אראדו Ar 234 בליץ

אראדו Ar 234 בליץ (בגרמנית: Arado Ar 234 Blitz; בתרגום: ברק) היה מפציץ מונע סילון שתוכנן ויוצר על ידי יצרנית המטוסים הגרמנית אראדו פלוגצויגוורקה. זה היה המפציץ הראשון בעולם שהופעל באופן מבצעי עם טורבו-סילון, ושירת במהלך השנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה.

פיתוח האראדו Ar 234 בליץ החל במחצית השנייה של 1940 בעקבות דרישה של משרד התעופה של הרייך לפיתוח מטוס סיור סילוני מהיר. חברת אראדו הייתה היחידה שהגישה הצעה עם דגם ה-E.370. אף על פי שטווח הטיסה שלו היה קטן מהנדרש במפרט, הוזמנה כמות ראשונית של שני אב טיפוס, שסומנו כ-Ar 234. שני האבות הטיפוס כמעט הושלמו עד סוף 1941, אך מנועי היונקרס יומו 004 לא היו זמינים עד פברואר 1943. בשל בעיות אמינות במנועים, טיסת הבכורה של דגם ה-Ar 234 V1 נדחתה עד ל-30 ביולי 1943.

בנוסף לדגם הסיור הראשוני Ar 234A, פותח גם דגם המפציץ המהיר Ar 234B בעקבות דרישת משרד התעופה. עקב מחסור במקום פנימי בגוף המטוס הצר יחסית, מטעני חימוש של עד 1,500 ק"ג נישאו על גבי מתלים חיצוניים במקום בתא פצצות פנימי.

למרות תוכניות לייצור 500 מטוסים מדי חודש עד סוף 1945, האראדו Ar 234 יוצר במספרים קטנים יחסית בלבד. הדבר נבע בחלקו ממחסור במנועי סילון וחומרים חיוניים אחרים, עליהם התחרה המטוס עם דגמים כמו מסרשמיט Me 262. הוצעו מספר דגמים נוספים, עם מנועים חלופיים, שיפורי תא טייס והתאמות לתפקידים נוספים, כולל מטוס יירוט לילי. בסוף 1944, החל בביצוע משימות סיור אווירי בשטח האויב. המטוס שימש כמעט אך ורק למשימות סיור, ובתפקיד זה היה למטוס הלופטוואפה האחרון שביצע טיסה מעל הממלכה המאוחדת במהלך המלחמה, באפריל 1945.

בתפקידו כמפציץ, השימוש הבולט ביותר באראדו Ar 234 היה בניסיונות החוזרים להשמיד את גשר לודנדורף ברמאגן בין 7 ל-17 במרץ 1945. מטוסים רבים הושמדו או נלקחו כשלל על הקרקע בשל מחסור במנועים תקינים ודלק.

 עיצוב ופיתוח 
 רקע 
במהלך החודשים האחרונים של 1940, משרד התעופה של גרמניה הנאצית פרסם מכרז למטוס סיור סילוני מהיר בעל טווח של 2,156 ק"מ. חברת אראדו הייתה היחידה שהגיבה, והציעה את הפרויקט E.370, שתוכנן בהובלתו של פרופסור ולטר בלומה. העיצוב היה של מטוס בעל כנף גבוהה, בעל מבנה קונבנציונלי יחסית, אשר הונע על ידי זוג מנועי Junkers Jumo 004 סילוניים, שהותקנו אחד מתחת לכל כנף.

אראדו העריכה כי ל-E.370 תהיה מהירות מרבית של 780 קמ"ש בגובה 6,000 מטר (20,000 רגל), גובה טיסה מבצעי של 11,000 מטר (36,000 רגל) וטווח של 1,995 ק"מ. על אף שהטווח היה קצר מהמפרט הנדרש של משרד התעופה, הוחלט להזמין שני אב טיפוס, אשר כונו Ar 234. המטוסים הושלמו ברובם עד סוף 1941, אך מנועי ה-Jumo 004 לא היו זמינים עד פברואר 1943. כשהגיעו לבסוף, חברת יונקרס הגדירה אותם כבלתי אמינים לשימוש מבצעי, והם הותרו רק לבדיקות קרקעיות. מספר חודשים לאחר מכן, נמסרו מנועים כשירים לטיסה, וב-30 ביולי 1943, ביצע אב הטיפוס הראשון, Ar 234 V1, את טיסתו הראשונה משדה התעופה ריינה-בנטלג.

אב הטיפוס השני, V2, התרסק ב-2 באוקטובר 1943 ליד ריינה  סמוך למינסטר, לאחר שאש פרצה בכנף השמאלית, ושני המנועים והמערכות האלקטרוניות כשלו. המטוס צלל מגובה של 1,200 מטר (3,900 רגל) והתרסק, מה שגרם למותו של הטייס. באותה שנה, אב הטיפוס השלישי, V3, הוצג לאדולף היטלר בעיר אינסטרבורג, והוא התרשם מהמטוס והורה על הקצאת כוח אדם, חומרי גלם ומימון לייצור 200 יחידות עד סוף 1944. שמונה אבות הטיפוס הראשונים צוידו במערכת המראה ונחיתה באמצעות עגלת שיגור ומגלשיים, שיועדה לגרסה שלא יוצרה, Ar 234A.
ממוזער|השוואה בין שני אבות טיפוס מדגם ארבעה מנועים של Ar 234
הדגמים השישי והשמיני צוידו בארבעה מנועי BMW 003 במקום שני מנועי Jumo 004. הדגם השישי כלל ארבעה מנועים בנפרד, ואילו השמיני הציג מנועים שהותקנו בזוגות תחת כל כנף. תרשימים הנדסיים מ-1942 של ה-E.370 מציינים מכל דלק קדמי בנפח 1,430 ליטר, המכל האמצעי בנפח של 830 ליטר ומכל אחורי בנפח 1,540 ליטר. אלו היו המטוסים הסילוניים בעלי ארבעה מנועים הראשונים שטסו. אב הטיפוס Ar 234 V7, אשר הונע על ידי שני מנועי Jumo 004, היה המטוס הסילוני הראשון שביצע משימת סיור, ב-2 באוגוסט 1944.

 תכנון כן הנחיתה 
המשקל הצפוי של המטוס היה כ-. כדי להפחית משקל ולמקסם את נפח הדלק הפנימי, אראדו בחרה שלא להשתמש בכן נסע מתקפל. במקום זאת, המטוס היה אמור להמריא באמצעות כן נסע תלת-אופני ניתק, ולנחות על שלושה מגלשים מתקפלים – אחד מתחת לגוף המרכזי ואחד מתחת לכל נאשל מנוע. המגלש המרכזי, מתחת לגוף המטוס, נועד במקור להיכנס כולו לתוך גוף המטוס, ותרשימים הנדסיים מ-1942 מציינים אותו כמבנה בעל חתך תעלת U, הכולל סט של תשעה גלילים מעץ עם חריצים משולשים. עם זאת, שיטה זו לא אפשרה נסיעת המטוס על הקרקע לאחר הנחיתה, מה שהותיר את המטוסים פזורים ברחבי שדה התעופה ללא יכולת לפנות את המסלול. אריך זומר, טייס ניסוי של אראדו, העיד כי הנחיתה על מסלול עשב רטוב עם מערכת זו "הייתה כמו על סבון" בשל היעדר יכולת בלימה.

 Ar 234B 
על פי דרישת משרד התעופה, חברת אראדו ייצרה גם זוג אבות-טיפוס שהוגדרו כמפציצים מהירים, תחת השם Ar 234B. ב-12 במרץ 1944, הראשון שבהם, Ar 234 V9, ביצע את טיסתו הראשונה. זה היה הדגם הראשון שבו כן הנסע התלת-אופני היה ניתן לקיפול מלא, כאשר כן הנסע הראשי התקפל קדימה לתוך גוף המטוס המרכזי, וגלגל החרטום התקפל לאחור.
ממוזער|מפציץ אראדו Ar 234 B-2 משוחזר
הגוף הצר של ה-Ar 234 הכיל בעיקר מכלי דלק, ולא היה בו מקום לתא פצצות פנימי, ולכן החימוש הותקן על גבי נקודות תליה חיצוניות. תא הטייס שהוצב בחלקו הקדמי של המטוס לא סיפק לטייס שדה ראייה לאחור, והמקלעים האחוריים נשלטו דרך פריסקופ שהורכב על גג תא הטייס. פריסקופ זה ניתן היה גם להפניה קדימה לטובת הפצצה בצלילה, אך השימושיות שלו נפגמה מאחר שהתמונה שהציג הייתה הפוכה. מערכת המקלעים האחורית הקבועה נמצאה בלתי יעילה על ידי הטייסים, והיא הוסרה בדגם Ar 234B. גוף המטוס הורחב במעט באזור המרכזי, ומכל הדלק המרכזי הוסר כדי לפנות מקום לכן הנסע הראשי, כאשר מכלי דלק קדמי (1,800 ליטר) ואחורי (2,000 ליטר) מוגדלים פיצו על כך.

במהלך ניסויי הטיסה, בעת שנשא את מטען הפצצות המרבי שלו שכלל שלוש פצצות SC 500, ה-Ar 234 V9 הצליח להגיע למהירות של 672 קמ"ש בגובה של 5,000 מטר (16,000 רגל), מהירות גבוהה יותר מכל מפציץ אחר בלופטוואפה באותה תקופה. מטען הפצצות הרגיל כלל זוג פצצות 500 ק"ג שהותלו מתחת למנועים או פצצה אחת גדולה של טון שנישאה למחצה בגחון המטוס, בעוד שהמטען המרבי עמד על 1,500 ק"ג. ניתן היה גם לשאת את הפצצה BT 1400 (פצצת-טורפדו בלתי מונעת במשקל של 1,510 ק"ג), אך מרווח הגחון היה מוגבל. במקרה של נשיאת חימוש זה, קיבולת הדלק של המטוס פחתה משמעותית ונדרשה עזרת רקטות להמראה. הטייס היה מפעיל את הטייס האוטומטי בעת השימוש בכוונת ההפצצה, שהייתה מקושרת למערכת ההיגוי כדי לכוון את מסלול הטיסה ישירות.

קווי הייצור הוקמו תוך כדי אספקת 20 מטוסי אראדו Ar 234 בגרסת B-0 הראשונים עד סוף יוני. הייצור היה איטי, שכן אראדו נדרשה להמשיך בייצור כדי לפצות על מפעלים אחרים שהופצצו במהלך "השבוע גדול"  של חילות האוויר של צבא ארצות הברית (20-25 בפברואר 1944), בנוסף לייצור ברישיון של מפציץ הכבד היינקל He 177. בין אמצע 1944 ועד סוף המלחמה, נבנו רק 210 מטוסים. בפברואר 1945, הייצור הועבר לדגם C. התכנון הגרמני היה להגיע לייצור של 500 מטוסים בחודש עד נובמבר 1945.
שמאל|ממוזער| הסבה של ה-Ar 234B-2/N למטוס קרב לילי
בנוסף, חלק ממטוסי ה-Ar 234 B-2 הוסבו לשמש כמטוסי קרב ליליים. דגמים אלו סומנו Ar 234B-2/N ונקראו Nachtigall (זמיר הירדן). הם צוידו במכ"ם FuG 218 "Neptun" הפועל בתחום ה-VHF, עם גרסה מקוצרת של אנטנת המכ"ם הסטנדרטית מסוג Hirschgeweih (קרני צבי) בעלת שמונה אנטנות דיפול, ונשאו זוג תותחי 20 מ"מ מדגם MG 151/20 בתוך פוד תותחים מדגם Magirusbombe על נקודת החיבור האחורית של הגוף. מערכת המכ"ם הופעלה על ידי איש צוות שני בתא קטן בחלקו האחורי של המטוס. שניים ממטוסים אלה הופעלו במסגרת היחידה הניסיונית Kommando Bonow של Luftflotte Reich. הפעילות החלה במרץ 1945, אך המטוס לא נמצא מתאים לקרב לילי ולא השיג הפלות.

 Ar 234C 
שמאל|ממוזער| תרשים משתי זוויות שונות של דגם Ar 234C
האראדו Ar 234C צויד בארבעה מנועי BMW 003A קלים יותר (625 ק"ג כל אחד), שהותקנו בזוג בתי מנוע כפולים, בהתבסס על אלו של אב-הטיפוס השמיני. הסיבה העיקרית לשינוי זה הייתה הקצאת מנועי יונקרס יומו 004 למסרשמיט Me 262, אך הדבר גם שיפר את כוח ההמראה לכדי כמעט (31.3 קילו-ניוטון). תא טייס משופר, עם מבנה מעט בולט בקו המתאר העליון, ושילוב חיפוי אווירודינמי משוך לאחור עבור הפריסקופ, יחד עם עיצוב חלונות פשוט יותר (מ-13 חלונות שקופים ל-8), שיפרו את ראות הטייס. מנועי ה-BMW הגדילו את מהירות השיוט בכ-20% ביחס לדגמי סדרה B.

הדגם C-1 נועד למשימות סיור, ה-C-2 נועד להפצצה, וה-C-3 נועד הן להפצצה, הן לתקיפה קרקעית (באמצעות פצצות נ"א) והן לקרבות לילה (באמצעות זוג תותחי 20 מ"מ נוספים מדגם MG 151/20 שהותקנו בפוד תותחים גחוני מופנה קדימה).

באוקטובר 1944, אב-הטיפוס אראדו Ar 234 V19 ביצע את טיסת הבכורה שלו. למרות שהכנות נערכו להקמת טייסת ניסיונית, עד סוף המלחמה הושלמו רק 14 מטוסי סדרת C, ורק מחציתם היו מצוידים במנועים. כמה מהם נמצאו בסוף המלחמה כשהם שלמים אך עם בתי מנועים ריקים. לא בוצעו ניסויי הטיסה של הדגם החדש שכן גרמניה הנאצית נכנעה. שלושה דגמים עיקריים של סדרת C תוכננו, לצד מספר גרסאות נוספות שהוצעו כמפרטים מפורטים. חלקן יועדו לשאת זוג מנועי Heinkel HeS 011 עתירי כוח אך כבדים יותר (950 ק"ג כל אחד), בעוד שאחרות תוכננו לכלול כנפיים משוכות או בעלות מבנה "כנף סהר".

 Ar 234D 
הדגם D נועד להיות מטוס דו-מושבי שהתבסס על גוף המטוס של סדרת B, אך עם תא טייס מוגדל תוך שימוש בפחות חלונות שקופים בהשוואה לגרסת C, והונע על ידי זוג מנועי היינקל HeS 011 סילון מתקדמים. עם זאת, מנועי ה-HeS 011 מעולם לא יוצרו בכמות מסחרית, ורק 10 יחידות החלו בתהליך הייצור.

 Ar 234P 
דגם P יועד להיות גרסת קרב לילה דו-מושבית, עם גרסה שונה של תא הטייס של סדרת D, אך עם אפשרויות שונות של מנועים ומספר מערכות מכ"ם חלופיות. מספר גרסאות היו בשלבי תכנון, אך אף אחת מהן לא יוצרה בפועל.

 היסטוריה מבצעית 
עד שנת 1944, יכולת ההפצצה של הלופטוואפה צומצמה באופן משמעותי עקב שחיקה בחזיתות מרובות, ולמרות היתרון שהציעה כניסתו הקרובה לשירות של ה-Ar 234, היה מחסור חמור בטייסים מנוסים. פקודות ההסבה הראשונות ברמת היחידה הוצאו ל-III/KG 76 במאי 1944, ואנשי צוות נאלצו לעזוב את חזית המלחמה ולהגיע למרכז גרמניה להיכרות עם המטוס והמנועים, תהליך שהתאפשר באמצעות מטוסי מסרשמיט Me 262 דו-מושביים.

במהלך הכנסת ה-Ar 234 לשירות התגלו אתגרים רבים, כולל איכות ייצור ירודה ומחסור חמור במשאבים מסוימים, כמו דלק. אמינות מנועי ה-Jumo 004 הידרדרה עם הזמן, תופעה שיוחסה לשימוש בדלקים בלתי מתאימים. המנועים סבלו מהתלקחויות תכופות והיה צורך לשפצם או להחליפם לאחר כעשר שעות פעולה. עם זאת, ככל שצוותי הקרקע צברו ניסיון, הזמן הדרוש להחלפת מנועים התקצר. ריצות ההמראה הארוכות של המטוס גרמו לכמה תאונות, ופתרונות שנבחנו כללו שיפור הכשרת הטייסים ושימוש במנועי עזר להמראה מסוג Starthilfe, שהותקנו מתחת לכנפיים החיצוניות והושלכו לאחר השימוש. תאונות רבות היו קטלניות בשל היעדר מושב מפלט, שכן הטייס היה נדרש לצאת דרך פתח לא-מעשי בתחתית תא הטייס.

באוגוסט 1944, מספר אבות טיפוס של ה-Ar 234, כולל שישה מדגם A ששרדו, הופנו למשימות סיור אווירי. אב הטיפוס השביעי ביצע את משימת הסיור הראשונה של מטוס סילון גרמני מעל בריטניה. טיסות הסיור הללו סייעו להערכת פוטנציאל פלישה ימית של בעלות הברית להולנד. מטוסי הקרב של בעלות הברית בעלי מנועי הבוכנה לא הצליחו ליירט את ה-Ar 234, מכיוון שלא היו מסוגלים להשיג את מהירותו או גובה טיסתו.

בסתיו 1944, מטוסי ה-Ar 234B הראשונים נכנסו לשירות מבצעי. משימות מוקדמות כללו תקיפות בארצות השפלה, בנמל אנטוורפן ובתחנת רכבת בבריסל. המטוס שימש לתקיפות ישירות על כוחות בעלות הברית במהלך הקרב על הבליטה, ובינואר 1945 תקפו מטוסי Ar 234 עמדות ארטילריה מצפון לבסטון. חודש לאחר מכן, בעלות הברית הצליחו ללכוד מטוס Ar 234 שהתרסק לאחר שיורט על ידי P-47 ת'נדרבולט. המטוס הופעל גם בקרבות בצפון איטליה.

אחת המשימות הידועות ביותר של האראדו Ar 234 כמפציץ הייתה הניסיון להשמיד את גשר לודנדורף ברמאגן. בין 7 במרס, כאשר נכבש על ידי בעלות הברית, לבין 17 במרס, עת קרס, הופצץ הגשר ללא הפסקה על ידי מטוסי אראדו Ar 234 של III/KG 76, שהטילו פצצות במשקל של טון. רוב ההתקפות החטיאו את הגשר, והמטוסים ספגו אבדות כבדות מאש נ"מ, בשל הגובה הנמוך בו התבצעו ההפצצות.

עד 10 באפריל 1945, דווח כי 38 מטוסי Ar 234 היו עדיין מבצעיים, מתוכם 24 מטוסי סיור, 12 מפציצים ושני מטוסי יירוט ליליים. עם זאת, רובם קורקעו בשל מחסור בדלק ובצוותים מיומנים.

מטוסי אראדו Ar 234 המשיכו לטוס במשימות מבצעיות עד כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945. כמה מהם הופלו על ידי תותחי נ"מ, או שיורטו על ידי מטוסי קרב של בעלות הברית במהלך ההמראה או הנחיתה, אז היו המטוסים פגיעים במיוחד עקב טיסתם האיטית והישרה – טקטיקה ששימשה כבר נגד מטוסי מסרשמיט Me 262. מטוסים רבים נוספים נלכדו על ידי בעלות הברית.

 גרסאות 
ממוזער|דגם של Arado Ar 234 V21 שנושא את האראדו E.381 במוזיאון הטכני בשפייר
נתונים מתוך: ספרי מטוסים של הרייך השלישי, כרך 1Green 2010, עמ' 64–84.

 Arado E 370 הצעה ראשונית שהוגשה לReichsluftfahrtministerium (RLM) עבור מפציץ סיור סילוני מהיר.

 Ar 234 V1 עד V5 אב טיפוס ראשוני של ה-Ar 234A עם מערכת נחיתה בסקי, מכשיר שלושת הגלגלים להמראה עם שלושה מחווני סקי מתקפלים, ושני מנועי ג'ומו 004.

 Ar 234 V6 ו-V8 אב טיפוס עבור עיצובים עם ארבעה מנועים ל-Ar 234, מיועד להשתמש במנועי BMW 003 בטורבו סילון בעלי דחף נמוך, תוך שמירה על מערכת הסקי/מכשיר המהגלים מהדגם A. ה-V6 היה מצויד בארבעה מנועי BMW 003 בתאי מנוע נפרדים, בניגוד לדגם V8 שבו המנועים היו בתאים "מאוחדים". אב טיפוס זה למעשה "הציג" את התקנה המנועים שהייתה עתידה להיות מותקנת ב-Ar 234C.

 Ar 234 V7 מטוס פיתוח עבור ה-Ar 234B המיועד לייצור, שמר על מערכת הסקי של דגם ה-A, ונעשה בו שימוש פעיל בשדה הקרב.

 Ar 234 V9 עד V11 אב טיפוס מייצג עבור מטוסי ה-Ar 234B המיוצרים, עם ה-V9 שהיה המסגרת הראשונה עם מערכת גלגלים מתקפלת.

 Ar 234 V13 ו-V20 זוג אב טיפוס מסדרה B עם ארבעה מנועים BMW 109-003, שהיו מיועדים למטוסי סדרת C, תוך שימוש בעיצוב "התאים המאוחדים" של ה-V8, אך ללא מערכות סקי כנפיים מתקפלות.

 Ar 234 V15 דגם בודד בסדרת B המצויד בשני מנועי BMW 003 עבור ניסויים בתחום המנועים, וישנן שמועות כי תוכנן לבצע בו גם ניסויים בתצורת כנפיים חדשה.

 Ar 234 V21 עד V30 מטוסי פיתוח בסדרת C. ה-V26 וה-V30 היו מצוידים בכנפיים בעלות זרימה לימינרית, חלקן עץ וחלקן מתכת בעובי שונה.

 Ar 234 V16 היה מיועד להיות מצויד בכנף ניסיונית בעלת קשת עם קימור אחורי ההולך ומדלדל לקצוות, שעוצבה על ידי רודיגר קוזין ווולטר לאמן. הכנף נבנתה אך נהרסה לפני שניתן היה להתקינה.

 Ar 234 A המטוס הראשון שהוצע כמפציץ סיור עם מערכת סקי ונחיתת גלגלים בהמראה, נבנה רק בסדרה של שמונה אב טיפוס עם מערכות סקי/גלגלים V1 עד V8.

 Ar 234 B-0 20 מטוסים לפני ייצור סדרתי.

 Ar 234 B-1 גרסת סיור, מצוידת בשני מצלמות Rb 50/30 או Rb 75/30. כל גרסאות הסיור הוסבו ממטוסי B-2 עם Rüstsatz b.

 Ar 234 B-1 Berlin N מטוס דו מנועי שנעשה בו שימוש בניסוי מנהרת רוח, מבוסס על Ar 234 B-1, עם רדאר FuG 244 Berlin N מותקן עליו בחלקו העליון. המטרה הייתה להפעיל מטוס זה כגילוי מוקדם ולקבל שליטה על מטוסי קרב.Griehl 2001, עמ' 131-135.Herwig 2003

 Ar 234 B-2 גרסת מפציץ, עם משקל מקסימלי של פצצות עד 1,500 ק"ג (3,307 פאונד).

 Ar 234 B-2/N גרסת לוחם לילה, שני מטוסים שהוסבו מ-B-2.

 Ar 234 C-1 מטוס עם ארבעה מנועים – כל מטוסי סדרת C מצוידים בארבעה מנועי טורבו-סילון BMW 003 – כפי שהותקן על אב טיפוס ה-V8, והיה דומה ל-Ar 234 B-1.

 Ar 234 C-2 מטוס עם ארבעה מנועים, דמוי Ar 234 B-2.

 Ar 234 C-3 גרסה רב תכליתית, חמושה בשני תותחי 20 מ"מ MG 151/20 תחת החלק הקדמי.

 Ar 234 C-3/N גרסת לוחם לילה דו מושבית, חמושה בשני תותחי 20 מ"מ MG 151/20 ותותחי 30 מ"מ MK 108, עם רדאר FuG 218 נפטון V בטווח VHF.

 Ar 234 C-4 גרסת סיור חמושה, מצוידת בשני מצלמות, חמושה בארבעה תותחי 20 מ"מ MG 151/20.

 Ar 234 C-5 גרסה מוצעת עם מושבים אחד ליד השני עבור הצוות. המטוס ה-31 הוסב לגרסה זו.Fleischer & Rys

 Ar 234 C-5 Berlin N גרסה מוצעת של C-5 עם רדאר מסתובב FuG 244 Berlin-N מותקן על המטוס, לצורך גילוי מוקדם ושליטה על מטוסי קרב

 Ar 234 C-6 גרסה מוצעת של סיור דו מושבית. המטוס ה-32 הוסב לגרסה זו.

 Ar 234 C-7 גרסת לוחם לילה, עם מושבים אחד ליד השני עבור הצוות, מצוידת ברדאר FuG 245 Bremen O מבית קוולייטה מגנטית.

 Ar 234 C-8 גרסה מוצעת של מפציץ חד מושבית, מונעת על ידי שני מנועי ג'ומו 004D.

 Ar 234 D-1 גרסת סיור מוצעת. לא נבנה.

 Ar 234 D-2 גרסת מפציץ מוצעת. לא נבנה.

 Ar 234 P-1  דו מושבית עם ארבעה מנועים BMW 003A-1; תותח 20 מ"מ MG 151/20 ותותח 30 מ"מ MK 108.

 Ar 234 P-2  גם דו מושבית, עם קוקטייל מוגן באמצעות לוח מגן 13 מ"מ.

 Ar 234 P-3 P-2 עם מנועי HeS 011A, אך עם שני תותחים.

 Ar 234P-4 כמו P-3 אך עם מנועי ג'ומו 004D.

 Ar 234P-5 גרסה של שלושה מושבים עם מנועי HeS 011A, תותח 20 מ"מ MG 151/20 וארבעה תותחי 30 מ"מ MK 108.

 Ar 234 R גרסת סיור עם מנוע רקטי למרחקים קצרים וגבוהים.Van Pelt 2012, עמ' 100. נוסף מנוע רקטי בזנבו, ומנועי הטורבו הוסרו. המטוס היה נגרר על ידי He 177 לגובה 8 ק"מ ואז הוא היה מאיץ את עצמו ל-17 ק"מ מעל המטרה לאחר מכן היה צונח חזרה ללא כוח מנוע. הפרויקט לא בוצע.

 מפעילים 

 לופטוואפה
 1. / Versuchsverband OKL, יחידת המטה
 זונדרקומנדו גץ, שני אב טיפוס של מטוסים, שהוגדל אז והפך ל:
 זונדרקומנדו שפרלינג, ביצע סיור קרבי בחזית המערבית ובבריטניה ועזר בהכשרת צוותי:
 Fernaufklärungsgruppe (FAGr) 123 - יחידת סיור לטווח ארוך
 זונדרקומנדו הכט, ביצע סיור בחלק הדרומי של החזית המערבית וגם הוקם כדי להכשיר צוותי:
 FAGr 100 - יחידת סיור
 זונדרקומנדו זומר, ביצע סיור באיטליה וגם הוקם כדי להכשיר צוותי:
 FAGr 33 - יחידת סיור
 זונדרקומנדו בונוב - יחידת לוחמה לילית
 Kampfgeschwader 76 – יחידת מפציצים

 המטוס השריד האחרון 
ממוזער|140312 מוצג במרכז סטיבן פ. אודוואר-האזהי בשנת 2007
האראדו Ar 234 היחיד ששרד כיום הוא גרסת מפציץ B-2 עם מספר סידורי של היצרן 140312. זה היה אחד מתשעה מטוסי Ar 234 שהוסגרו לכוחות הבריטים בשדה התעופה סולה ליד סטוונגר, נורווגיה. המטוס פעל עם 8. Staffel III./Kampfgeschwader 76 (שלאחר מכן אורגן מחדש ל-Einsatzstaffel) במהלך השבועות האחרונים של המלחמה, לאחר שפעל קודם לכן עם טייסת 8, ונטל את קוד המלחמה בן ארבעת התווים Geschwaderkennung "F1+GS" בצדי גוף המטוס, כאשר קוד הכנף "F1" צויר בגודל קטן יותר בהתאם לדרישות "נראות נמוכה" של תקופת המלחמה המאוחרת.

צוותי מבצע לוסטי של חיל האוויר האמריקני אספו דוגמאות לטכנולוגיה של הלופטוואפה למחקר. מטוס זה ושלושה אחרים הועברו למבצע לוסטי על ידי אריק "ווינקל" בראון (טייס ניסוי ומפקד של טייסת מטוסי האויב במפעל המטוסים המלכותי) בתמורה לראיון עם הרמן גרינג שנשמר אז בידי האמריקנים.

המטוס טס משדה התעופה סולה לשרבורג שבצרפת ב-24 ביוני 1945, שם הצטרף ל-34 מטוסים גרמניים נוספים שנשלחו לארצות הברית על סיפון נושאת המטוסים הבריטית HMS ריפר. ריפר יצאה מנמל שרבורג ב-20 ביולי והגיע לניוארק, ניו ג'רזי שמונה ימים לאחר מכן. עם ההגעה, שניים מהמטוסים מדגם Ar 234 (כולל המטוס 140312) פורקו מחדש והועברו על ידי טייסים של חיל האוויר האמריקני ל-Freeman Army Airfield, אינדיאנה לצורך בדיקה והערכה. המטוס 140312 קיבל את מספר הציוד הזר FE-1010. גורלו של המטוס השני שנשלח ל-Freeman Field אינו ידוע. אחד משני המטוסים הנותרים פורק מחדש על ידי הצי האמריקני ב־Naval Air- Station Patuxent River, מרילנד, לצורך בדיקה, אך נמצא במצב שאינו מאפשר טיסה.

לאחר שקיבל מנועים חדשים, ציוד רדיו וחמצן, הועבר המטוס 140312 לשדה רייט ליד דייטון, אוהיו ונמסר לטייסת מבחני תחזוקת שירות מואץ של מחלקת ניסויי הטיסה ביולי 1946. ניסויי הטיסה הושלמו ב-16 באוקטובר 1946, אך המטוס נשאר ב-Wright Field עד 1947. לאחר מכן הועבר לנמל התעופה הבין-לאומי שיקגו או'הייר בפארק רידג', אילינוי, שם נשאר עד 1 במאי 1949, אז הועבר יחד עם מספר מטוסים אחרים מאוחסנים  אל הסמית'סוניאן. במהלך שנות ה-50 המוקדמות, הועבר ה-Ar 234 למתקן השחזור של המוסד בסוויטלנד, מרילנד, לאחסון ושחזור.

הסמית'סוניאן החל בשחזור המטוס 140312 ב-1984 והשלים אותו בפברואר 1989. כל הצבעים הוסרו מהמטוס, ולכן המטוס צבוע עם סימוני מטוס של טייסת 8./KG 76, הראשונה שהפעילה את ה"בליץ". הטייס האחרון של ה"לופטוואפה" שטס במטוס 140312 לפני הכניעה של גרמניה, וילי קריסמן, בא לראותו ב-1990; קריסמן אף תרם את יומני הטיסות שלו למוסד בסביבות אותה תקופה. המטוס המשוחזר הוצג לראשונה במוזיאון הראשי של הסמית'סוניאן בשנת 1993 בתערוכה בשם "נשק פלא? האראדו Ar 234".

בשנת 2005, המטוס 140312 הפך לאחד מהמטוסים הראשונים שהועברו למרכז סטיבן פ. אודוואר-האזהי ליד נמל התעופה הבינלאומי דאלס. כיום, המטוס מוצג לצד הדורנייר דו 335 האחרון ששרד, אחד מהמטוסים האחרים שליוו אותו בנסיעתו דרך האוקיינוס האטלנטי על סיפון ה-Reaper. המטוס מוצג עם זוג יחידות הנעה Starthilfe RATO מותקנות תחת כנפיו. ייתכן כי אלו הדוגמאות היחידות ששרדו המותקנות על דגם מטוס שלמעשה השתמש בהן במלחמה.

 מפרט (אראדו Ar 234B-2) 
ממוזער|שרטוט טכני של אראדו Ar 234B
נתונים מאת "מטוסי הרייך השלישי" כרך 1:

מאפיינים כלליים
 צוות: 1
 אורך: 12.64 מטר
 מוטת כנפיים: 14.41 מטר
 גובה: 4.29 מטר
 שטח כנפיים: 26.4 מטר רבוע
 משקל ריק: 5,200 ק"ג
 משקל המראה מרבי: 9,800 ק"ג

הנעה
 מנועים: 2 × ג'אנקרס ג'ומו 004B-1
 סוג: מנוע סילון צירובי
 דחף: 8.83 קילוניוטון
 מנועים נוספים: 2 מנועי וולטר HWK 109-500A-1
 סוג: רקטות ניתוק דלק נוזלי מסוג Starthilfe (JATO)
 דחף: 4.905 קילוניוטון

ביצועים
 מהירות מרבית: 742 קמ"ש (בגובה 6,000 מטר)
 מהירות שיוט: 700 קמ"ש (בגובה 6,000 מטר)
 טווח: 1,556 ק"מ (עם מטען פצצות במשקל 500 ק"ג
 גובה שירות: 10,000 מטר
 שיעור טיפוס: 13 מטר לשנייה
חימוש
 פצצות: עד 1,500 ק"ג של ציוד ניתוק על רמפות חיצוניות

 לקריאה נוספת 


























 Smith, J. Richard and Creek, Eddie J. (2022) Arado Ar 234 Blitz The World's First Jet Bomber. Manchester, UK: Crecy, .


 קישורים חיצוניים 

 Air Vectors - Arado Ar 234
 הדוגמה היחידה ששרדה למוזיאון האוויר והחלל הלאומי Ar 234-Smithsonian
 סרטון של יחידות RATO של Walter Starthilfe שנמצאות בשימוש ב-Ar 234s, הן גרסאות טרולי והן גרסאות נחיתה
 סרט גרמני מקורי שצולם הכולל אב טיפוס Ar 234 V9 (ראשון עם ציוד נשלף) ותקריבים של אב טיפוס של עגלה/גלישה Ar 234A

 הערות שוליים 

קטגוריה:המצאות גרמניות מהתקופה הנאצית