מקס שלזינגר

מקס שלזינגר (בגרמנית: Max Schloessinger; נולד ב-4 בספטמבר 1877 בהיידלברג, גרמניה; נפטר ב-9 במאי 1944 בניו יורק, ארצות הברית) היה חוקר יהודי-גרמני, מומחה לשפות שמיות ולאסלאם, פעיל ציוני בולט ואיש אקדמיה. שלזינגר תרם רבות לפיתוח האוניברסיטה העברית בירושלים ולקידום מעמדה של הציונות בתנועה הרפורמית בארצות הברית.

 תולדות חייו 
 שנות הילדות וההשכלה המוקדמת 
מקס שלזינגר נולד ב-4 בספטמבר 1877 בהיידלברג, גרמניה, לעקיבא שלזיגר וברונתה אופנהיימר. הוא גדל בסביבה יהודית מסורתית, אך גם היה שותף להשכלה הכללית של זמנו. הוא למד בבית הספר הציבורי ובגימנסיה בעיר הולדתו, שם הצטיין בלימודיו וגילה עניין מיוחד בשפות ובהיסטוריה. ב-1910, פגש שלזינגר את ד"ר מרום ק. שאה, שהייתה ראש המחלקה להיגיינה בבתי הספר בסינסינטיTie Across Ocean, The Temple, 1 באפריל 1910. תוך חמש שנים הוא חזר מהשתלמותו באירופה לפסטנטל. לזוג נולדה בת בשם הדסה.

 השכלה גבוהה 
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, המשיך שליגר ללימודים גבוהים באוניברסיטאות מובילות באירופה. הוא למד באוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת וינה ואוניברסיטת ברלין. במיוחד למד פילולוגיה, והתמקדות שלזינגר הייתה בשפות שמיות, בשנות השלטון של המדע התורני.

במקביל ללימודי האקדמיים הכלליים, שליגר למד גם במוסדות יהודיים מובילים. הוא למד בבית המדרש לרבנים בווינה (Israelitisch Theologische Lehranstalt) שם השלים רבנות, ובבית המדרש הגבוה למדעי היהדות. השילוב של לימודי אקדמיה כלליים יחד עם לימודי יהדות מעמיקים היה אופייני ללימודים יהודים בני זמנו, והעניק לשלזינגר ידע רב בו עסק במשך חייו.

שלזינגר השלים את לימודיו לתואר דוקטור להיסטוריה באוניברסיטת ברלין בשנת 1901, כשנושא עבודת הדוקטורט שלו היה בתחום המסורת היהודית השמית. שנים לאחר מכן, ב־1903, השלים את לימודיו בבית המדרש ללימודי יהדות בברלין.

 מעורבות ציונית מוקדמת 
במהלך לימודיו באוניברסיטה ווינה, הצטרף שלזינגר לאגודה הסטודנטיאלית הציונית "קדימה", שהייתה אחת האגודות הציוניות הראשונות. מעורבות זו סימנה את תחילת פעילותו הציונית, שהמשיכה לאורך כל חייו הבוגרים והאישיים.

בתקופת לימודיו באוניברסיטת ברלין, היה שלזינגר מעורב בהקמת אגודה ציונית נוספת. יחד עם חברים נוספים, ביניהם יהודה ליב מאגנס, ארתור בירם, גוטהולד וייל, אויגן טויבלר ואמיל כהן, בקיץ 1902 הקים את "האגודה הלאומית של תלמידי בית הספר".
האגודה נקטה עמדה לאומית ברורה בשאלות היום ופרסמה את עמדותיה בעיתונות היומית, דבר שעורר את חמתם של חברי הסגל בבית המדרש. בעקבות זאת, נאלצו ראשי האגודה להפסיק את פעילותה.

 קריירה אקדמית ועסקית 
 תחילת הקריירה בארצות הברית 
בשנת 1903, זמן קצר לאחר הסמכתו לרבנות, הגיע שליגר לארצות הברית, שם הצטרף לצוות העריכה של האנציקלופדיה היהודית בניו יורק. עבודה זו אפשרה לו להשתמש בידע הרחב שרכש בלימודיו ולתרום באופן חשוב לעריכה ולתפוצת מדעי היהדות.

כעבור שנה, ב-1904, קיבל שלזינגר הצעת הצטרפות לסגל האקדמי של היברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו. הוא מונה לתפקיד פרופסור לפרשנות מקראית וספרות ראשי של המוסד. מינוי זה היה צעד משמעותי בקריירה האקדמית שלו, ותיעד על התרחבות רבה שהפכה אותו לאחד מההוגים האקדמיים המרכזיים בארצות הברית.

 המאבק על הציונות בהיברו יוניון קולג' 
תקופת כהונתו של שלזינגר בהיברו יוניון קולג' הייתה קצרה אך משמעותית. ב-1907, לאחר שלוש שנים בלבד, התפטר מתפקידו בעקבות מחלוקת על מעמדו בציונותמריפורמה לציונות וארץ-ישראל, דבר, 17 באוגוסט 1956. באותה תקופה, היברו יוניון קולג' היה מעוז של התנגדות לערכים ולערכים יהודיים מסורתיים בקרב היהדות הרפורמית באמריקה.

למרות זאת, הוא היה מהראשונים שעיצבו את המוסד ואת מעמדו בציונות. יחד עמו הצטרפו גם מקס מרגוליס ונחום סוקולוב, שנמנו עם מובילי בעלי שם. עמדותיו סימנו את תחילתו של שינוי ביחסה של היהדות הרפורמית לציונות, שינוי שהתפתח בהדרגה לאורך השנים הבאות.

 קריירה עסקית ופעילות ציונית באירופה 
לאחר שעזב את חברו יוניון קולג', חזר שלזינגר לאירופה והחל בקריירה חדשה בתחום ההוצאה לאור. הוא הקים בית עסק, ובמקביל המשיך את פעילותו הציונית. בתקופה זו, שהסתיימה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, היה שלזינגר מעורב בתנועות ציוניות שונות, והפך לדמות בולטת בחוגי ההנהגה הציונית המקומית. הוא מונה למנהל הקרן הקיימת לישראל בהאג, הולנד, תפקיד שאפשר לו לנצל את קשריו העסקיים והאישיים לטובת התנועה הציונית.

 האוניברסיטה העברית 
 עלייה לארץ ישראל ותחילת המעורבות באוניברסיטה 
בשנת 1930, עלה שלזינגר לארץ ישראל המנדטוריתMagnes Weizmann Arriving in May, The Detroit Jewish Chronicle, 20 באפריל 1934. עלייתו הייתה המשך טבעי לפעילותו הציונית הנרחבת באירופה, והוא ראה בה הזדמנות לתרום באופן ישיר לבניית הבית הלאומי היהודי. טרם עלייתו, היה שלזינגר מעורב בהקמת האוניברסיטה העברית בירושלים. כבר ב-1925, עם יסוד האוניברסיטה, מונה לחבר בוועד המנהלים שלה. מינוי זה היה תוצאה של היכרותו רבת השנים עם יהודה לייב מאגנס, קנצלר האוניברסיטה, אותו הכיר עוד מתקופת לימודיהם המשותפים בברלין.

 תפקידים באוניברסיטה 
עם הגיעו לארץ ישראל, הפך שלזינגר לדמות מרכזית בניהול האוניברסיטה העברית. בין השנים 1930–1935 כיהן כחבר קבוע במועצת האוניברסיטה. בתפקיד זה, היה אחראי על ניהול ענייניה השוטפים של האוניברסיטה ועל יישום מדיניותה. שלזינגר היה ידיד קרוב של נשיא האוניברסיטה, יהודה לייב מאגנס, ושימש כיועצו הקרוב. הוא היה חבר בוועדת הניהול של האוניברסיטה ומילא תפקידו בתנאי של מאגנס ששימש גם כראש הוועדה מ-1935 ועד מועד הפועל של האוניברסיטה כנציג היישוב.

 תרומה לפיתוח האוניברסיטה 
שלזינגר היה מעורב עמוקות בכל היבטי הפיתוח של האוניברסיטה העברית. הוא היה פעיל בתכנון מבנים, גיוס תקציבים וקביעת תוכניות לימוד. למשל, הוא התנגד לתוכנית הפיתוח של האוניברסיטה שקבעה דגש על מבנים קטנים, בטענה שהיא אינה גמישה מספיק ואינה מתאימה להתחייבויות הבין-לאומיות של האוניברסיטה. בנוסף, שלזינגר היה מעורב ישירות בניהול התקציב של האוניברסיטה. הוא דגל באוטונומיה תקציבית לאוניברסיטה של המוסד, וטען כי על האוניברסיטה להתנתק מהתלות במוסדות הלאומיים ולפעול על בסיס תרומות מבעלי אמצעים ולא מכספי ציבור. תקופת כהונתו באוניברסיטה העברית הייתה רוויה במאבקים פוליטיים ואידאולוגיים. אחד המאבקים המשמעותיים התרחש כאשר פרופסור אלברט איינשטיין, בתמיכתו של ד"ר חיים ויצמן, ניסה להדיח את מאגנס מתפקידו כנשיא האוניברסיטה. שלזינגר פעל בקרב חבריו של מאגנס באמריקה במטרה לסכל את התכנית.

 תרומה אקדמית 
בנוסף לתפקידיו המנהליים הרבים, שלזינגר התעמק בלשון הערבית ובאסלאם והמשיך לפרסם מחקרים בתחומים אלו. אחד מהישגיו הבולטים היה עריכת ופרסום טקסטים ערביים קלאסיים. שלזינגר היה שותף בפרסום האקדמי של המכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית. יחד עם ד"ר שלמה דב גויטיין, הוא פרסם תרגום בשלושה כרכים של ספרו של אחמד בן יחיא אל-בלאד'רי, היסטוריון ערבי חשוב מהמאה התשיעית. ב-1931, בנוסף למחויבותו לקידום המחקר האקדמי, תרם שלזינגר את רוב ספרייתו הפרטית לספרייה הלאומית באוניברסיטה העברית.

 עזיבת הארץ 

למרות מעורבותו העמוקה בענייני האוניברסיטה העברית, נאלץ שלזינגר לעזוב את ארץ ישראל ב-1939 בשל בעיות בריאותיות. הוא עבר לניו יורק, אך המשיך להיות מעורב בענייני האוניברסיטה מרחוק. ב-1941 פרש רשמית מהוועד המנהל של האוניברסיטה, ככל הנראה בשל הקושי לתפקד בו מרחוק ובשל שינויים ארגוניים שהתרחשו באוניברסיטה.

 תרומה לתנועה הרפורמית והציונות 
 מאבק על הציונות בתנועה הרפורמית 

שלזינגר היה דמות מפתח במאבק על מקומה של הציונות בתנועה הרפורמית האמריקאית. התאגדותו החלה בניו יורק ב-1907, יחד עם עמיתיו מקס מרגוליס וצבי הנרי מלטר, והייתה קרובת מופת משמעותית במאבק זה.
באותה תקופה, רובם הגדול של הנהגת התנועה הרפורמית בכללותה היו ברובם מתנגדים לציונות. לטענתם, יהדות היא בחירת דת בלבד ולא לאום, ומכאן שניסיונות הפעם במעמדם של היהודים כשייכים לאומה מנוגדים לערכיהם.
שלזינגר, יחד עם דמות הולכת של רבנים תומכים רפורמים, ראה בציונות חלק בלתי נפרד מהזהות היהודית. הוא טען כי יש סתירה בין האמונה באוניברסליות הדתית לבין המניעה הקבועה של יהודים בארץ ישראל.

 השפעה ארוכת טווח 

המאבק של שלזינגר הפך להיות חלק מהתהליך ארוך של שינוי בתנועה הרפורמית. במהלך השנים, יהודים רפורמים רבים החלו לתמוך בציונות, כמו סטיבן וויז ואבא הלל סילבר, והחלו לתמוך בציונות ובשפה העברית.
התהליך שלזינגר הוביל בשנות ה-1935, כאשר הציונות הפכה לאחד מעקרונות היסוד של התנועה הרפורמית באמריקה. היה זה שינוי דרמטי מעמדה אנטי-ציונית שהייתה דומיננטית כאשר שלזינגר עזב את היבריו יוניון קולג' לשלוש שנים קודם לכן.
השינוי בעמדת התנועה הרפורמית כלפי הציונות היה בעל השפעה מכרעת על התפתחות הציונות ומדינת ישראל. הוא תרם לתמיכה פוליטית וכלכלית משמעותית מצד קהילה יהודית גדולה ומשפיעה בארצות הברית, חיזק את הקשר ההדוק בין העם היהודי בתפוצות לפיתוח היישוב היהודי ולאחר מכן למדינת ישראל.

 היהדות הרפורמית והציונות 

אחד ממאמריו המשפיעים היה "Reform Judaism and Zionism", שבו בחן את טענתו של ד"ר יעקב פיליפסון, מתנגד בולט לציונות בתנועה הרפורמית, שהרפורמה והציונות אינן מתיישבות זו עם זו באמריקה. שלזינגר הציג את עמדתו שאין סתירה בין ערכויות היהדות הרפורמית לבין התמיכה בציונות.
במאמרו, התייחס שלזינגר לטענותיו של פיליפסון, אשר טען כי הציונות והיהדות הרפורמית הן "יבלות במחשבתו הפוליטית". פיליפסון טען כי היהדות הרפורמית היא תנועה רוחנית ואוניברסלית, בעוד הציונות היא פוליטית. הוא הסתמך על החלטות ועידת פיטסבורג משנת 1885, שדחתה את הרעיון של שיבת ציון ושל הקמת מדינה יהודית.
שלזינגר, חלק על עמדתו של פיליפסון וטען כי הסכמה על החלטות מלפני עשרות שנים אינה רלוונטית למציאות המשתנה. הוא הדגיש את ההבדל בין לאומיות יהודית פוליטית לבין הציונות, וביקר את פיליפסון על ערבוב בין השניים:

פיליפסון טען כי לאומיות יהודית פוליטית מתייחסת למאמצים להעניק הכרה והגדרה עצמית לאומית ליהודים בתוך המדינות בהן הם חיים. זה כולל, למשל, את המאבק להכרת היהודים כקבוצה לאומית נפרדת בבריטניה ובהיסטוריה של אותה תקופה, עם זכויות תרבותיות ופוליטיות מסוימות.
לעומת זאת, הציונות, לפי שלזינגר, היא תנועה רחבה יותר ועמוקה יותר. היא אינה מסתפקת בזכויות פוליטיות בלבד, אלא שואפת ליצירת מרכז רוחני ותרבותי יהודי בארץ ישראל. לציונות, לדעתו, מצעה התחדשות כולל של רוח היהדות, כולל יצירת תשתית תוכנית, תרבותית וכלכלית שתאפשר התפתחות יהודית עצמאית.
הוא הוסיף והדגיש כי בעוד שהלאומיות היהודית הפוליטית שואפת להסתפק בהישגים מוגבלים בתוך מדינות קיימות, הציונות שואפת ליצור מרחב חדש שבו החיים היהודיים יוכלו להתפתח באופן מלא ועצמאי.
עם זאת, שלזינגר לא דחה כל החלטות של רעיונות היהדות הרפורמית. הוא הסכים עם הצורך בהתאמת היהדות לעידן המודרני, אך סבר שהיהדות הרפורמית התרחקה לכדי מידי התמקדות על מרכיבים מנותקים מהזהות היהודית.
שלזינגר ראה בציונות פתרון המציע חידוש אותנטי של רוח היהדות. הוא האמין ביצירת מרכז רוחני-לאומי בארץ ישראל, שיאפשר התפתחות תרבותית, תוכנית וכלכלית יהודית מקורית. לדעתו, מרכז כזה יהיה עשוי להשפיע לחיוב על היהדות בתפוצות ולהעניק לה כיוון ומסגרת משותפת.
במאמרו, הציג חזון של סינתזה בין היהדות והתרבות העברית, שתתאפשר דווקא בארץ ישראל. הוא טען כי שם יוכל להתקיים "התחדשות יהדותית" על בסיס של שוויון בין היהדות לתרבות העולמית, ללא הצורך במנגנונים חד-צדדיים מצד היהדות.
בסופו של דבר, שלזינגר האמין כי היהדות הרפורמית תצטרך להתמודד עם האתגר הציוני ולהשתלב עמו כדי לשרוד. אך הוא הכיר בסתירה הקיימת בין שתי התנועות, והביע את האמירה: "היהדות הרפורמית תהיה ציונית או שלא תהיה כלל."

 פעילות ספרותית ומחקרית 
 עריכה באנציקלופדיה היהודית 

אחת מתרומותיו המשמעותיות הראשונות של שלזינגר לעולם המחקר היהודי הייתה עבודתו באנציקלופדיה היהודית בניו יורק. הוא הצטרף לצוות העריכה של האנציקלופדיה ב-1903, מיד לאחר הגיעו לארצות הברית.
במסגרת עבודתו באנציקלופדיה, כתב שלזינגר מספר ערכים חשובים, ביניהם ערכים על חזן, כל נדרי ומרוקו. (האנציקלופדיה היהודית) עבודה זו אפשרה לו להשתמש בידע הרחב שרכש בלימודיו ולתרום לפרויקט חשוב של תיעוד והפצת הידע היהודי.

 פרסומים אקדמיים 

לאורך הקריירה שלו, ערך ופרסם שלזינגר מספר עבודות אקדמיות חשובות:

1. "Ibn Kaisan's Commentar zur Mo'allaqa des 'Amr ibn Kultum nach einer Berliner Zeitschrift für Assyriologie und Verwandte" - פורסם ב-1901 בכתב העת "Handschrift Gebiete"12. עבודתו הראשונה המשמעותית, שהתבססה על מחקר שערך במהלך לימודיו לדוקטורט.

2. עריכה ופרסום של "THE ANSAB AL ASHRAF OF AL-BA-LADHURI" - טקסט ערבי קלאסי חשוב, שפורסם בשני כרכים עם הקדמות בשלוש שפות ומערכת הערות מקיפה. שלזינגר ערך את הטקסט שהגיע לידיו עד כדי הוצאתו לאור במספר שפות (ערבית, אנגלית, עברית)9TH Century Arab History, Hebrew University Publication, The Palestine Post. 9 בינואר 1939.

3. עריכה של "מקוראן נביא השקר אבו פיר אלכד'אב" - טקסט ערבי נוסף שערך ופרסם.

4. עריכה של "רומא וירושלים" מאת משה הס - ספר חשוב בהיסטוריה של הציונותMoses Hess’s Rome And Jerusalem. The Maccabaean, 1 במרץ 1910. עמוד 103.

בנוסף לעבודות אלו, פרסם שלזינגר מאמרים ומחקרים רבים בנושאים מגוונים, כולל:

5. "Rashi, his life and work" - מחקר על חייו ועבודתו של רש"י, הפרשן.

6. "Intermarriage without conversion" - מאמר שפורסם ב"The Jewish American".

7. "A Tribute to Nehemia De Lieme" - פורסם ב"The New Palestine"A Tribute to Nehemia De Lima, Max Schloessinger, The New Palestine, 18 ביולי 1941.

 תרגום ועריכה 

אחד מהישגיו הבולטים של שלזינגר בתחום המחקר היה עבודתו המשותפת עם ד"ר שלמה דב גויטיין על תרגום ועריכה של ספרו של אחמד בן יחיא אל-בלאדורי, היסטוריון ערבי חשוב מהמאה התשיעית. הפרויקט, שכלל שלושה כרכים, היה תרומה משמעותית לחקר ההיסטוריה האסלאמית המוקדמת.
 ימיו האחרונים ומורשת 
 שנותיו האחרונות 

בשל בעיות בריאות, נאלץ שלזינגר לעזוב את ארץ ישראל ב-1939 ועבר לניו יורק. למרות המרחק הגאוגרפי, הוא המשיך להיות מעורב בענייני האוניברסיטה העברית ובפעילות ציונית.
שלזינגר נפטר ב-9 במאי 1944 בבית החולים הר סיני בניו יורק. הוא נקבר בבית העלמין וושינגטון הייטס.
 מורשתו 

מורשתו של שלזינגר ממשיכה להשפיע על העולם האקדמי היהודי עד היום. לאחר מותו, תרמה אלמנתו, ד"ר מרים שאר שלזינגר, 200,000 דולר להקמת קתדרה לתולדות האסלאם והעמים המוסלמים באוניברסיטה העברית, שנקראה על שמו.
ב-1972 הוקמה קרן המלגות על שם מקס שלזינגר, שמטרתה לקדם את פרסום הטקסטים הערביים ומחקרים בתחום האסלאם, השפה הערבית וההיסטוריה של המזרח התיכון. מתוך אותו הקרן. הקרן מפרסמת את כתב העת האקדמי "Jerusalem Studies in Arabic and Islam (JSAI)" וכן סדרת ספרים הכוללת מהדורות ראשונות של טקסטים ערביים קלאסיים, מונוגרפיות בהיסטוריה ותרבות אסלאמית, ואסופות מחקרים בערבית ואסלאם. בנוסף, ב-1961, תרמה אלמנתו של שלזינגר לאוניברסיטה העברית ולמוזיאון המטרופוליטן שבניו יורק, אוסף של יותר מ-1000 מנורות עתיקות, ביניהן נדירות הכוללות סמלים יהודיים כמו מנורה, לולב ואתרוג, שנאספו מאתרים ארכאולוגיים באזור הים התיכוןGift of Relics, Jewish News of Northern California. 2 ביוני 1961.

 תפיסת עולם ואידאולוגיה 
 השקפה על מדעי היהדות 

שלזינגר ראה חשיבות עליונה בשילוב בין לימודי היהדות המסורתיים לבין מחקר אקדמי מודרני. הוא האמין כי על האוניברסיטה העברית לשמור על מקומם המרכזי של מדעי היהדות. אמונה זו באה לידי ביטוי בציטוט שלו שהקריא מאנס לאחר מותו:

"אם יבוא יום שבאוניברסיטה יתחילו לוותר על מקומם המרכזי של מדעי היהדות - תרד מן היום ההוא קרנה של האוניברסיטה העברית"י.א. זיידמאן, המכון למדעי היהדות, העולם. 21 בדצמבר 1941.

ציטוט זה משקף את אמונתו העמוקה בחשיבות של שימור ופיתוח הידע היהודי במסגרת אקדמית מודרנית, ואת חששו מפני הזנחת תחום זה לטובת דיסציפלינות אחרות. שלזינגר ראה באוניברסיטה העברית לא רק מוסד אקדמי, אלא גם כלי חשוב בבניית הבית הלאומי היהודי. הוא האמין בחשיבות של אוטונומיה אקדמית ותקציבית של האוניברסיטה, ופעל לקידום עצמאותה מהמוסדות הלאומיים. במקביל, הוא ראה חשיבות רבה בשילוב בין מדעי היהדות למדעים כלליים, ובין מחקר אקדמי לפיתוח הארץ.

 נישואי תערובת 

שלזינגר פרסם מאמר מעמיק ומשפיע בנושא נישואי תערובת בין יהודים ללא-יהודים. במאמרו, שזכה לתהודה רבה בקהילה היהודית ופורסם בעיתונות, הביע שלזינגר את דאגתו העמוקה מהתופעה ההולכת וגוברת של נישואים מעורבים, אותה ראה כאחד האיומים המשמעותיים ביותר על המשכיות העם היהודי בעת המודרנית ותיאר את התופעה כ"התאבדות מכובדת" של העם היהודי. שלזינגר ביסס את טיעוניו על נתונים סטטיסטיים מקיפים שאסף ממדינות שונות באירופה ובארצות הברית, המעידים על עלייה חדה בשיעור הנישואים המעורבים.

במאמרו, סקר את ההיסטוריה של היחס לנישואים מעורבים הן בנצרות והן ביהדות. הוא תיאר כיצד הכנסייה הנוצרית, שבעבר אסרה על נישואים מעורבים, החלה להתירם בתנאים מסוימים במהלך המאה ה-19. ביהדות, הזכיר שלזינגר את האיסור על נישואים מעורבים המיוחס לעזרא ונחמיה במאה החמישית לפנה"ס. שלזינגר הציג גם עמדות שונות ביחס לנישואים מעורבים, כולל אלו שתמכו בהם כפתרון ל"בעיה היהודית" או כדרך לשמר את "הגזע הארי", לצד עמדות שהתנגדו להם מסיבות דתיות או אנטישמיות.

החלק המרכזי במאמרו של שלזינגר התמקד בהשלכות השליליות של נישואי תערובת. ראשית, הוא טען כי נישואים מעורבים מובילים להפחתה משמעותית במספר היהודים, שכן על פי הנתונים שהציג, רוב הילדים מנישואים מעורבים אינם גדלים כיהודים. לדוגמה, הוא ציין כי בפרוסיה, 70% מהילדים לנישואים מעורבים הובלו לנצרות. שנית, טען שלזינגר כי נישואים מעורבים מחלישים את תחושת הסולידריות היהודית בקרב הדור הצעיר, שכן ילדים להורים מעורבים מתמודדים עם זהות מפוצלת ולעיתים מתקשים להזדהות עם המסורת היהודית. לבסוף, הוא הצביע על הקושי בחיי הנישואים עצמם של זוגות מעורבים, תוך ציון שיעור גבוה של גירושים בקרב זוגות אלה.

מאמר זה נכתב בתקופה של התבוללות גוברת בקרב יהודי אירופה ואמריקה. הוא שיקף את החששות העמוקים של מנהיגים יהודיים מפני אובדן הזהות היהודית ומהווה מסמך חשוב להבנת הדיון הציבורי והאקדמי בנושא נישואי תערובת בתחילת המאה ה-20.Intermarriage Without Conversion, Max Schloessinger, The Jewish American

24 באוגוסט 1906

 גישתו לציונות 
שלזינגר ראה בציונות חלק בלתי נפרד מהזהות היהודית המודרנית. הוא האמין כי אין סתירה בין נאמנות למדינת המגורים לבין תמיכה בהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל. גישה זו הובילה אותו להיאבק על מקומה של הציונות בתנועה הרפורמית ולתמוך בהקמת האוניברסיטה העברית כמוסד אקדמי לאומי. גישה זו באה לידי ביטוי במאמר "Reform Judaism and Zionism".

קישורים חיצוניים


 הערות שוליים 

קטגוריה:היסטוריונים ישראלים