הסכם סחר נגד זיוף

הסכם סחר נגד זיוף (באנגלית: Anti-Counterfeiting Trade Agreement, ובר"ת: ACTA) הוא אמנה רב-לאומית בתחום הקניין הרוחני שנועדה לקבוע סטנדרטים מחמירים לאכיפת זכויות קניין רוחני ברחבי העולם. ההסכם התגבש ביוזמת ארצות הברית ויפן באמצע שנות ה-2000, כמענה לגידול בסחר הבינלאומי במוצרים מזויפים ובתוכן פיראטי כגון סרטים או תוכנות. מטרתו המוצהרת הייתה לחזק את מסגרת האכיפה של זכויות יוצרים, סימני מסחר ופטנטים מעבר למנגנונים הקיימים בארגון הסחר העולמי (WTO) ובהסכם ה-TRIPS, שלטענת יוזמיו לא סיפקו מענה מספק לתופעת הזיופים הגוברת. ההסכם נחתם לראשונה באוקטובר 2011, אך בעקבות ביקורת ציבורית ופרלמנטרית נרחבת נמנע אשרורו ברוב המדינות, והוא לא נכנס לתוקף נכון לשנת 2023.

קבוצות תעשייתיות עם אינטרסים בזכויות יוצרים, סימנים מסחריים וסוגים אחרים של קניין רוחני אמרו כי ACTA היא "תגובה לגידול בסחר העולמי של מוצרים מזויפים ויצירות המוגנות בזכויות יוצרים פיראטיות". לארגונים כמו איגוד הסרטים של אמריקה ואיגוד סימני המסחר הבינלאומי הייתה השפעה משמעותית על סדר היום של ACTA.

מנגד ארגונים המייצגים אזרחים ואינטרסים לא-ממשלתיים טענו ש-ACTA עלולה להפר זכויות יסוד כולל חופש הביטוי והפרטיות. ACTA ספגה ביקורת גם על ידי ארגון רופאים ללא גבולות על כך שהיא מסכנת את הגישה לתרופות במדינות מתפתחות. אופיו של המשא ומתן ספג ביקורת על הסודיות והמידור של ארגונים לא-ממשלתיים, מדינות מתפתחות ואת הציבור הרחב מתהליך המשא ומתן של ההסכם, והוא תואר כהלבנת מדיניות על ידי מבקרים, כולל קרן החזית האלקטרונית ואיגוד צרכני הבידור.

 רקע היסטורי להתהוות ההסכם 
הרעיון לגיבוש ACTA עלה בשנת 2006 ביוזמת ארצות הברית ויפן, במטרה לייצר כלי חדש למאבק בזיופים ובפיראטיות מסחרית ברחבי העולם. בשנה שלאחר מכן התקיימו שיחות מקדימות בהשתתפות קנדה, האיחוד האירופי, יפן, שווייץ וארצות הברית, שהובילו להכרזה באוקטובר 2007 על פתיחה רשמית של משא ומתן לגיבוש ההסכם. המשא ומתן נערך בשנים 2008–2010 בסדרה של מפגשים ודיאלוגים בין-ממשלתיים, מחוץ למסגרות הרב-לאומיות הרגילות של WTO ו-WIPO, דבר שעורר ביקורת על היעדר שקיפות. רק בשנת 2010, לאחר דליפות חוזרות של טיוטות ההסכם, פורסם לראשונה טקסט רשמי של ACTA לעיון הציבור והמחוקקים. באותה שנה (2010) הסתיימו הדיונים הטכניים על ההסכם, ובמאי 2011 פורסם הנוסח הסופי המוסכם בין הצדדים. לצד ארצות הברית, יפן והאיחוד האירופי, השתתפו במשא ומתן גם אוסטרליה, קנדה, קוריאה הדרומית, מקסיקו, מרוקו, ניו זילנד, סינגפור ושווייץ.

העובדה שהמשא ומתן התנהל בדלתיים סגורות, מחוץ למוסדות בינלאומיים קיימים, ספגה ביקורת מארגוני זכויות דיגיטליות ומצד גורמים בפרלמנט האירופי שראו בכך עקיפת מנגנוני פיקוח דמוקרטיים.

 מטרות וחשיבות ההסכם 
יוזמי ACTA הציגו אותו כצעד חיוני בהתמודדות עם הפצתם הנרחבת של מוצרים מזויפים ותוכן פיראטי בעולם. ההסכם נועד לחזק את אכיפת זכויות הקניין הרוחני ברמה גלובלית, בטענה שהתופעה גורמת לפגיעה בכלכלה העולמית, להסבת הפסדים כבדים לבעלי זכויות ולחברות לגיטימיות, ואף משמשת לעיתים למימון פשע מאורגן ומהווה סכנה לציבור. מטרות ההסכם כללו קביעת סטנדרטים מחייבים להגנה על זכויות יוצרים וסימני מסחר, הגברת שיתוף הפעולה הבינלאומי בין רשויות אכיפה, וחיזוק יכולתן של רשויות המכס והמשטרה להילחם בזיופים באופן יעיל יותר.

תומכי ACTA – ובהם ממשלות המדינות היוזמות ותעשיות המדיה והתרופות - טענו כי ההסכם חיוני להגנה על חדשנות, יצירתיות ובריאות הציבור. בין היתר נטען כי יישום ההסכם יסייע בשמירת מקומות עבודה בתעשיות התוכן והמותגים המושפעות מגניבת קניין רוחני, ויגן על צרכנים מפני סיכונים הנובעים ממוצרים מזויפים (כגון תרופות גנריות או חלקי חילוף לא בטיחותיים). ההסכם הוגדר כ"פריצת דרך" ו"סטנדרט הזהב" החדש בתחום אכיפת הקניין הרוחני על-ידי נציגי ארצות הברית והאיחוד האירופי, שראו בו שיפור בהשוואה למצב הקיים תחת הסכמי TRIPS.

עם זאת, כבר במהלך ניסוחו עלו תהיות לגבי האיזון בין ההגנה על זכויות בעלי קניין רוחני לבין שמירה על זכויות משתמשים, פרטיות הציבור ותחרות חופשית. סוגיות אלו הפכו מרכזיות בדיון הציבורי סביב חשיבות ACTA לאחר פרסום פרטיו, ונדונו בהמשך בהרחבה.

 המדינות החתומות ואשרור ההסכם 
ההסכם נפתח לחתימה רשמית ב-1 במאי 2011, ובאוקטובר 2011 נערך טקס החתימה הראשון בטוקיו. שמונה מהצדדים המשתתפים במשא ומתן חתמו בו ביום על ACTA: ארצות הברית, יפן, אוסטרליה, קנדה, קוריאה הדרומית, ניו זילנד, מרוקו וסינגפור. האיחוד האירופי, שווייץ ומקסיקו – שלקחו אף הם חלק במשא ומתן – נכחו בטקס והביעו תמיכה בהסכם, אך דחו את חתימתם למועד מאוחר יותר משיקולים פרוצדורליים.

במהלך החודשים שלאחר מכן הצטרפו חתימות נוספות: בינואר 2012 חתמו האיחוד האירופי ו-22 מתוך 27 מדינותיו החברות על ההסכם בטקס רשמי ביפן. חמש המדינות החברות הנותרות באיחוד (גרמניה, הולנד, אסטוניה, קפריסין וסלובקיה) לא חתמו בשלב ההוא, אך ממשלותיהן הביעו תמיכה עקרונית והצהירו כי יחתמו בהמשך לאחר השלמת הליכי בדיקה פנימיים. גם מקסיקו חתמה על ACTA ביולי 2012, באמצעות שגרירה בטוקיו. סך הכול, עד סגירת ההסכם לחתימה במאי 2013, חתמו עליו כל הצדדים המקוריים למעט שווייץ וחמש מדינות האיחוד שהוזכרו, שנמנעו בסופו של דבר מהצטרפות כחותמות.

על מנת שההסכם ייכנס לתוקף היה נדרש אשרור (או הפקדת כתב אישור* מצד) לפחות שש מדינות חתומות. יפן הייתה המדינה הראשונה (והיחידה, נכון לשנת 2012) אשר אשררה את ACTA באופן רשמי – באוקטובר 2012 אישר הקבינט היפני את ההסכם ויפן הפקידה את כתב האשרור שלה, מתוך תקווה לדרבן מדינות נוספות להצטרף. עם זאת, בפועל יתר המדינות החתומות נמנעו מהשלמת תהליך האשרור. בארצות הברית הוחלט שלא להביא את ACTA לאישור הקונגרס בטענה שההסכם תואם לכאורה את החקיקה האמריקנית הקיימת (צעד שעורר מחלוקת חוקתית בקרב מלומדים במשפט בארצות הברית). במדינות האיחוד האירופי הליך האשרור נבלם, ובכמה מדינות נוספות הוקפא או בוטל המהלך לנוכח ההתנגדות הציבורית הגוברת. עקב כך, לא הושג עד כה מספר האשרורים הנדרש, וההסכם טרם נכנס לתוקף נכון ל-2023.

 עיקרי ההסכם ותכניו 
ACTA מתמקד בעיקר באכיפת זכויות סימני מסחר וזכויות יוצרים (ופחות בהגנה מהותית על פטנטים וידע מסחרי). ההסכם יוצר מסגרת משפטית בינלאומית חדשה לאכיפת קניין רוחני, הכוללת מספר פרקים מרכזיים:
 אכיפה אזרחית – התחייבות המדינות החותמות לעגן בדין הפנימי סעדים אזרחיים יעילים במקרה של הפרת זכויות. בין היתר נדרשים הליכים למתן צו מניעה נגד מפרים, פסיקת פיצויים נרחבים לבעלי זכויות שנפגעו (לרבות אפשרות לפיצויים סטטוטוריים ללא צורך בהוכחת נזק מדויק) והליכי השמדה או הסרה של טובין מפירים מהמחזור המסחרי. עוד מעודד ההסכם את הרשויות לשקול חיוב הצד המפסיד בהליכי הפרת קניין רוחני בתשלום הוצאות משפט ושכר טרחת עורך דין לצד הזוכה, על מנת להרתיע מפירים פוטנציאליים.
 צעדי גבול (מכס) – ההסכם מקנה לרשויות המכס סמכויות מורחבות לעצור ולתפוס טובין חשודים כמפרים זכויות קניין רוחני במעבר הגבול. על-פי ACTA, רשויות המכס מוסמכות לעכב סחורות החשודות כמזויפות או מפירות הן בייבוא והן בייצוא, לבקשת בעל הזכות או ביוזמת הרשויות עצמן. מנגנון זה תקף גם לגבי טובין שעוברים בטרנזיט (מעבר במדינה בדרכן ליעד אחר), סעיף שהיה בו פוטנציאל להשפיע על משלוחי תרופות גנריות ועורר מחלוקת. ההסכם מחייב בירור מהיר של טענות ההפרה במכס, ולאחר קביעה שהטובין אכן מפירים – הוא מאפשר להשמידם או להטיל על היבואן סנקציות מנהליות ואף עונשיות.
 אכיפה פלילית – ACTA דורש מהמדינות להגדיר עבירות פליליות בתחומן במקרה של זיוף מסחרי או פיראטיות בקנה מידה מסחרי. כלומר, פעולות של הפרת זכויות יוצרים או סימני מסחר באופן מכוון ובהיקף עסקי ייחשבו לעבירות פליליות שהמדינות מתחייבות לאכוף. ההסכם כולל חיוב להעמיד עונשים מרתיעים למפרים במקרים חמורים, כגון קנסות גבוהים ואף מאסר, בדומה לנהוג בחקיקה בארצות הברית ובאיחוד האירופי. בנוסף, ההסכם מתייחס במפורש לכך שבמקרה של הפרות מכוונות ברשתות דיגיטליות (כגון אתרי אינטרנט לשיתוף תוכן פיראטי) ניתן יהיה להחיל גם עליהן סנקציות פליליות, אם הן נעשות למטרות רווח.
 אכיפה בסביבה הדיגיטלית – אחד המרכיבים החדשניים (והשנויים במחלוקת) ב-ACTA הוא התייחסותו למניעת הפרות באינטרנט. ההסכם מעודד את המדינות ליצור כלים משפטיים להתמודדות עם הפרת זכויות ברשת, לרבות התמודדות עם הפצת תכנים פיראטיים בפלטפורמות מקוונות. ACTA קורא למדינות לקדם שיתוף פעולה עם ספקי שירותי אינטרנט (ISP) כדי שאלה יסייעו במניעת הפצה של תוכן מפר זכויות. אף שאין בדרישת ההסכם אזכור מפורש של מנגנון "שלוש פסילות" (ניתוק משתמשי אינטרנט לאחר שלוש הפרות, שהוצע בחקיקה בצרפת למשל), הוא מחייב לעודד מדיניות פנימית אצל ספקי אינטרנט לצמצום העברות תכנים בלתי-חוקיות. כמו כן, ACTA דורש איסור על עקיפת אמצעי הגנה טכנולוגיים (Digital Rights Management) המשמשים להגנת זכויות יוצרים, וקובע כי סיוע לעקיפה שכזו יכול להיחשב כהפרת זכויות העומדת לסעד משפטי ואף פלילי. סעיפים אלו מיישרים קו עם הוראות שכבר קיימות בחקיקה האמריקנית והאירופית, אך עבור חלק מהמדינות עשויים היו לחייב חקיקה חדשה להגבלת פעולות משתמשים ברשת.
 שיתוף פעולה ואכיפה בינלאומית – ההסכם מדגיש את חשיבות הגברת שיתוף הפעולה בין מדינות במאבק בזיופים. הוא קורא להחלפת מידע בין רשויות אכיפה, להכשרות משותפות ולפיתוח נוהלי עבודה מיטביים (best practices) במאבק בהפרות קניין רוחני. בנוסף, ACTA מקים ועד בין-לאומי מפקח ("ועדת ACTA") המורכב מנציגי המדינות החברות, שתפקידו לעקוב אחר יישום ההסכם ולדון בעדכונו וצרוף חברות חדשות. ועדה זו, שהייתה מתוכננת לפעול מחוץ למוסדות קיימים כ-WIPO, קיבלה סמכות לפרש את הוראות ההסכם, להציע שינויים עתידיים בו ולקדם הצטרפות מדינות נוספות – החלטה שעוררה ביקורת שכן הוועדה אינה גוף נבחר ולא נדרש בה ייצוג של גופים חוץ-ממשלתיים.

יש לציין כי ההסכם כלל גם סעיפי שמירה כלליים שנועדו להרגיע חששות: בין היתר הוצהר בו כי יישום ACTA יעשה "תוך שמירה על עקרונות יסוד" וכי אין בו כדי לפגוע בזכויות יסוד של אזרחים או ליצור הגבלות בלתי-מידתיות על סחר לגיטימי. עם זאת, מתנגדי ההסכם טענו שסעיפי ההסתייגות הללו מנוסחים בלשון עמומה ושאינם מאזכרים במפורש מושגים משפטיים מקובלים כ"חופש ביטוי", "שימוש הוגן" או "הליך הוגן", מה שמותיר פתח לפרשנות מרחיבה של חובות האכיפה על חשבון חירויות הפרט.

 ביאורים 

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:אמנות נגד זיוף
קטגוריה:יפן: אמנות והסכמים
קטגוריה:קניין רוחני