אחריו לני ברוס, וודי אלן, דיק גרגורי, פיליס דילר, שלי ברמן וג'ונתן וינטרס הושפעו עמוקות מהתבנית שיצר.

 בתרבות הפופולרית 
בקומיקס של פינאטס מ-28 בספטמבר 1960, שרודר קורא בקול ללוסי ואן פלט מתוך ביוגרפיה על המלחין האהוב עליו בכל הזמנים, לודוויג ואן בטהובן, שבה הוא מתאר את האליל שלו כמי ש"לעיתים הפתיע אנשים במקומות ציבוריים", ולאחר מכן "התפרץ בזעם נגד כל מה שהיה קטנוני, משעמם או חמדן באנשים", אך לעיתים קרובות "הבוז שלו הפך לשעשוע גבוה ובדיחות הומוריסטיות". לוסי שואלת, "אתה קורא על בטהובן או על מורט סאהל?"

 חיים אישיים 
ממוזער|220x220 פיקסלים|סאהל בשנת 2007
סאהל התחתן שלוש פעמים. הוא נישא לסו בביור ב-1955; הנישואים הסתיימו בגירושים לאחר פחות משלוש שנים. בתחילת שנות ה-60, חברתו הקבועה הייתה טיפי הדרן. סאהל גם יצא עם דייאן קנון ועם ג'ולי ניומר.

ב-1967, הוא נישא לשחקנית ולדוגמנית צ'יינה לי והם התגרשו ב-1991. להם היה בן אחד, מורט סאהל ג'וניור, שמת ב-1996 בגיל 19 ממחלה לא ידועה הקשורה לסמים.

ב-1997, הוא נישא לקנסליה אן מוטר; הם התגרשו בסביבות 2009.Nachman, Gerald (April 2011). "Comedy's Lion in Winter". . The American Spectator. הוא הביע חרטה על סיום נישואיהם ואמר: "אני מצטער שהתגרשתי מקנסליה; אני עדיין מאוהב באשתי. אם אתה אוהב אישה, זה יהפוך אותה לאישה טובה יותר".

ב-1976, סאהל כתב אוטוביוגרפיה בשם Heartland.

בחודש יוני 2007, מספר קומיקאים ידועים, כולל ג'ורג' קרלין וג'ונתן וינטרס, העניקו לסאהל מחווה ליום הולדתו ה-80."Mort Sahl Acclaim". . Mortsahlofficial.com; accessed February 14, 2016.

ב-2008, סאהל עבר מלוס אנג'לס למיל ואלי, קליפורניה, פרבר של סן פרנסיסקו, שם התיידד עם הקומיקאי רובין ויליאמס, שהתגורר בסמוך.

עד מגפת הקורונה בארצות הברית, סאהל הופיע בכל יום חמישי בערב בתיאטרון ת'רוקמורטון במיל ואלי, קליפורניה, וענה לשאלות מהקהל החי ומפלטפורמות כמו Periscope/טוויטר."Mort Sahl Tells Of Time Robin Williams Was His One Fan" . August 15, 2014.

סאהל נפטר מסיבות טבעיות בביתו במיל ואלי ב-26 באוקטובר 2021, בגיל 94.

 קישורים חיצוניים 


 הערות שוליים 

קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת דרום קליפורניה
קטגוריה:קומיקאים יהודים קנדים
קטגוריה:סטנדאפיסטים קנדים
קטגוריה:מהגרים מקנדה לארצות הברית
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הילסייד ממוריאל פארק
קטגוריה:סטנדאפיסטים אמריקאים
קטגוריה:סאטיריקנים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1927
קטגוריה:קנדים שנולדו ב-1927
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2021
קטגוריה:קנדים שנפטרו ב-2021