יחסי איראן – הליגה הערבית

יחסי איראן – הליגה הערבית מתאפיינים במורכבות ובדו-משמעות, הנובעות ממדיניותה המשתנה של איראן כלפי מדינות ערב השונות החברות בליגה. איראן, הגובלת בגוש הערבי ממזרח, אינה חברה בליגה הערבית אך ממוקמת בלב המזרח התיכון, אזור שבו פועלות רבות ממדינות הליגה המשתרעות על פני המזרח התיכון וצפון אפריקה. בעוד שהליגה הערבית מאוכלסת ברובה בעמים ערבים, באיראן שולטת זהות אתנית פרסית מובהקת.

למרות המכנה הדתי המשותף מתקיימת הבחנה משמעותית בין שני הצדדים: רוב המדינות החברות בליגה הערבית הן סוניות, בעוד שבאיראן הרוב המוחלט הוא שיעי. מאז המהפכה האיראנית בשנת 1979, שואפת ההנהגה השיעית באיראן לבסס את מעמדה כהנהגה הדתית והפוליטית המרכזית של העולם המוסלמי, לעיתים תוך עימות עם ערב הסעודית הסונית, שבה שוכנות הערים הקדושות מכה ומדינה. התחרות הגיאו-דתית הזו החריפה את המתח בין סונים לשיעים והזינה סכסוכי פרוקסי אזוריים.

במרחב המזרח תיכוני, היחסים בין איראן למדינות ערב נעים לאורך ההיסטוריה בין תקופות של שיתוף פעולה זהיר לבין עימותים גלויים. מלחמת איראן–עיראק הייתה ביטוי מובהק לסכסוך צבאי ישיר בין איראן לבין מדינה ערבית. מדינות ערביות שבהן השיעים מהווים רוב או שממשלותיהן נשענות על תמיכה שיעית מזוהות לעיתים יותר עם טהראן מאשר עם הליגה הערבית, ומגמה זו תרמה לעיצוב מחדש של בריתות אזוריות.

האיום המשותף שאיראן הציבה כלפי מדינות המפרץ וישראל היווה תמריץ לגיבוש ציר שיתוף פעולה בלתי רשמי בין מדינות ערביות מסוימות לבין ישראל. מגמה זו הגיעה לשיא עם חתימת הסכמי אברהם, אשר סימלו תפנית ביחסי ישראל והעולם הערבי על רקע החשש מהשפעתה האזורית של איראן. מדינות ערביות שהצטרפו להסכמים אלה למעשה זנחו את החרם הערבי של הליגה הערבית על ישראל, תוך העדפת אינטרסים ביטחוניים מול איראן.

 היסטוריה 
 המהפכה האסלאמית באיראן 
לאחר המהפכה האסלאמית של 1979, חלה תפנית חדה במדיניות החוץ של איראן. מהפכה זו לא רק שטרפה את סדרי השלטון הפנימיים, אלא גם חוללה שינוי מהותי ביחסה של איראן אל מדינות ערב. מדינות ערביות שבעבר נקטו קו עוין כלפי איראן גילו לעיתים פתיחות לשיתוף פעולה, בעוד שארצות ערב שתמכו בשאה בתקופת שלטונו נקטו קו חשדני או עוין כלפי המשטר החדש.

רוחאללה ח'ומייני, מנהיג המהפכה ומייסד הרפובליקה האסלאמית, קבע כי רעיון המלוכה נוגד את עקרונות האסלאם עמדה שהובילה להתנגשות רעיונית עם משטרים מלוכניים או סמכותניים ברחבי העולם הערבי. בהשפעת דוקטרינת "המוסתצ'פין" (המדוכאים) מול "המוסתכברין" (המדכאים או המתנשאים), שאותה קידם ח'ומייני כבסיס לצדקת שלטונו, ראו משטרים ערביים מסוימים עצמם מאותגרים על ידי השיח המהפכני האיראני. יתרה מזו, ח'ומייני הביע באופן גלוי את שאיפתו לייצא את מהפכתו למדינות מוסלמיות אחרות, מה שעורר דאגה גוברת בקרב שליטי ערב, שחששו מהתפשטות האידאולוגיה השיעית ומהשפעה חתרנית כלפי משטריהם.

 שנות ה-80: מלחמת איראן–עיראק 
במהלך שנות ה-80 המוקדמות, איראן הייתה מבודדת מבחינה אזורית ובינלאומית. בידוד דיפלומטי וכלכלי זה התגבר במהלך מלחמת איראן–עיראק, שבה כמעט כל המדינות הערביות השכנות, למעט סוריה, תמכו בעיראק מבחינה לוגיסטית וכלכלית. על פי כמה פרשנים, סדאם חוסיין נלחם בשם מדינות ערביות אחרות שראו באיראן איום פוטנציאלי על יציבותן.International Elements of Saddam Hussein’s Conflicted Iraq: Shifting Allies, Resolute Foes Retrieved 13 December 2023 בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, הקנאות המהפכנית התמתנה, ומדיניות איראנית אימצה גישה פרגמטית יותר.
 שנות ה-90 
במהלך נשיאותם של אכבר האשמי רפסנג'אני ומוחמד ח'אתמי, מדיניות החוץ של איראן התמקדה בהפחתת מתחים בינלאומיים, ונעשו מאמצים לנרמל את היחסים עם שכנותיה הערביות. כאשר ארצות הברית תקפה את עיראק במלחמת המפרץ בתחילת שנות ה-90, היא חיזקה, שלא במתכוון, את ההשפעה הפוליטית של איראן במזרח התיכון.In U.S.-Led Iraq War, Iran Was the Big Winner Retrieved 13 December 2023
 שנות ה-2000: מלחמת עיראק 
מאז שנות ה-2000, המצב השתנה באופן משמעותי. הגורם המרכזי היה החלטת ממשל ארצות הברית לפלוש לעיראק ב-2003, מה שהוביל לנפילתו של סדאם חוסיין, מנהיג בעת'יסטי בעל אהדה פאן-ערבית שנחוש היה לאזן את השפעתה האזורית של איראן השיעית. עם הדחתו של סדאם, איראן מצאה כי מכשול מרכזי להתרחבותה הוסר. הדבר העניק לאיראן הזדמנות משמעותית להפוך לשחקנית מרכזית במזרח התיכון.

כפי שציין ריצ'רד האס ב-2006, "איראן תהיה אחת משתי המדינות החזקות ביותר באזור... ההשפעה של איראן וקבוצות הקשורות אליה התחזקה." איראן יכלה למצוא בעלות ברית בעולם הערבי, כולל סוריה, לבנון, כווית ועיראק. לעומת זאת, ערב הסעודית, ירדן ואיחוד האמירויות הערביות התאחדו נגד איראן, בתמיכת ארצות הברית. מדינות ערביות אחרות המשיכו לקיים יחסים רגילים עם איראן.

היבט נוסף של המתיחות בין איראן למדינות ערביות היה המחלוקת הסקטוריאלית. בימיה הראשונים של המהפכה האיראנית, חומייני השתדל לגשר על הפער בין שיעים לסונים על ידי איסור ביקורת על הח'ליפים שקדמו לעלי. הוא גם הכריז כי מותר לשיעים להתפלל מאחורי אימאמים סונים. עם זאת, השפעתה של איראן על קהילות שיעיות מחוץ לגבולותיה וסכסוכים טריטוריאליים עם שכנותיה הערביות, בין היתר, נותרו מקורות למתיחות ביחסים הערביים-איראניים.
 שנות ה-2010 
מסמכים דיפלומטיים שנחשפו בשנת 2010 במסגרת פרסום הדלפות ויקיליקס הציגו את עמדותיהם של מנהיגים ערבים בנוגע לאיראן. לפי המסמכים, רבים מהם תפסו את איראן כאיום המרכזי על היציבות האזורית, אולם נמנעו מהבעת עמדה זו בפומבי. בשיחות סגורות עם דיפלומטים אמריקאים הבהירו אותם מנהיגים כי תמיכה פומבית במערב נגד מדינה מוסלמית עלולה לעורר התנגדות מבית ולפגוע בלגיטימציה של שלטונם.Behind the Arabs' Iran double talk, by Eric Trager, New York Post, 12 December 2010

המסמכים חשפו גם כי ערב הסעודית ובחריין תמכו, מאחורי הקלעים, באפשרות של פעולה צבאית שתבלום את תוכנית הגרעין האיראנית, אותה תפסו כאיום אסטרטגי חמור.

ב-4 בינואר 2016, על רקע הסלמה חדה ביחסים, ניתקו ערב הסעודית ובחריין את יחסיהן הדיפלומטיים עם איראן. ערב הסעודית ציינה כגורם לנתק את תקיפת שגרירותה בטהראן, שהתרחשה בעקבות הוצאתו להורג של נימר א-נימר איש דת שיעי בולט במדינה הסונית. בחריין הצטרפה למהלך תוך שהיא מאשימה את איראן ב"התערבות בוטה ומסוכנת בענייניה הפנימיים ובענייני מדינות ערביות נוספות".

 יחסים ערביים-איראניים לפי מדינה 
 אלג'יריה 
ממוזער|מוחמד ח'אתמי מקבל את פני עבד אל-עזיז בוטפליקה, 19 באוקטובר 2003, טהראן.
לאחר המהפכה האיראנית, תפקידה של אלג'יריה ב-1981 היה מכריע בשחרור בני הערובה האמריקאים שהוחזקו באיראן. ב-1998, איראן הפכה למבקרת חריפה יותר של כוחות הביטחון הכבדים של אלג'יריה, במיוחד במהלך מספר טבחים בחודש הקדוש רמדאן, והובילה מאמצים ללחוץ על אלג'יריה לפעול בצורה אנושית יותר דרך הקהילה הבינלאומית. בתגובה, אלג'יריה האשימה את איראן בטבח.

לאחר עשור, בתחילת ספטמבר 2000, היחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין אלג'יריה לאיראן חודשו בהחלטה של נשיא איראן מוחמד ח'אתמי ועמיתו האלג'יראי עבד אל-עזיז בותפליקה בשולי פסגת המילניום של האומות המאוחדות. חידוש היחסים סלל את הדרך למספר הסכמים "לשיתוף פעולה דו-צדדי בתחומי המשפט, הכספים, התעשייה והתעופה". היחסים המשיכו להתחזק במהירות לאחר מכן, עד שב-2002 שר ההגנה האיראני עלי שמח'אני וראש המטה הכללי האלג'יראי מוחמד אל-עמארי חתמו על הסכם לשיתוף פעולה צבאי וטכני באיראן. בהצבעה ב-2006 של האו"ם על תוכנית הגרעין האיראנית, אלג'יריה נמנעה מלהצביע.

 בחריין 

לאורך השנים שררה מתיחות בין איראן לבחריין, בין היתר על רקע תביעות טריטוריאליות היסטוריות. עד מרץ 1970, החזיקה איראן בתביעה ריבונית על בחריין, אך נסוגה ממנה בעקבות משא ומתן חשאי שנערך בינה לבין בריטניה, אשר שלטה בפועל באי. במסגרת שינוי כיוון מדיני ביוזמת השאה מוחמד רזא פהלווי, הכירה איראן בעצמאות בחריין, ובשנת 1970 נחתם בין שתי המדינות הסכם תיחום גבולות ימי.

המהפכה האסלאמית באיראן בשנת 1979 חוללה הד תקדימי ברחבי העולם השיעי, והשפעתה ניכרה גם בבחריין. בשנת 1981 נחשפה תוכנית הפיכה כושלת שעמדה מאחוריה "החזית האסלאמית לשחרור בחריין" ארגון שיעי בעל זיקה אידאולוגית לאיראן. לפי התוכנית, אמור היה חוג'ת אל-אסלאם האדי אל-מודרסי, איש דת שיעי בולט ששהה באיראן, להתמנות למנהיג עליון במסגרת הקמת משטר תיאוקרטי חלופי. ממשלת בחריין, הנשלטת על ידי מיעוט סוני, ראתה במהלך ניסיון של טהראן לערער את שלטונה, אף על פי שאיראן הכחישה כל מעורבות ישירה, וטענה כי יוזמי ההפיכה הושפעו מהמהפכה אך פעלו באופן עצמאי.

האירוע העמיק את החשדנות ההדדית והוביל את בחריין להחרפת הצעדים נגד האוכלוסייה השיעית במדינה, בין היתר באמצעות גלי מעצרים נרחבים והגבלות אזרחיות. צעדים אלה העמיקו את הקרע עם איראן והוסיפו נדבך מתמשך של מתיחות ליחסים בין המדינות.

באוגוסט 2015, רשויות בחריין הודיעו על מעצר חמישה חברים בקבוצת טרור שהייתה קשורה לפחות להתקפת פצצה אחת בבחריין ונחשד כי קיבלה סיוע והכשרה מחזבאללה הלבנונית ומהמשמרות המהפכה שבסיסם באיראן.

ב-4 בינואר 2016, בחריין ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם איראן, תוך ציון "ההתערבות הבוטה והמסוכנת" של איראן בבחריין ובמדינות ערביות אחרות. צעד זה בא מיד לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים של ערב הסעודית עם איראן.

 קומורו 

ב-2014, דיווחה AFP כי השגרירויות של לוב ואיראן במורוני, קומורו, נתקלו בבעיות ברישום זכויותיהן על נכס בעיר הבירה מורוני, משום שקומורו הקצתה את אותו הנכס לשתי המדינות לבניית שגרירויותיהן. בינואר 2016, קומורו החזירה את שגרירה מאיראן כביטוי לשיתוף פעולה וסולידריות עם ערב הסעודית. אחמד עבדאללה מוחמד סמבי, אחד מהנשיאים לשעבר של קומורו, היה בוגר הסמינרים האסלאמיים בקום, איראן. לפי סוכנות החדשות טבנאק שבסיסה בטהראן, בזמן שהותו שם, סמבי למד תחת אייתולה מסבאח יזדי.

 ג'יבוטי 

בנובמבר 2014, יו"ר הפרלמנט האיראני (מג'לס) עלי לריג'אני חנך בניין חדש של הפרלמנט של ג'יבוטי שנבנה על ידי איראן. ג'יבוטי ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן מתוך סולידריות עם ערב הסעודית לאחר שזו ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן ב-3 בינואר 2016.
המדינות חתמו בעבר על הסכמי סחר להגברת המסחר ב-2005. ב-2006, במהלך ביקור רשמי באיראן, נשיא ג'יבוטי איסמעיל עומר גואלה הצהיר כי איראן הביעה עניין בהרחבת שיתוף הפעולה בנושאי ביטחון בעתיד. באותה שנה, הנשיא גם תמך בזכותה של איראן להשתמש באנרגיה גרעינית למטרות שלום.
 מצרים 

היחסים בין איראן למצרים החלו להתחמם באופן רשמי בשנת 1939, כאשר שתי המדינות שדרגו את קשריהן הדיפלומטיים לרמת שגרירויות. באותה שנה נישאה הנסיכה פאוזיה, אחותו של המלך פארוק הראשון ממצרים, למוחמד רזא פהלווי, יורש העצר האיראני ולימים השאה. הנישואים המלכותיים סימלו ברית פוליטית ואסטרטגית בין שתי הממלכות.

במהלך שנות שלטונו של גמאל עבד אל-נאצר, הידרדרו היחסים לשפל, על רקע אידאולוגי בין המשטר הלאומני-סוציאליסטי במצרים לבין השלטון המלוכני הפרו-מערבי בטהראן. לאחר מותו של נאצר ב-1970, נשיא מצרים החדש, אנואר סאדאת, פתח בדף חדש עם איראן. ב-1971 נשא סאדאת נאום בפרלמנט האיראני בפרסית רהוטה, בו הדגיש את עומק הקשרים ההיסטוריים בין שתי התרבויות. בתוך זמן קצר הפכו שתי המדינות לבעלות ברית קרובות, והיחסים האישיים בין סאדאת לשאה התחזקו אף הם.

איראן תרמה רבות לשיקום תעלת סואץ לאחר מלחמת יום הכיפורים וסייעה למצרים בהפחתת תלותה בנפט הישראלי, באמצעות הבטחת אספקה חינמית של נפט איראני. מהלכים אלו ביססו את הברית בין קהיר לטהראן כבעלת חשיבות אזורית ואסטרטגית.

אולם, מהפכת 1979 באיראן הביאה לקריסת הקשרים בין המדינות. מצרים הייתה מהמדינות היחידות שהעניקו מקלט לשאה הגולה, מהלך שפגע קשות במעמדה בעיני המשטר החדש בטהראן. בנוסף, תמיכתה של מצרים בהסכמי קמפ דייוויד והעמדתה לצד עיראק במלחמת איראן–עיראק, העמיקו את הקרע. איראן ניתקה את היחסים עם מצרים, ובשנת 1981 אף הקדישה בטהראן רחוב על שמו של ח'אלד אל-אסלאמבולי, רוצחו של סאדאת.

למרות חידוש מסוים של קשרים מסחריים במהלך שנות ה-90, סמלי העוינות נותרו על כנם. ב-2001 נחשף ציור קיר גדול בטהראן לכבוד אל-אסלאמבולי. ב-2003 נפגשו נשיא איראן מוחמד ח'אתמי ונשיא מצרים חוסני מובארכ בז'נבה, אך מובארכ סירב לנרמל את היחסים עד שתוסר לחלוטין ההאדרה הציבורית לרוצח קודמו. בעקבות כך, בתחילת 2004, שינתה איראן את שם הרחוב ל"רחוב מוחמד א-דורה", על שם נער פלסטיני שנהרג במהלך האינתיפאדה השנייה.

בשנת 2010 חשפה דליפת מסמכי ויקיליקס כי מובארכ הביע עוינות חריפה כלפי איראן בשיחות סגורות עם גורמים אמריקאים, וכינה את מנהיגיה "שקרנים גדולים ושמנים". לדבריו, איראן תומכת בטרור באופן שיטתי, ומהווה אתגר אסטרטגי ארוך טווח לביטחון מצרים. בכיר מצרי אף טען כי איראן מפעילה סוכנים בשטח מצרים במטרה לערער את יציבות המשטר.

 עיראק 

ב-17 בספטמבר 1980, זמן קצר לאחר המהפכה האסלאמית באיראן, הכריזה עיראק בראשות סדאם חוסיין על ביטול חד-צדדי של הסכם אלג'יר שנחתם עם איראן ב-1975 להסדרת סכסוכי הגבול בין המדינות. חמישה ימים לאחר מכן, ב-22 בספטמבר 1980, פתחה עיראק במתקפה צבאית רחבת היקף על שטח איראן צעד שציין את תחילתה של מלחמת איראן–עיראק, מהקונפליקטים הארוכים והקטלניים בתולדות המזרח התיכון המודרני.

המלחמה, שנמשכה שמונה שנים עד לשביתת הנשק שהושגה ב-1988 בתיווך האומות המאוחדות, גבתה את חייהם של למעלה ממיליון בני אדם וגרמה להרס חסר תקדים בשתי המדינות. עבור מדינות ערב, ובעיקר המפרציות, הייתה זו מלחמה מכוננת. מרבית מדינות הליגה הערבית הביעו תמיכה גלויה או מרומזת בעיראק, מתוך חשש מהתפשטות ההשפעה השיעית המהפכנית שמקורה בטהראן, ובייחוד מהפוטנציאל לערעור יציבותם של משטרים סוניים סמוכים.

בקרב המשטר העיראקי הוצג הסכסוך כמאבק קיומי בין "ערבים" ל"פרסים", תוך העצמת רכיבים אתניים ולאומיים כדי לגייס תמיכה פנימית וחיצונית. הנרטיב הזה חלחל לתודעה האזורית והחריף את המתח בין איראן לעולם הערבי כולו. בצד האיראני, עוררה המלחמה תחושות ניכור ועוינות כלפי מדינות ערב, ותרמה להעמקת תודעת האנטי-ערביות בציבור האיראני תופעה שהייתה שולית יחסית עד אז.

המלחמה שינתה לעומק את מפת היחסים הבין-ערביים והבין-אזוריים, והותירה צלקות פוליטיות וחברתיות שהמשיכו להשפיע על יחסי איראן–העולם הערבי גם בעשורים הבאים.

 ירדן 
ממוזער|המלך עבדאללה השני ונשיא מוחמד ח'אתמי, טהראן, 2 בספטמבר 2003.
ב-1980, איראן ניתקה את כל הקשרים עם ירדן לאחר פרוץ מלחמת איראן–עיראק. היחסים בין שתי המדינות חודשו ב-1991. בספטמבר 2000, המלך עבדאללה נפגש עם נשיא איראן מוחמד ח'אתמי בשולי פסגת המילניום בניו יורק.Cooperation Key to Regional Peace and Security Retrieved 13 December 2023 זמן קצר לאחר מכן, הסחר בין ירדן לאיראן גדל באופן דרמטי. על פי נתונים מבנק המרכזי של ירדן, "הסחר בין ירדן לאיראן הגיע ל-20 מיליון דולר ב-2001, עלייה של כ-46 אחוז לעומת 13.7 מיליון דולר בשנה הקודמת."Foreign Relations Retrieved 13 December 2023
ב-2 וב-3 בספטמבר 2003, המלך עבדאללה ביקר בטהראן, והפך למלך הירדני הראשון שביקר ב"טהראן מאז תחילת המהפכה האסלאמית באיראן ב-1979".
 כווית 

כווית ואיראן חולקות קשרים דיפלומטיים, כלכליים וצבאיים קרובים, דבר יוצא דופן עבור מדינה ערבית סונית, ובמיוחד עבור בעלת ברית של ארצות הברית, גם אם הקשרים אלה לעיתים לסירוגין. לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, ראש ממשלת כווית סבאח אל-סבאח (לימים האמיר של כווית) ביקר באיראן וברך על המהפכה האיראנית. עם זאת, היחסים התערערו במהירות כאשר כווית תמכה בעיראק במלחמתה נגד איראן, ולא היו יחסים רשמיים בין כווית לאיראן במשך כמעט עשור לאחר שהחלה לחשוש מהאיום שמציבה המורשת של המהפכה האיראנית.
ב-1990, לאחר מלחמת המפרץ, היחסים בין עיראק לכווית ספגו מכה קשה, וכתוצאה מכך היחסים בין כווית לאיראן החלו להשתפר ולהתחזק מאוד. היחסים הדו-צדדיים התחזקו בהדרגה, בין היתר משום שגם איראן וגם כווית הותקפו על ידי עיראק, ובעקבות חילופי משלחות פוליטיות וכלכליות של איראן וכווית שהובילו לחתימה על מספר הסכמים כלכליים וסחר. בפברואר 2006, נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד ביקר בכווית ופתח פרק חדש ביחסים בין שתי המדינות. הביקור, שזכה לסיקור נרחב, היה הראשון של בכיר איראני בכווית זה 27 שנים.
 לבנון 

לאיראן יש קשרים קרובים עם לבנון והיא רואה בה בעלת ברית. איראן גם מקיימת קשרים קרובים עם מפלגת חזבאללה הלבנונית וכוח המיליציה שלה שלפי הדיווחים היא מספקת להם עד 100 מיליון דולר בציוד ונשק בשנה. איראן תמכה בעקביות בלבנון ובחזבאללה נגד ישראל.
ממשלת לבנון הרשמית חתמה על מספר הסכמים עם ממשלת איראן, כולל שיתוף פעולה אנרגטי. שרי החוץ של עיראק, לבנון וסוריה תמכו בעבודה הגרעינית של איראן, וקראו לשלילת ארסנל הנשק הגרעיני של ישראל. מאמינים כי לישראל יש את ארסנל הנשק הגרעיני היחיד במזרח התיכון. כמו לבנון, איראן מסרבת להכיר בישראל.
לאחר איומים אמריקאים לקצץ במימון לצבא לבנון אם לא יובטח שחזבאללה לא יקבל גישה לכספים, שר ההגנה של לבנון אליאס מור הקים קרן לבקשת תרומות לכוחות המזוינים. כמה שבועות לאחר מכן, נשיא לבנון מישאל סולימאן ביקש מאיראן לשקול מכירת ציוד צבאי מתקדם לצבא הלבנוני. חזבאללה תמכה בקריאת הנשיא.

למחרת, שר ההגנה של איראן אחמד ואחידי הביע נכונות להציע סיוע צבאי ללבנון.Lebanon asks for broader business, economic ties with Iran in agricultural filed Retrieved 24 December 2023

נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד תכנן לבקר בלבנון באוקטובר 2010, על רקע מחלוקת ולחץ מצד ארצות הברית, ישראל וחלק מברית 14 במרץ כמו סמיר ג'עג'ע לבטל את הביקור. עם זאת, עמיתו הלבנוני, מישאל סולימאן, שהזמינו, ודמויות אופוזיציה אחרות בירכו על הביקור. מנהיג הפרלמנט של ברית 8 במרץ מישל עאון, סגן המזכיר הכללי של חזבאללה השייח' נעים קאסם וראש ממשלת לבנון לשעבר סלים אל-חוס תמכו בביקורו.

 לוב 

לוב פרשה מהקו של רוב המדינות הערביות כאשר תמכה באיראן במהלך מלחמת איראן–עיראק.
לאחר קריסת ממשלת קדאפי בעקבות מלחמת האזרחים הראשונה בלוב, איראן הייתה אחת המדינות שהכירו בממשלת המועצה הלאומית הזמנית.

 מאוריטניה 
ביוני 1987, הנשיא מאעויה אולד סידי אחמד טאיה ניתק את כל היחסים הדיפלומטיים עם איראן במחאה על סירובה לכאורה של איראן לנהל משא ומתן לסיום מלחמת איראן–עיראק.

מאז שנת 2020 איראן קידמה מדיניות של חיזוק היחסים עם מדינות אפריקה. ובנובמבר 2024, שגריר איראן במאוריטניה, אבו ג'וואד, נפגש עם אולד מדו, שר התרבות של מאוריטניה. במהלך הפגישה, שני הצדדים הביעו נכונות לקדם שיתוף פעולה תרבותי בתחומים שונים, כולל קולנוע, אירועים תרבותיים וקורסי הכשרה, בין היתר.
 מרוקו 

ב-1981, איראן ניתקה את כל הקשרים הדיפלומטיים עם רבאט בתגובה להחלטתו של המלך חסן השני להעניק מקלט לשאה הגולה. עשור לאחר מכן, היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו, אך עשור נוסף היה צריך לחלוף עד שעבד א-רחמן יוסופי, ראש ממשלת מרוקו, יוביל את המשלחת המרוקאית הראשונה לרפובליקה האסלאמית של איראן.

עמדתה של איראן בנוגע לסכסוך בסהרה המערבית הושפעה רבות מיחסיה הדיפלומטיים עם המדינות השכנות, מרוקו ואלג'יריה. מאז סוף ינואר 1979, השאה של פרס, מוחמד רזא שאה פהלווי, קיבל מקלט במרוקו על ידי חסן השני, שסירב להסגירו חזרה לאיראן לשפיטה, מה שהוביל בסופו של דבר לניתוק היחסים בין איראן למרוקו ב-1981. קודם לכן, ב-27 בפברואר 1980, איראן העניקה הכרה דיפלומטית רשמית להרפובליקה הערבית הסהרהית הדמוקרטית כממשלה הלגיטימית של שטח סהרה המערבית. התמיכה בחזית הפוליסריו נמשכה במהלך שנות ה-80, ואפשרה לתנועת השחרור הלאומית של הסהרה לפתוח נציגות דיפלומטית בטהראן.

 עומאן 

יחסי איראן–עומאן מתאפיינים בקשרים יציבים, מגוונים ועמוקים, הכוללים שיתוף פעולה דיפלומטי, ביטחוני וכלכלי. בניגוד לרוב שכנותיה במפרץ הפרסי, שמציבות את איראן כאיום מרכזי, עומאן נוקטת גישה מתונה וזהירה, הנשענת על מסורת של דיאלוג ואיזון אזורי. על פי קנת קצמן משירות המחקר של הקונגרס האמריקאי, לעומאן "מסורת ארוכת שנים של שיתוף פעולה עם איראן", עוד מימי שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, והיא נותרה פחות מוטרדת מהאיום האיראני הנתפס לעומת שותפותיה במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC).

במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980–1988), שמרה עומאן על יחסים דיפלומטיים עם שני הצדדים, ואף שימשה זירה לניסיונות תיווך חשאיים בין טהראן לבגדאד. שיחות אלה, שהתנהלו במסקט, לא הניבו הסכם פורמלי אך תרמו לצמצום חוסר האמון ההדדי. עם תום המלחמה, פעלה עומאן לשיקום יחסי איראן עם ערב הסעודית ועם בריטניה מאמצים ששיקפו את תפקידה המיוחד כמתווכת נייטרלית באזור.

היחסים בין המדינות ידעו גם מתיחויות, בייחוד במהלך מלחמת המפרץ, כאשר איראן תקפה מכליות נפט במפרץ הפרסי והציבה סוללות טילים בקרבת מצר הורמוז אזור בעל חשיבות גיאו-אסטרטגית קריטית לעומאן. עם זאת, המדינות חזרו לשיתוף פעולה פורה, ובפברואר 2011 אף ערכו תמרון צבאי ימי משותף.

הסולטן קאבוס בן סעיד אאל סעיד ביקר באיראן בשנת 2009 ביקור ראשון מסוגו מאז המהפכה האסלאמית ב-1979 והדגיש את המשכיות הקשר גם בזמנים של מתיחות אזורית. במהלך העשור השני של המאה ה-21, שימשה עומאן צינור דיפלומטי חשוב בין איראן למערב. בין יולי 2012 לאוקטובר 2013, ניהלה שגרירות עומאן בלונדון את כלל האינטרסים האיראניים בבריטניה.

העמדה הרשמית של עומאן כלפי תוכנית הגרעין האיראנית נותרה מפויסת: הסולטנות קוראת לדיאלוג ישיר בין וושינגטון לטהראן, ומביעה אמון בכך שהתוכנית האיראנית נועדה למטרות אזרחיות. מתוך תפיסה אסטרטגית רחבה, עומאן מתנגדת לכל הסלמה צבאית באזור.

בנוסף לשיתוף הפעולה המדיני, מתקיימים קשרים כלכליים הדוקים בין המדינות, בעיקר בתחום האנרגיה. שני הצדדים חתמו על הסכם ראשוני להעברת גז טבעי מאיראן לעומאן, בפרויקט שמוערך בשווי של 7–12 מיליארד דולר. נוסף על כך, הקימו המדינות בנק משותף להקלת סחר ביניהן, פיתחו במשותף את שדות הגז קיש והנגאם, וחתמו על מזכר הבנות לפרויקט פטרוכימי משולב בשווי כ-800 מיליון דולר.

 הרשות הפלסטינית 

לאחר המהפכה האסלאמית, הממשלה התיאוקרטית החדשה סיימה את יחסי איראן–ישראל; היא ביטלה את ההכרה בריבונות הישראלית לפני שסגרה את השגרירות הישראלית בטהראן והפכה אותה לשגרירות של ארגון לשחרור פלסטין. איראן תומכת רשמית בהשמדת ישראל (או ה"ישות הציונית"), ומעדיפה הקמת מדינה פלסטינית אחת הכוללת את ישראל ואת השטחים הפלסטיניים, עם ירושלים כבירתה.
מספר קבוצות מיליטנטיות פלסטיניות, כולל חמאס, הן בעלות ברית קרובות של איראן. הממשלה האיראנית מספקת גם סיוע משמעותי לממשלת חמאס ברצועת עזה, התלויה בסיוע זר עבור כ-90% מתקציבה. עם זאת, התמיכה האיראנית לא הייתה ללא תנאים, וביולי ואוגוסט 2011, איראן קיצצה במימון כדי להביע את חוסר שביעות רצונה מ"אי יכולתו של חמאס לקיים עצרות ציבוריות לתמיכה" בנשיא סוריה בשאר אל-אסד במהלך ההתקוממות בסוריה ב-2011. בין היתר, מסיבה זו, חמאס לא הצליח לשלם את משכורות יולי של "40,000 עובדי השירות הציבורי והביטחון שלו".
איראן משתמשת לעיתים באופן רשמי במונח "פלסטין הכבושה" (למשל, בדרכון איראני) כדי להתייחס לישראל. לפני המהפכה האסלאמית, איראן הפהלוית נתפסה על ידי ישראל כבעלת ברית טבעית ומשקל נגד לשאיפות הערביות כחלק מ"ברית הפריפריה" של ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון.
 קטר 

ב-1969, איראן וקטר חתמו על הסכם תיחום.
במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980–1988), קטר תמכה כלכלית בעיראק של סדאם חוסיין על ידי מתן הלוואות גדולות ומתנות במזומן. טענתה של איראן במאי 1989 כי שליש ממאגר הגז של שדה הצפון של קטר נמצא במימיה של איראן נפתרה ככל הנראה על ידי הסכם לנצל את השדה במשותף.
קטר שמרה על יחסים לבביים עם איראן. ב-1991, לאחר סיום מלחמת המפרץ הפרסי, האמיר לשעבר של קטר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני קיבל בברכה את השתתפות איראן בסידורי הביטחון של המפרץ הפרסי, אך בשל התנגדות ממדינות ערביות אחרות במפרץ, אלה מעולם לא התממשו. עם זאת, קטר שומרת על שיתוף פעולה ביטחוני עם איראן באמצעות קשרים דו-צדדיים. בנוסף, תוכניות הוכנו ב-1992 להעביר מים מנהר קארון באיראן לקטר, אך לאחר התנגדות מקומית באיראן, תוכנית זו נזנחה.
הקהילה האיראנית בקטר, אף שהיא גדולה, משתלבת היטב ולא מהווה איום על המשטר. נכון ל-2012, היחסים בין שתי המדינות היו לבביים.

 ערב הסעודית 

לאחר פרוץ מלחמת איראן–עיראק, עולי רגל איראנים קיימו הפגנה פוליטית בנוגע להתקרבותה של ערב הסעודית לארצות הברית וחוסר פעילותה נגד ישראל במהלך החג'ג' במכה. ב-1987, הם הצליחו; עם זאת, משטרת ערב הסעודית דיכאה את ההפגנה באלימות, מה שגרם לעולי הרגל האיראנים לפרוץ במהומות. מיד לאחר המהומות, רוחאללה חומייני קרא למוסלמים לנקום את מותם של עולי הרגל על ידי הפלת המשפחה המלכותית הסעודית. הממשלה הסעודית האשימה את עולי הרגל האיראנים במהומות וטענה כי המהומות היו חלק ממזימה לערער את שלטונם. למחרת, המונים תקפו את השגרירויות הסעודיות בטהראן.
ב-2001, איראן וערב הסעודית חתמו על "הסכם ביטחון משמעותי למאבק בסחר בסמים ופשע מאורגן".

ב-2008, המלך הסעודי עבדאללה הזמין את נשיא איראן לשעבר עלי אכבר האשמי רפסנג'אני לבקר בערב הסעודית כדי להשתתף בכנס אסלאמי.

ראו גם
 הסכסוך האיראני-ערבי

 הערות שוליים 

קטגוריה:הליגה הערבית
קטגוריה:איראן: יחסי חוץ