בריכת השחייה הטבעית

בריכת השחייה הטבעית (באנגלית: The Swimming Hole, המוכרת גם בשמות Swimming ו-The Old Swimming Hole) הוא ציור משנת 1884–1885 מאת האמן האמריקאי תומאס אייקינס (1844–1916), קטלוג גודריץ' מספר 190, הנמצא באוסף מוזיאון האמנות האמריקאית אמון קרטר בפורט וורת', טקסס. הציור, שבוצע בצבעי שמן על קנבס, מתאר שישה גברים השוחים בעירום באגם, ונחשב ליצירת מופת של הציור האמריקאי. לדברי היסטוריונית האמנות דורין בולגר, זהו "אולי התיאור המושלם ביותר של דמות עירומה מעשה ידי אייקינס", והוא אף כונה "המעוצב ביותר מכל ציוריו החיצוניים". מאז תקופת הרנסאנס נחשבה הדמות האנושית הן לבסיס הכשרתו של האמן והן לנושא הקשה ביותר לתיאור באמנות, והעירום עמד במרכז תוכנית ההוראה של אייקינס באקדמיה לאמנויות של פנסילבניה. עבור אייקינס, ציור זה היה הזדמנות להציג את שליטתו המלאה בתיאור גוף האדם.

ביצירה זו ניצל אייקינס חריגה מהגישה הוויקטוריאנית השמרנית בדרך כלל כלפי עירום: שחייה בעירום הייתה מקובלת באופן רחב, ולגברים אף נחשבה לנורמלית, גם במקומות ציבוריים. אייקינס היה האמן האמריקאי הראשון שתיאר אחת מההזדמנויות הנדירות במאה ה־19 שבהן הוצג עירום בפומבי. בריכת השחייה הטבעית מפתחת נושאים שעלו ביצירות קודמות שלו, ובייחוד את עיסוקו בתיאור העכוזים ואת יחסו הדו־משמעי לדמות האנושית; בחלק מהמקרים אין ודאות אם הדמויות המוצגות הן זכריות או נקביות. נושאים אלה נבחנו עוד קודם לכן ביצירותיו מרפאת גרוס (1875) וויליאם ראש (1877), והם ימשיכו להיחקר בציוריו המתארים מתאגרפים (ספירת השניות, ברכת שלום, בין סיבובים ומתאבקים).

למרות שנושא המתרחצים הגברים היה מוכר באמנות המערבית, ונחקר על ידי אמנים ממיכלאנג'לו ועד אונורה דומייה, גישתו של אייקינס הייתה חדשנית באמנות האמריקאית של אותה תקופה. "בריכת השחייה הטבעית" צוטטה פעמים רבות כדוגמה מרכזית להומוארוטיקה באמנות האמריקאית. בשנת 2008 תיאר מבקר האמנות טום לבוק את עבודתו של אייקינס כ"קלאסיקה של הציור האמריקאי. היא מציגה סצנה של פעילות חיצונית בריאה וגברית: קבוצת צעירים שהתפשטו לקפיצה למים. היא מבוססת על מסעות השחייה שנהגו האמן ותלמידיו לערוך. אייקינס עצמו מופיע במים בפינה הימנית התחתונה - בעמדה המזהה אותו, אפשר לומר."

250px|ממוזער|ימין|הגאלי הגוסס, מוזיאוני הקפיטול ברומא. יצירה הלניסטית זו, מהמחצית השנייה של המאה השלישית לפני הספירה, נחשבת למקור השראה לדמות השוכבת בקצה השמאלי של הציור.
הכותרת והקומפוזיציה
אייקינס התייחס לציור בשנת 1885 בשם "שחייה", ובשנת 1886 כינה אותו "המתרחצים". השם "בריכת השחייה הטבעית" נקבע בשנת 1917 (שנה לאחר מותו של אייקינס), כאשר אלמנתו, סוזן מקדואל אייקינס, השתמשה בו לתיאור היצירה. ארבע שנים לאחר מכן העניקה לו את השם "בריכת השחייה הישנה", בהתייחס לשיר "The Old Swimmin'-Hole" מאת ג'יימס ויטקומב ריילי משנת 1882. מאז חזר מוזיאון אמון קרטר להשתמש בשמו המקורי של אייקינס, "שחייה".

הציור מציג את אייקינס וחמישה מחבריו או תלמידיו רוחצים באגם דאב, אגם מלאכותי בנחל מיל קריק מחוץ לפילדלפיה. כל אחד מהגברים מביט במים, ובמילותיו של מרטין א. ברגר, "כמו שקוע ברגע של התבוננות שקטה". הדיוק שבו תיאר אייקינס את הדמויות אפשר לחוקרים לזהות את כל המשתתפים ביצירה. הם (משמאל לימין): טלקוט ויליאמס (1849–1928), בנג'מין פוקס (בסביבות 1865–1900), ג'יי. לורי וולאס (1864–1953), ג'סי גודלי (1862–1889), הארי הכלב (כלב הסטר אירי של אייקינס, בסביבות 1880–1890), ג'ורג' ריינולדס (בסביבות 1839–1889) ואייקינס עצמו. הבליטה הסלעית שעליה נשענים כמה מהגברים היא יסודותיו של טחנת מיל קריק, שנהרסה בשנת 1873. זהו הסימן היחיד לציוויליזציה ביצירה - אין נעליים, בגדים או ביתני רחצה נראים. הצמחייה שבחזית האחורית יוצרת רקע כהה שעליו בולטים גוני העור של המתרחצים.
250px|ממוזער|שמאל|פרדריק בזיל, סצנת קיץ, 1869, שמן על קנבס, 158 × 159 ס"מ, מוזיאון האמנות פוג, קיימברידג', מסצ'וסטס. ייתכן שאייקינס ראה ציור זה במהלך לימודיו בפריז.
הקומפוזיציה ביצירה היא פירמידלית. הדמות השוכבת בצד שמאל מובילה את עין הצופה אל הדמות היושבת, שגופה מכוון לעבר גודלי, הנמצא בקצה הפירמידה הקומפוזיציונית. הדמות הקופצת מצד ימין מובילה לעבר דמותו של אייקינס השוחה, אשר שילב את עצמו בתמונה, ותנועתו שמאלה מחזירה את המבט חזרה אל תוך הציור. אייקינס חיזק את המבנה הפירמידלי על ידי שליטה במיקוד של הציור: האזור המרכזי שבו נמצאים המתרחצים מתואר בדיוק רב, בעוד שהאזורים החיצוניים מטושטשים, כמעט ללא אזורי מעבר מתווכים. התאורה בתוך הציור אינה טבעית - יש אזורים שמוארים מדי ואחרים קודרים מדי - אך האפקט, שמדגיש את קווי הגוף של המתרחצים, נותר לרוב מעודן.

הקומפוזיציה בולטת הן בשל דבקותה במסורת האקדמית (שליטה בתיאור הדמות כמטרה בפני עצמה) והן בשל ייחודה בהצגת עירום גברי בסביבה חיצונית. תיאור של אדם הקופץ אל תוך מים היה נדיר מאוד בתולדות האמנות המערבית. שאר הדמויות מסודרות באומנות כדי לרמוז על נרטיב מתמשך של תנועה, כאשר התנוחות מתקדמות "משכיבה לישיבה, לעמידה ואז לקפיצה"; במקביל, כל דמות מוצבת בזהירות כך שלא ייראו איברי מין. כמו ביצירותיו הקודמות, בחר אייקינס לשלב דיוקן עצמי, הפעם כדמות השוחה בפינה הימנית התחתונה. בשונה מהופעותיו ב"מרפאת גרוס" או ב"מקס שמידט בסקיף בודד", כאן נוכחותו של האמן מעורפלת יותר — הוא עשוי להיתפס כחבר, כמורה או כמציצן. אדוות המים ליד אייקינס והבועות סביב הקופץ הן הסימנים היחידים לתנועה בציור שבו התנועה נעצרת כמעט לחלוטין; המים ליד הדמות אדומת השיער באגם רגועים עד כדי כך שהם יוצרים השתקפות ברורה. ניגוד זה מדגיש את המתח בציור שבין מודלים קלאסיים לבין נטורליזם מדעי.
250px|ממוזער|ימין|תומאס אייקינס, ארקאדיה, 1883, 98 × 114 ס"מ, שמן על קנבס, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. כמו בריכת השחייה הטבעית, גם ציור זה משקף את השפעתה של תפיסה קלאסית.
מיקום הגופים והדגשת מבנה השרירים מתייחסים לאידיאלים הקלאסיים של יופי פיזי ורעות גברית, המעוררים הד לעולם האמנות היוונית. הדמות השוכבת היא פרפראזה על "הגאלי הגוסס", ומוצבת בניגוד לדמותו הבלתי רשמית בהרבה של האמן עצמו. ייתכן שאייקינס ביקש ליישב בין נושא עתיק לבין פרשנות מודרנית; הנושא היה עכשווי, אך תנוחות חלק מהדמויות מזכירות פסלים קלאסיים. השפעה אפשרית נוספת ממקור בן זמנו היא סצנת קיץ, ציור משנת 1869 מאת פרדריק בזיל. אין זה בלתי סביר שאייקינס ראה את הציור בתערוכת הסלון בעת לימודיו בפריז, ושהתחבר לאופן שבו הוצגו בו מתרחצים גברים בסביבה מודרנית.

ביצירתו של אייקינס, בריכת השחייה הטבעית באה בעקבות שורה של עבודות דומות שעסקו בנושא הארקאדי. עבודות אלה תואמות סדרת הרצאות שנתן על פיסול יווני עתיק, והושפעו מהעתקים של תהלוכת פאן-אתנה מאת פידיאס שנמצאו באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה. סדרה של תצלומים, פסלי תבליט ורישומי שמן הובילו ליצירת הציור ארקאדיה בשנת 1883, שגם בו הופיעו דמויות עירומות - דוגמנים שכללו תלמיד, אחיין וכלתו המיועדת של האמן - בנוף פסטורלי.

מחקרים מקדימים
אייקינס יצר מספר רישומי שמן בשטח וכן מחקרים צילומיים לפני שצייר את בריכת השחייה הטבעית. לא ידוע אם הצילומים נעשו לפני רישומי השמן או לאחריהם (או שמא נוצרו באותו היום).

בתחילת שנות ה־80 של המאה ה־19 השתמש אייקינס בצילום כדי לחקור תנועות עוקבות וכהפניה לעבודותיו הציוריות. בשלב כלשהו בשנת 1883 או 1884, הוא צילם את תלמידיו משתתפים בפעילויות חוץ. ארבעה תצלומים של תלמידיו שוחים בעירום באגם דאב שרדו, ויש להם קשר ברור לבריכת השחייה הטבעית. המתרחצים נראים באותו מקום ומאותה נקודת תצפית, אם כי תנוחותיהם שונות לחלוטין מאלה שבציור. אף אחד מהתצלומים אינו תואם במדויק את התנוחות המופיעות בציור; דבר זה היה חריג עבור אייקינס, שנודע בכך שדבק בקפידה במקורות הצילומיים שלו. "הפער בין קבוצות התמונות הללו עשוי לרמוז על תצלומים שאבדו או הושמדו, או אולי על כך שהתצלומים קדמו לדימוי המנטלי של אייקינס, לפני שקרם עור וגידים ולפני ביצוע רישום השמן הראשון." התנוחות בתצלומים נראות ספונטניות יותר, בעוד שבציור הן מסודרות במתכוון בקפדנות קלאסית. אף על פי שלא שרדו מחקרים צילומיים המעידים על קשר ישיר יותר בין התצלומים לציור, מחקר עדכני הציע כי סימנים חקוקים על הקנבס, שכוסו מאוחר יותר בצבע, מעידים שאייקינס השתמש בהקרנת תצלומים בעזרת אור.

גלריית תמונות של המחקר המקדים

אייקינס שילב את מחקריו ברישום שמן סופי בשנת 1884, אשר שימש בסיס לציור המוגמר. ההרכב הבסיסי נותר ללא שינוי, וכל ששת הגברים והכלב הופיעו ברישום; עם זאת, אייקינס, שבדרך כלל הקפיד להיצמד לרישומיו בעת פיתוח היצירה הסופית, ערך מספר שינויים בלתי אופייניים בתנועות ובמיקומי הדמויות.
ידידו ותלמידו, צ'ארלס ברגלר, תיאר את תהליך העבודה כך:

"...לציור כמו ברכת השחייה הטבעית, נעשה תחילה רישום קטן בגודל 8 על 10 אינץ' [20 על 25 ס"מ], ולאחר מכן נערכו מחקרים נפרדים של הנוף והדמויות, כדי לקלוט את הגוון והצבע הנכונים, ועוד. מאחר שהדמות הקופצת הייתה הקשה ביותר לציור, היא עוצבה תחילה בדגם שעווה, דבר שאיפשר לו היכרות מעמיקה עם כל פרט ופרט בצורה."

ההזמנה והקבלה
הציור הוזמן בשנת 1884 על ידי אדוארד הורנור קואטס, איש עסקים מפילדלפיה, שכיהן כיושב ראש ועדת ההוראה באקדמיה לאמנויות היפות של פנסילבניה, שם לימד אייקינס. קואטס התכוון לשלם לאייקינס 800 דולר (השווים לכ-28,000 דולר ב-2024), סכום שהיה באותה עת ההזמנה הגדולה ביותר שאייקינס קיבל.

קואטס ייעד את הציור לתערוכה באקדמיה לאמנויות היפות של פנסילבניה, והוא הוצג בתערוכת הסתיו של 1885. עם זאת, קואטס דחה את הציור בטענה שאינו מייצג נאמנה את מכלול יצירתו של אייקינס. במכתב ששלח לאייקינס ב-27 בנובמבר 1885, כתב קואטס:

"כפי שתזכור, אחד מרעיונותיי המרכזיים היה לקבל ממך תמונה שיום אחד תוכל להשתלב באוסף האקדמיה. הבד הנוכחי ראוי להערכה במובנים רבים, אך אני נוטה להאמין שכמה מהציורים האחרים שלך מייצגים אותך אף יותר, והוצע לי כי ייתכן שיהיו מתאימים יותר למטרה שייעדתי מראש. אין לפרש מכך כי אני מזלזל בעבודה הנוכחית - אין זה כך."

דיוקנו של אדוארד הורנור קואטס, נשיא האקדמיה העשירי (1912), מאת ג'ון מקלור המילטון, נמצא כיום באוסף פרטי.

אין ידיעה מדויקת מדוע קואטס נמנע מרכישת הציור, אך סביר להניח שחשש כי העבודה מעוררת מחלוקת מדי. קואטס, שכיהן כראש ההוראה באקדמיה של אייקינס, היה מודע לתכנים שביצירותיו, ולכן סביר שלא העירום עצמו הוא שהפתיע או זעזע אותו. נראה כי קואטס זיהה את מרבית הדמויות המצוירות - כולם פרט לאחד היו תלמידיו של אייקינס באקדמיה. הוא הכיר גם את האתר המופיע בציור, אשר שכן כחצי מייל (800 מטרים) ממכללת האברפורד, שם למד בתקופת לימודיו לתואר ראשון.

הצגת מורה ותלמידיו בעירום מלא הייתה עלולה להוות נושא רגיש בקרב הנהלת האקדמיה, אשר אסרה על אייקינס להעסיק תלמידים כמודלים בשל תפיסות מוסריות. קואטס בחר להמיר את הציור ברכת השחייה הטבעית ביצירה "פחות שנויה במחלוקת" - The Pathetic Song של אייקינס, השוכנת כיום בגלריית האמנות קורקורן — ושילם לאייקינס את הסכום המלא של 800 דולר שהובטח לו.

ב-9 בפברואר 1886, אולץ אייקינס להתפטר מן האקדמיה בעקבות מקרה שבו הסיר את אריג המותניים (loincloth) מעל מודל גבר במהלך שיעור שבו נכחו גם תלמידות. במכתב ששלח לקואטס ב-15 בפברואר, הסביר אייקינס את מניעיו לפרישה, ודן בעניין העירום באמנותו:

"הדמויות שלי אינן סתם גיבוב של בגדים עם ראש וידיים מבצבצים, אלא דומות הרבה יותר לגופים חיים חזקים, כפי שמרבית הציורים צריכים להציג. בחיי שמוקדש כולו ללימוד רציני, אתה לפחות יכול להבין שציור עבורי הוא עניין עמוק ומשמעותי. אין לי סבלנות לצביעות המזויפת, האויבת הגדולה ביותר של ציור הדמות. איני רואה פסול בצפייה ביצירתה היפה ביותר של הטבע - הגוף העירום. ואם ישנה אי-נאותות, היכן מתחילה היא? האם אסור להביט בציור של דמות עירומה, או בפסל? גבירות אנגליות מהדור הקודם סברו כך והתרחקו מאולמות הפסלים, אך אינן עושות זאת עוד. או שמא מדובר בשאלת מין? האם גברים צריכים ליצור פסלים של גברים בלבד כדי שגברים יראו בהם, ונשים ייצרו פסלים של נשים בלבד לנשים? האם על הציירים הגברים לצייר סוסים ושוורים, בעוד שהציירות תתמקדנה בסוסות ופרות, בדומה לרוזה בונהור? האם יש להשחית את גופו של גבר מת לפני שמיס פרודרי תוכל 'לטבול' בקרביו? ... השפלה שכזו זועמת אותי. האם איש אינו רואה לאיזה אבסורדים מובילות שטויות כאלה, ועד כמה הן מסוכנות? מצפוני נקי, וסבלי חלף."

גלגוליו של הציור
לאחר סירובו של קואטס לרכוש את הציור, הוא נותר ברשותו של אייקינס עד מותו. במהלך חייו של אייקינס הוצג הציור פעמיים נוספות בלבד: בתערוכה הדרומית בלואיוויל, קנטקי, בשנת 1886, ובתערוכת התעשייה הבין-מדינתית בשיקגו בשנת 1887. בשני המקרים לא זכה הציור להתייחסות מהמבקרים. לאחר מכן נעלם הציור מהתיעוד ההיסטורי — לא נמצאו אזכורים נוספים לו ברשומות של אייקינס או של חבריו בתקופת חייו.

לאחר מותו של אייקינס, הוצג הציור בפילדלפיה ובניו יורק במסגרת תערוכות זיכרון בשנת 1917.

בשנת 1925, נרכש הציור ברכת השחייה הטבעית מידי אלמנתו של אייקינס על ידי קהילת פורט וורת', טקסס, תמורת 750 דולר (השווים לכ-13,400 דולר ב-2024). לאחר הרכישה נכלל באוסף של אגודת האמנות של פורט וורת', אשר לימים הפכה למוזיאון לאמנות מודרנית של פורט וורת', והוצג בספרייה הציבורית של העיר.

בשנת 1990 הודיע המוזיאון על כוונתו למכור את הציור כדי להקים קרן ייעודית לרכישת יצירות אמנות עכשווית. בעקבות המחאה הציבורית שהתעוררה, פנה המוזיאון לחפש קונה מקומי. לאחר משא ומתן סוער, הסכים מוזיאון אמון קרטר לאמנות אמריקאית תרבות והיסטוריה לרכוש את ברכת השחייה הטבעית תמורת 10 מיליון דולר (כ-24 מיליון דולר בערכים של 2024).

שימור שיחזור
לפני רכישתו בידי מוזיאון אמון קרטר לאמנות אמריקאית, נראה כי ברכת השחייה הטבעית עבר שבעה תהליכי שימור שונים. ייתכן שהציור שוחזר עוד לפני הצגתו בתערוכת הזיכרון לאייקינס במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בשנת 1917. תצלום מהתקופה מצביע על סדקים בשכבות הציפוי ועל סימן נזילה, ככל הנראה כתוצאה מהתזת חומר כימי מאכל.

לאחר שהציור נרכש בידי אגודת האמנות של פורט וורת', הוא הושאל לעיתים תכופות לתערוכות וניזוק במהלך ההשאלות. בשנת 1937 עבר הציור תהליך מתיחה מחודשת (relined) בגלריה פרטית בניו יורק, וסימן הנזילה הוסתר בצביעה מחודשת. בשנת 1944 בוצעה מתיחה ושחזור נוספים, ושוב ב-1947, בשני המקרים על ידי סוחר אמנות פרטי בניו יורק. מוזיאון ברוקלין ביצע שתי פעולות שימור קלות נוספות בשנים 1954 ו-1957. למרות שהציור המשיך להישלח לתערוכות רבות, הוא לא עבר טיפול כולל עד שנת 1993.

לאחר רכישתו בידי מוזיאון אמון קרטר, ביוני 1993, החלה קלייר מ' בארי יחד עם צוותים ממוזיאון אמון קרטר ומוזיאון קימבל לאמנות בפרויקט שימור מקיף של הציור. לדברי בארי:
"השימור חשף נזקים מועטים בלבד מעבר למה שנראה קודם לכן. הוסרו מספר שכבות של לכה מצהיבה ושל תיקוני צבע ישנים, וכתוצאה מכך נחשפה פני שטח עשירה ומגוונת, עם עבודת מכחול שנעה מהקפדה זעירה בדמויות ועד טיפול חופשי יותר באלמנטים של הנוף."

מאמצים רבים הושקעו בזיהוי ההבדלים בין שכבות הזיגוג המקוריות לבין אלה שנוספו בתיקונים מאוחרים. תיקונים קודמים הוסרו, והוחל לכה טבעית חדשה על הציור. מסגרת הציור המקורית, שהייתה חסרה במשך שנים רבות, אותרה בשנת 1992, עברה ניקוי, שיקום, והותקנה מחדש סביב הציור.

במהלך השימור התברר כי ייחוס הציור לשנת 1883 היה תוצאה של טעות בפרשנות: הכיתוב המקורי של האמן ציין את השנה 1885, אך הוא נכתב בפיגמנט אדום-לקי עדין שדהה עם הזמן. בעקבות כך, משמר מוקדם טעה וצייר מחדש את התאריך לשנה מוקדמת יותר.

פרשנות וביקורת
ברכת השחייה הטבעית מייצגת את מלוא מנעד הטכניקות והעקרונות האקדמיים של אייקינס. הוא שילב בלימודיו ציור מהתבוננות חיה, צילום, דגמי שעווה ורישומי נוף, כדי להפיק יצירה שהביעה את עניינו בצורת הגוף האנושי.
לויד גודריץ' (1897–1987) סבר כי מדובר ב"השימוש המיומן ביותר של אייקינס בעירום", כאשר הדמויות הבנויות היטב שולבו באופן מושלם בנוף, תוך יצירת תיאור טונאלי מעודן ואחת מ"עבודות הציור העשירות ביותר" של האמן.
250px|ממוזער|שמאל|ג'ורג' בלווז, 42 ילדים, 1907, שמן על בד, גלריית האמנות קורקורן.
ביוגרף אחר, ויליאם אינס הומר (1929-2012), היה מסויג יותר, ותיאר את תנוחות הדמויות כ"אקדמיות ונוקשות". הומר מצא חוסר עקביות באיכות הציור ובאפקט האטמוספירי, וכתב כי הציור אינו מצליח ליישב בין האידיאלים האנטיקיים לבין הריאליזם הטבעי. לדבריו, "נראה כאילו הועתקו דמויות העירום הללו באחת מהסטודיו אל הטבע".

לפני אמצע המאה ה-19, ייצוג דמות עירום גברית באמנות המערבית הוגבל בעיקר לנושאים קלאסיים. אף שבמאה ה-19 היה מקובל לראות נערים וגברים שוחים בעירום בפומבי, לא היה תקדים לעיסוק בנושא זה בציור האמריקאי. אמנם הייתה קיימת מוסכמה לא רשמית ליצירות המציגות קבוצות נשים עירומות, אך בארצות הברית ציורים מסוג זה הוצגו בדרך כלל בבתי מרזח ולא בגלריות אמנות; אייקינס שינה את המגדר והציג את הנושא כאמנות גבוהה.
250px|ממוזער|ימין|אגם דאב כיום
בהקשר רחב יותר, ברכת השחייה הטבעית נחשבת לאחת מהיצירות האמריקאיות הבודדות במאה ה-19 שניגשו ישירות למסורת האירופית החדשה של דמות הבָּּתָּר הגברי. יצירתו של אייקינס, אף שאינה מתקדמת מבחינה סגנונית כמו זו של עמיתיו הצרפתים, מקבילה במגמתה הנושאית החדשנית לעבודותיהם של פרדריק באזיל (סצנה קיצית), ז'ורז' סרה (המתרחצים באסנייה, 1884), ופול סזאן שבחן נושא זה שוב ושוב ביצירתו.

השפעתו של אייקינס ניכרת בדור הבא של הריאליסטים האמריקאים, ובמיוחד בקרב אמני "אסכולת אשקאן". ציורו של ג'ורג' בלווז (1882–1925), 42 ילדים מ-1907, מציג דמיון ברור לברכת השחייה הטבעית, אף כי יש המפרשים את עבודתו של בלווז כפארודיה על ציורו של אייקינס. בעוד שברכת השחייה הטבעית מציגה שחייה בטבע הכפרי, ציורו של בלווז מתאר ילדים עירומים המשחקים בנהר ההדסון העירוני בניו יורק.

בהתבטאות המשקפת את תפיסת עולמו של אייקינס, הסביר בלווז את מניעיו לציור 42 ילדים: "מתאגרפים ושחיינים הם הסוגים היחידים שניתן לציירם בעירום בצורה לגיטימית."

לאחר מותו של אייקינס, הענקת השם החדש לציור על ידי אלמנתו חיזקה את הזיקה הפופולרית שבין היצירה לבין תחושת הנוסטלגיה שבשירו של ג'יימס ויטקומב ריילי.

בקרב חוקרים עכשוויים, הושוותה נושאיות הציור לשירו של וולט ויטמן "שירת עצמי", ובפרט לחלק ה-11: "עשרים ושמונה צעירים רוחצים על החוף", בשל הדמיון בהעלאת דימוי של רחצת גברים בעירום. ייתכן שוויטמן אכן היווה מקור השראה: החגיגה של העירום - אשר אצל ויטמן שיקפה ביטוי גלוי להומוסקסואליותו - עומדת ברקע אמנותם של שני היוצרים.

בשנת 1895, אחד מתלמידיו של אייקינס נזכר ב"אנחנו, הבחורים של ויטמן", ביטוי שנתפרש כרמז להומוסקסואליות. עם זאת, מלבד מצבם המשפחתי, כמעט ולא ידוע דבר קונקרטי על עולמם האישי או נטיותיהם המיניות של הדמויות המופיעות בברכת השחייה הטבעית - למעט אייקינס עצמו.
למרות שהציור נתפס לאורך זמן כחזון אפלטוני של גוף גברי עירום, המתואר בטבע באופן בלתי מודע וללא מבוכה, בשנות השבעים החלו כותבים אמריקאים לראות ביצירתו של אייקינס - ובפרט בברכת השחייה הטבעית - רמיזות הומוארוטיות.

מבקרים הקדישו תשומת לב מיוחדת להבלטת העכוז של הדמות העומדת בקומפוזיציה, אשר פורשה כרמז ל"עניין הומוארוטי". לפי החוקר ג'ונתן ויינברג, ברכת השחייה הטבעית מציינת את ראשית הופעתם של דימויים הומוארוטיים באמנות האמריקאית.

אייקינס הותיר אחריו תיעוד שמעורר פרובוקציה אך גם שומר על עמימות בנושאי מין. בהתבסס על אותו מארג של ראיות חזותיות - הצילומים, רישומי השמן והציור המוגמר של השחיינים - הגיעו היסטוריונים של האמנות למסקנות שונות מאוד בנוגע לכוונתו של האמן.

ביבליוגרפיה

קישורים חיצוניים

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:תומאס אייקינס: ציורים
קטגוריה:מים באמנות
קטגוריה:ציורים ימיים
קטגוריה:ילדים בציור
קטגוריה:רחצה באמנות