מרשה האנט

מרשה האנט (באנגלית: Marsha Hunt; 17 באוקטובר 1917 – 7 בספטמבר 2022) הייתה שחקנית אמריקאית בעלת קריירה שנמשכה כמעט 80 שנה. היא נכללה ברשימה השחורה של הוליווד על ידי מנהלי אולפני הקולנוע בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלך תקופת המקארתיזם.

האנט כיכבה בסרטים רבים, בהם נולד למערב (1937) לצד ג'ון ויין, גאווה ודעה קדומה (1940) עם גריר גרסון ולורנס אוליבייה, רוצח בכפפות משי (1942) עם ואן הפלין, זעקת הרס (1943) עם מרגרט סולאבן וג'ואן בלונדל, הקומדיה האנושית (1943) עם מיקי רוני, עסקה גולמית (1948) עם קלייר טרבור, זמן שמח (1952) עם צ'ארלס בויאר, וסרטו של דלטון טרמבו, ג'וני שב משדה הקרב (1971).

במהלך תקופת הרשימה השחורה, האנט פעלה למען מטרות הומניטריות, במיוחד במאבק ברעב בעולם, ובשנותיה המאוחרות תמכה במקלטים לחסרי בית, קידמה זכויות לנישואים חד-מיניים, העלתה מודעות לשינוי אקלים, ופעלה למען שלום במדינות העולם השלישי.

 ראשית חייה 
מרשה האנט נולדה ב-17 באוקטובר 1917 בשיקגו, אילינוי, והייתה הצעירה מבין שתי בנות. הוריה היו ארל האנט, עורך דין שלימים שימש כמנהל במנהל הביטוח הלאומי, ומינאבל האנט, מורה לקול ואורגנית.  אחותה הבכורה, מרג'ורי, שהייתה מורה, נפטרה ב-2002. מרסיה שינתה מאוחר יותר את שמה הפרטי למרשה.
ממוזער|מרשה האנט בשנות ה-30משפחת האנט עברה לניו יורק כשהייתה צעירה, והיא החלה להופיע בהצגות בית ספר ובאירועי כנסייה. היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון לבנות הוראס מאן ב-1934, בגיל 16.

 קריירה 
הוריה של האנט רצו שתמשיך ללימודים אקדמיים, אך האנט, שלא הצליחה למצוא "אף מכללה או אוניברסיטה בארץ שבה ניתן להתמחות בדרמה לפני השנה השלישית", החלה לעבוד כדוגמנית בסוכנות ג'ון פאוורס ולמדה משחק בבית הספר של תיאודורה אירווין.Slide, pp. 49–50 עד 1935 היא הייתה אחת הדוגמניות המרוויחות ביותר.  במאי 1935 היא תכננה ללמוד משחק בהאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בבריטניה. 

 שנים במטרו גולדווין מאייר 
ב-1941, האנט חתמה על חוזה עם MGM, שם נשארה במשך שש השנים הבאות. במהלך הצילומים של פריחה באבק, הבמאי מרווין לרוי שיבח את האנט על יכולת המשחק הכנה והמרגשת שלה.  בתקופה זו כיכבה ב-21 סרטים, כולל העונש (1941) לצד ליונל ברימור, פנמה האטי (1942) לצד אן סות'רן ורד סקלטון, הדרמה המלחמתית טייס מספר 5 (1943), שבה גילמה את אהובתו של פרנשו טון, ועמק ההחלטה (1945). ב-1944 היא דורגה במקום השביעי ברשימת "כוכבי המחר" של מציגי קולנוע. היא עברה מבחן בד לגלם את מלאני המילטון בחלף עם הרוח (1939), ונאמר לה על ידי דייוויד או. סלזניק שתגלם את התפקיד, אך עליה "לשמור זאת בסוד לעת עתה". שלושה ימים לאחר מכן, הוכרז כי אוליביה דה הבילנד לוהקה לתפקיד. ב-1944, היא הופיעה באיש לא יימלט, סרט שנחשב כיום לראשון שעסק בשואה. היא גילמה את מריה פצ'ירקובסקי, הארוסה הפולנייה של קצין נאצי גרמני בשם וילהלם גרים.

 הרשימה שחורה של הוליווד 
ב-1945, הוזמנה האנט להצטרף למועצת המנהלים של גילדת שחקני המסך.

מוטרדת מפעולותיה של הוועדה לפעילות אנטי-אמריקאית (HCUA), האנט ובעלה, התסריטאי רוברט פרסנל הבן, הצטרפו להוועדה לתיקון הראשון ב-1947.Krutnik, Frank. "Un-American" Hollywood: Politics and Film in the Blacklist Era p 70 Rutgers University Press, 2007Leider, Emily W. Myrna Loy: The Only Good Girl in Hollywood (p. 261), University of California Press, 2011 על פי דיווח של NPR, במלאת לה 100 שנים, היא הייתה החברה האחרונה שנותרה בחיים בקבוצה זו.

ב-26 באוקטובר אותה שנה, בגיל 30, השתתפה האנט בתוכנית הרדיו Hollywood Fights Back, תוכנית עטורת כוכבים שנכתבה בחלקה על ידי בעלה, במחאה על פעולות ה-HCUA.Ross, Stephen J. Hollywood Left and Right: How Movie Stars Shaped American Politics Oxford University Press, 2011Franscella, Lawrence and Weisel, Al. Live Fast, Die Young: The Wild Ride of Making Rebel Without a Cause Simon and Schuster, 2005

ב-1950, האנט הוכרזה כחשודה כקומוניסטית או תומכת קומוניזם (יחד עם 151 שחקנים, סופרים ובמאים נוספים) בפרסום האנטי-קומוניסטי ערוצים אדומים. הפרסום טען כי נטיותיה הפוליטיות התגלו דרך פעולותיה, כולל בקשתה מבית המשפט העליון של ארצות הברית לעיין בהרשעות של ג'ון הווארד לוסון ודלטון טרמבו, הקלטת הודעה לתמיכה בעצרת של הוועדה לעצירת הצנזורה ב-1948, חתימה על הצהרה ב-1946 מטעם הוועדה האזרחית העצמאית של הוליווד לאמנויות, מדעים ומקצועות (HICCASP), ונאום בעצרת שאורגנה על ידי אזרחי אמריקה המתקדמים ב-1946.

לאחר פרסום ערוצים אדומים ב-1950, העבודה של האנט ופרסנל התמעטה משמעותית. ב-2012 אמרה האנט: "העיר הפנתה לנו עורף. ממש התהפכה... הייתי המומה, פגועה, מזועזעת מכך שהעיתונות יכולה להיות כל כך מוטה בדעות קדומות."

לאחר הכללתה ברשימה השחורה ב-1950, האנט מצאה עבודה בעיקר בטלוויזיה ולא בקולנוע. היא הופיעה במספר מועט של סרטים במהלך שמונה השנים הבאות.

במהלך ריאיון ב-1995, האנט הצהירה כי היא מאמינה שהמפיק ריצ'רד ג'. קולינס היה בין האחראים להכללתה ברשימה השחורה.

ב-1957, הקריירה שלה החלה להתאושש. היא הופיעה בשישה סרטים במהלך שלוש השנים הבאות, לפני שהכריזה על פרישה חלקית ב-1960.

 עבודות מאוחרות 
לאחר פרישתה החלקית ב-1960, האנט הופיעה בתפקידים קטנים בחמישה סרטים ובתוכניות טלוויזיה רבות, כולל פרק בסדרת הדרמה הרפואית נקודת שבירה. ב-1962, היא הופיעה בפרק העונה התשיעית של אקדחים מעשנים בשם "התהילה והבוץ". ב-1967, היא גילמה תפקיד ראשי כדודה ססיל של קייטי בפרק של שלושת בניי בשם "הדודה שבאה לארוחת ערב".
טקסט=תמונה של מרשה האנט ב-2013|ממוזער|מרשה האנט ב-2013
ב-1971, היא הופיעה בסרט ג'וני שב משדה הקרב שנכתב על ידי חבר הרשימה השחורה דלטון טרמבו, בתפקיד אמו של הדמות הראשית, אותה גילם טימותי בוטומס. הסרט זכה בגרנד פרי בפסטיבל קאן 1971. ב-8 בפברואר 1988, היא הופיעה בסדרה מסע בין כוכבים: הדור הבא בפרק "עונה קצרה מדי" בתור אן ג'יימסון, אשתו של אדמירל שנטל תרופה להפחתת גיל. ב-1997, היא גילמה את אתל ת'ייר בהפקה של חברת התיאטרון סנטה סוזנה של המחזה על הבריכה הזהובה.

ב-1993, ספרה The Way We Wore: Styles of the 1930s and '40s and Our World Since Then יצא לאור בהוצאת Fallbrook Publishing. היא הפיקה את התקליטור Tony London: Songs From the Heart with the Page Cavanaugh Trio, הכולל שניים מתוך 50 השירים שהלחינה.

האנט גילמה את אליזבת ליונס בסרט Chloe's Prayer משנת 2006. ב-2008, היא הופיעה בסרט נואר קצר, The Grand Inquisitor, בתור הייזל רידי, אלמנתו האפשרית של אחד הרוצחים הסדרתיים הידועים לשמצה באמריקה שטרם נתפס.

ב-2013, האנט הציגה קליפ לשיר שכתבה 40 שנה קודם לכן, "Here's to All Who Love", העוסק באהבה ובנישואים חד-מיניים. השיר, שבוצע על ידי שחקן אורח מסדרת גלי, ביל א. ג'ונס, הפך לוויראלי במהירות. הוא הוצג בסרט התיעודי Marsha Hunt's Sweet Adversity, העוסק בחייה. הסרט התיעודי הוקרן לראשונה בפסטיבלי הקולנוע הבין-לאומיים של פאלם ספרינגס וסנטה ברברה בינואר 2015.

בגיל 99, באפריל 2017, האנט הופיעה בפומבי בפסטיבל הסרטים היהודי של לוס אנג'לס 2017 כדי לכבד את הישגיו של השחקן אדוארד אסנר.

 חיים אישיים 

האנט נישאה לבמאי ג'רי הופר, עוזר ראש מחלקת העריכה בפרמאונט שלימים הפך לבמאי, ב-23 בנובמבר 1938.Slide, pp. 56–57.  הם התגרשו ב-1943.

האנט נישאה לבעלה השני, התסריטאי ומפיק הרדיו רוברט פרסנל הבן ב-10 בפברואר 1946.  האנט הייתה בהיריון וחולה מאוד במהלך צילומי אולם קרנגי.Slide, p. 60 ילדה הביולוגי היחיד, בת שנולדה פגה, נולדה ב-1 ביולי 1947 ומתה למחרת. היא ובעלה השני הפכו מאוחר יותר להורים אומנים. הם נשארו יחד עד מותו ב-14 ביוני 1986, בגיל 71.

האנט התגוררה בשכונת שרמן אוקס בלוס אנג'לס, בבית שבבעלותה מאז 1946. היא נפטרה שם מסיבות טבעיות ב-7 בספטמבר 2022, בגיל 104.
 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:פעילים למען זכויות להט"ב בארצות הברית
קטגוריה:אישים המופיעים ברשימה השחורה של הוליווד
קטגוריה:אישים שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:שחקניות תיאטרון אמריקאיות
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1917
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1917
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-2022
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2022