פרידריך יוליוס שטאל

פְרִידְרִיךְ יוּלִיוּס שְׁטַאל (בגרמנית: Friedrich Julius Stahl; ) היה עורך דין חוקתי, פילוסוף פוליטי ופוליטיקאי גרמני ממוצא יהודי.

קורות חיים
הוא נולד בווירצבורג, בבישופות-נסיכות וירצבורג, ממוצא יהודי, כיוליוס יוֹלזוֹן, וגדל אך ורק על פי הדת היהודית והורשה ללמוד בגימנסיה. כתוצאה מהשפעתה, הוא התנצר בגיל 17 והוטבל בכנסייה הלותרנית בארלנגן ב-6 בנובמבר 1819. הוא דבק באמונתו החדשה, במסירות כנה ובהתמדה עד מותו. שטאל התמנה לפריבט-דוצנט באוניברסיטת מינכן עם קבלת תואר דוקטור למשפטים, לאחר שלמד משפטים באוניברסיטאות וירצבורג, היידלברג ו. בשנת 1832 מונה לפרופסור מן המניין למשפטים בווירצבורג ובשנת 1840 מונה לראשות הקתדרה למשפט כנסייתי ופוליטיקה בברלין.

שם, הוא מיד הטביע את חותמו כעורך דין לענייני כנסייה, והוא מונה לחבר הלשכה הראשונה של הסינוד הכללי. בשנת 1850 נבחר כחבר , והתנגד בחריפות לרעיון הפדרציה הגרמנית. בתחילת דרכו האינטלקטואלית, פרידריך יוליוס שטאל הושפע מאוד מהפילוסוף הגרמני פרידריך וילהלם שלינג, ובעידודו של האחרון, החל בשנת 1827 את עבודתו הגדולה "Die Philosophie des Rechts nach geschichtlicher Ansicht" ("הפילוסופיה של המשפט מנקודת מבט היסטורית"). המהדורה הסופית השנייה של עבודה זו, שפורסמה בשנת 1845, נקראה "Rechts- und Staatslehre auf der Grundlage christlicher Weltanschauung" ("תורת המשפט והמדינה על בסיס השקפת העולם הנוצרית"). לעיתים נטען שבעבודה זו הוא מבסס את כל המשפט ומדע המדינה על התגלות נוצרית, אך זוהי אי הבנה חמורה של עמדתו. כפי שהוא ניסח זאת בספר 1 של עבודה זו, "ההתגלות הנוצרית אדישה [לסדר האזרחי]. התגלות זו מספקת תקנות המסדירות את התנהגות האדם ביחס לסדר הקיים, אך היא אינה נותנת הוראות לגבי הקמת סדר זה. אין תמונה אלוהית של הסדר האזרחי, כי הדרך בה הוא קיים אינה מאלוהים". הוא תמך ב נוצרית ובהקמת הכנסייה הנוצרית.

עמדה זו הובהרה עוד יותר בספרו "Der christliche Staat und sein Verhältniss zum Deismus und Judenthum" ("המדינה הנוצרית ויחסה לדאיזם וליהדות"; 1847). כ"Oberkirchenrath" (יועץ סינודלי), שטאל השתמש בכל השפעתו כדי להחליש את , הפשרה בין הדוקטרינות הקלוויניסטיות והלותרניות שהיא מהות הכנסייה האוונגלית בפרוסיה, ולחזק את השפעת הכנסייה הלותרנית ("Die Lutherische Kirche und die Union", 1859). שטאל תמך בהקמת חוקה אפיסקופלית ללותרנים הדומה לזו של הקתולים או האנגליקנים.

השר הפרוסי  תקף את שטאל, אך פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, תמך בשטאל במדיניותו הכנסייתית, והאיחוד הפרוסי כנראה היה מתפרק אלמלא העוצרות של הנסיך וילהלם (לימים וילהלם הראשון, קיסר גרמניה) בשנת 1858. השפעתו של שטאל פחתה תחת המשטר החדש, והוא נשאר חבר ב ("הרנהאוס"), אך התפטר מתפקידו בסינוד הכללי.

בעת שהיה בחופשת מרפא, הוא מת במפתיע בבאד בריקנאו.

עבודה אקדמית
שמאל|ממוזער|250px|פרידריך יוליוס שטאל ב-1860
בשנת 1827 שטאל התקבל במינכן בזכות בקיאותו במשפט הרומי העתיק וקיבל שם משרת מרצה פרטי. בסמסטר החורף של 1827–1928 הוא החל להרצות על המשפט הרומי ועל פילוסופיה של המשפט. מסיבות לא ידועות, אביו ולנטין שטאל איבד את רוב הונו; לאחר מות הוריו (1829–1830), יוליוס שטאל נאלץ לטפל בשבעת אחיו הצעירים. הוא הגיש מועמדות לשווא למשרת מרצה בשכר.

כדי לנטרל את כתב העת Bayerisches Volksblatt ("באיירישס פולקסבלאט" – "עיתון העם הבווארי") הליברלי שיצא לאור בווירצבורג על ידי גוטפריד אייזנמן, ממשלת בוואריה ייסדה את המגזין הרשמי "Der Thron- und Volksfreund" ("דר טרון- אונד פולקספרוינד" – "ידיד הכס והעם") בשנת 1830 ומינתה את שטאל לעורכו. אפילו בתקופה זו, חשיבתו ופעילותו העיתונאית והפוליטית היו אנטי-רציונליסטיות ואנטי-מהפכניות ותאמו במלואן את העיקרון המלוכני של לודוויג הראשון, מלך בוואריה. אבל ה"פולקספרוינד" לא היה מתחרה ל"פולקסבלאט" וחדל להתפרסם לאחר מספר חודשים מועט ושמונה גיליונות בלבד.

לאחר מספר בקשות שנדחו על ידי לודוויג הראשון, מלך בוואריה, למרות תמיכתו של השר אדוארד פון שנק, שטאל מונה לבסוף לפרופסור חבר בארלנגן בצו מיום 27 ביוני 1832. אך לפני תחילת סמסטר החורף 1832–1833 הוא הועבר לווירצבורג ומונה לפרופסור מן המניין לפילוסופיה של המשפט, פנדקטס ומשפט המדינה הבווארי, דבר שהוא כלל לא היה מרוצה ממנו: הנושאים שלו לא תאמו בדיוק את רצונותיו והוא לא הצליח להרגיש בנוח בסביבה הדומיננטית-קתולית. אף על פי כן, הוא דחה פעמיים הצעה של השר מהסן לודוויג האסנפלוג למשרה באוניברסיטת מרבורג מכיוון שהרגיש מחויב לבוואריה. בשנת 1834 חזר שטאל לאוניברסיטת ארלנגן, שם לימד משפט קאנוני, משפט חוקתי ופילוסופיה של המשפט, ובשנת 1835 נישא ליולי קינדלר, בתו של יצרן כפפות מארלנגן; הנישואים נותרו חשוכי ילדים. תחת השפעת כריסטיאן קרפט ותאולוגיית ארלנגן, שטאל התפתח לבסוף לנציג טיפוסי של האורתודוקסיה הלותרנית, ובשנת 1837 בחרה בו אוניברסיטת ארלנגן כנציגה ללשכה השנייה של הפרלמנט המדינתי הבווארי, שם תמך בציוד טוב יותר לאוניברסיטאות, ארגן קבוצה דמוית סיעה לייצוג אינטרסים פרוטסטנטיים ובדיון על התקציב היה מוכן להתפשר עם הממשלה בנושא, אך הגן באופן עקרוני על הזכויות החוקתיות של הפרלמנט המדינתי עד שרוב הלשכה בסופו של דבר הצטרף לשר ולרשטיין. כתוצאה מכך, המלך לודוויג הראשון פיטר את השר ונזף בשטאל על ידי שלילת מעמדו כפרופסור למשפט חוקתי והעברתו למשפט פרוצדורלי אזרחי, שהיה זר לו. לכן דחה שטאל את בחירתו מחדש לפרלמנט המדינתי, ניצל את השקט שהושג כדי לעבד את עבודתו על חוקת הכנסייה וכעת - אף על פי שעמיתיו מארלנגן מינו אותו לפרו-רקטור בשנת 1839.

בשנת 1840 מונה שטאל לפרופסור לפילוסופיה משפטית, משפט חוקתי ומשפט קאנוני בברלין. לבקשתו של פרידריך וילהלם הרביעי, הוא היה אמור להילחם בהגליאניות "הרציונליסטית" באוניברסיטה. במהלך הרצאת הפתיחה שלו ב-26 בנובמבר, שטאל הכריז על כוונה זו ועורר שערורייה. היינריך פון טרייצ'קה מכנה את קבלת הפנים "וולגרית". ביומניו,  מתאר את "גרירת רגליים והלחישות של הסטודנטים" כ"התנגדות ראשונה לממשלה החדשה". שטאל קרא לסטודנטים המוחים: "רבותי, אני כאן כדי ללמד, אתם כדי להקשיב, אתם רשאים לשפוט בבית, אך אל תפריעו לסדר ולשלווה כאן!" כבר בשנת 1841, שטאל היה בוועדת השיפוט של הפקולטה למשפטים, שם הכין חוות דעת מומחים על מקרים חוקתיים וקאנוניים. כפרופסור, הוא קיבץ סביבו סטודנטים שמרנים, וכשהיה דיקן ורקטור, השפיע על המינויים לקתדרות לטובת אינטרסים שמרניים. בדו"ח של הפקולטה למשפטים, הוא דיבר נגד קבלת יהודים כמרצים. שטאל גם ניסח את דחיית ההזמנה לפגישת מרצים באוניברסיטה בספטמבר של שנת המהפכה 1848 משום שהתנגד להכרה מצד הממשלה המרכזית של פרנקפורט. מסמסטר החורף של 1850–1851 הוא קיים הרצאות פומביות על הקבוצות הנוכחיות במדינה ובכנסייה, אליהן הגיעו גם פקידים בכירים ואף שרים.

פעילות פוליטית
אף על פי שפעילותו של שטאל בתוך האוניברסיטה הייתה כבר בעלת משמעות פוליטית, היא בשום אופן לא הספיקה למלא את שאיפותיו הפוליטיות. לאחר 1848, עצומה של הפרופסורים החברים והמרצים הפרטיים באוניברסיטת ברלין דרשה את פיטוריהם של אחרים, וגם דרשה את פיטוריו של שטאל, ולכן הוא עזב את ברלין בחיפזון, אך עד מהרה חזר כדי לקדם את הקמת עיתון שמרני ואת ארגון  מאוחר יותר יחד עם . שטאל היה אחד מבעלי המניות והעובדים של "Neue Preußische Zeitung" ("נויה פרוסישה צייטונג" – "עיתון פרוסי חדש") שהוקם באמצע 1848. מאמרו "Das Banner der Conservativen" ("דגל השמרנים") שנדפס בו ב-20 ביולי 1848 היה גרסה מקוצרת של ספרו "Das monarchisches Princip" ("עקרון המלוכה") משנת 1845, אך מעודכן ומפורט: מהכרזתו של פרידריך וילהלם הרביעי מ-18 במרץ, הוא הוביל פיתוח נוסף של המציאות החוקתית הפרוסית על ידי המלך. מאמרים נוספים של שטאל הופיעו במרווחים קצרים, עד שבספטמבר הוא החל להתרכז בבניית ארגון מפלגתי. "טיוטה למפלגה שמרנית" שלו, שנכתבה בפברואר ומרץ 1849, ובה תיאר את קווי היסוד למדיניות שמרנית עתידית, הפכה לבסיס לתוכנית השמרנית שבסופו של דבר הודפסה.

עם זאת, שטאל לא הצליח להשיג את תמיכת כל חברי המפלגה השמרנית לתוכנית זו; כך הוא הפך - שוב לצדו של לודוויג פון גרלאך - לדובר רק של הימין הפרלמנטרי הקיצוני (שכונה לעיתים "קבוצת גרלאך-שטאל"). בשנת 1849 נבחר ללשכה הראשונה מטעם נפת אוברברנים, אך למרות זאת הצליח לשכנע את ה"שמרנים הגבוהים" של "מפלגת עיתון הצלב" לקבל את התוכנית באופן עקרוני, אף על פי שהם שאפו לתקן אותה. לבסוף, בשנת 1854, שטאל הפך לאחד מחברי  שמונו לכל חייהם על ידי המלך, ובכך לדובר הראשי של "הסיעה האבירית", לה נשאר נאמן עד סוף ימיו.

בבית המדינה של פרלמנט האיחוד של ארפורט בשנת 1850 הוא פעל נגד תוכנית ה-"Kleindeutsche Lösung" ("פתרון גרמניה הקטנה", איחוד ללא אוסטריה) לשאלה הלאומית תחת הנהגה פרוסית, מכיוון שלא רצה לעשות דבר נגד הקיסרים מבית הבסבורג, שבהם עדיין ראה מועמדים לגיטימיים לכתר הקיסרי. כישלונה של מדיניות האיחוד כתוצאה מ היה מקובל עליו לחלוטין; ובכך חודשה ההבנה בברית הקדושה עם אוסטריה ורוסיה. מתוך רוח זו הוא גם פעל למען נייטרליות פרוסית במלחמת קרים בשנת 1854, כאשר בונזן ותומכים אחרים של אנגליה דחקו בפרידריך וילהלם הרביעי להתערב. המלך הבטיח בשנת 1840: "אשמור על השלום בימי", וקיים זאת כעת. פרוסיה נותרה נייטרלית בכוונה, ושטאל הצדיק זאת בנאום בפני הלשכה הראשונה של הפרלמנט כ"מסקנה של מדיניות המבוססת על עיקרון נעלה יותר". בשנת 1854 שטאל גם הפך ליועץ הכתר הפרוסי ולחבר במועצת המדינה.

גם בתחום הכנסייתי, שטאל השתמש בתפקידו כחבר במועצת הכנסייה האוונגלית העליונה הפרוסית הישנה (1852–1858) כדי להחליש את האיחוד, לחזק את ה הלותרניות () ולחדש את שלטון הכמורה על העולם החילוני. הוא היה חבר בסינוד הכללי הפרוסי בשנת 1846 (ולצד ) סגן נשיא הקונגרס הכנסייתי האוונגלי הגרמני משנת 1848 עד 1861 וחבר הוועד המרכזי של המיסיון הפנימי בפרוסיה. ייתכן שבשל השפעת הקתוליות בתקופתו בווירצבורג, כאשר הוא הוקסם מהיסודות הסמכותניים של חוקת הכנסייה ההיררכית, שטאל דרש להבטיח את תוקף הקונפסיה הלותרנית כנורמה העליונה של כל חיי הכנסייה בעזרת ארגון כנסייתי אפיסקופלי עצמאי ברובו. משרת הבישוף הוכנסה לבסוף ל-EKD לאחר 1945.

התהפוכות הפוליטיות כתוצאה ממחלת המלך ומרד הנסיך העוצר וילהלם ונפילת ממשלתו של אוטו מנטויפל גם סיימו את עבודתו של שטאל במועצת הכנסייה העליונה והובילו להתפטרותו מהרשות בשנת 1858. עם זאת, הוא המשיך במאבק הפוליטי נגד שלטון העידן הליברלי בבית הלורדים הפרוסי, אך לא זכה לראות את המפנה הפוליטי שלו.

דוקטרינת המדינה
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 היה שטאל שרוי במשבר קשה במינכן: לא רק מבחינה חומרית - הוא נאלץ להתפרנס ולפרנס את אחיו - הוא היה גם במצוקה נפשית, כפי שהסביר בדצמבר 1829 בהקדמה למהדורה הראשונה של "הפילוסופיה של המשפט", שהייתה חשובה לו כל כך שהוא אימץ אותה בשלמותה במהדורות מאוחרות יותר. לא מרוצה מתורתו של הגל, הוא חש את אומללות הפילוסופיה בכך שלא הייתה מסוגלת לספק בסיס אתי למשפט שהוא נאלץ ללמד. בסופו של דבר הוא גילה שההיסטוריה של הפילוסופיה של המשפט הראתה לו את הדרך בהתפתחותה, ושהגותו של פרידריך וילהלם שלינג קיבלה אישור וחיזוק. עם זאת, שטאל לא ראה את עצמו כתלמידו של שלינג.

הדמות השנייה שהוא יכול היה להסתמך עליה הייתה פרידריך קארל פון סאביניי, אבי האסכולה ההיסטורית של המשפט. הוא הכיר את הדבר הנכון באופן אינטואיטיבי, אך אחרים נזקקו לפילוסופיה משפטית כבסיס תאורטי. זה הוזנח, ושטאל רצה לקחת על עצמו את המשימה להצדיק את השקפות האסכולה ההיסטורית של המשפט באופן תאורטי, כלומר במונחים של אתיקה, מבלי ללכת בעקבות דוקטרינת המשפט הטבעי של הנאורות. אלא, הוא רצה לבסס את עצמו על ההשקפות הנוצריות המסורתיות - ומעל הכל עם עבודתו להעניק "לרציונליזם מונומנט נצחי (כלומר, מצבה)".

שטאל פותח את ההקדמה ליצירתו העיקרית בהגדרה התמציתית: "פילוסופיה של המשפט היא מדע הצדק". מאחר שניסיונות קודמים אינם יכולים שלא להיראות, מוקדש הכרך הראשון לראשיתה של הפילוסופיה של המשפט. "המהלך ההיסטורי, טבעם האמיתי של בני האדם הוא השיפוט על מניעי כל פילוסופיה, וכך על הפילוסופיה עצמה. המדע, כמו הקדוש באגדה (כריסטופורוס), חייב לחפש את האדון החזק ביותר...עם כל מערכת, השאלה אינה כל כך אילו מוסדות היא מכריזה כצודקים, מה צודק עבורה ומניין היא שואבת את ידיעותיה". החל מהיוונים, דרך ימי הביניים ותאוריית המשפט הטבעי, שטאל מגיע לבסוף לפרגמטיים (מקיאוולי ומונטסקייה), לספקולטיביים (הגל ושלינג), אל "סופרי המהפכה הנגדית" ואל הפילוסופיה של המשפט ההיסטורית.

הכרך השני של "הפילוסופיה של המשפט" פורסם בשנת 1833, כלומר לאחר מהפכת יולי 1830. חוויית המהפכה הייתה מכוננת עבור שטאל. הוא דחה לחלוטין את המהפכה והיה משוכנע שניתן היה לעשות הכל כדי למנוע אותה, למנוע את התרחשותה. המהפכה עבור שטאל מתחילה כבר ברציונליזם, בעובדה שהאדם אינו מסתפק עוד בידיעת אלוהים על עצמו, אלא רוצה להציב לעצמו סטנדרטים בעצמו, באמצעות תבונתו. ואם נותנים לרציונליזם להתפתח באופן חופשי, האמין שטאל, הוא יוביל בהכרח למהפכה מתמדת, מכיוון שמאחר שאלוהים כביכול הודח, אינך מרוצה מחוקה, וגם לא מהדחת המונרך והקמת רפובליקה. אלא, בסופו של דבר יבוטל הקניין וכל יסודות הסדר בחברה ימחקו, כולל חירות הפרט וכבוד האדם - יהיה "גיהנום עלי אדמות".

בדומה למהפכה במובן השלילי, הדת עיצבה את שטאל במובן החיובי. הוא גדל בבית ראש קהילה יהודית עם חינוך דתי. אך דתיות זו עד מהרה לא הספיקה לו. השפעתו של  הייתה מכרעת עבורו בתיכון. הלותרני הפרוטסטנטי מסביבתו של נשיא , פרידריך היינריך יעקבי, שכנע אותו, ושטאל המיר את דתו ללותרניות. מאוחר יותר, כפרופסור בווירצבורג, שנשלטה לחלוטין על ידי הקתוליות, שטאל סבל מכך והפך ללא בטוח בעצמו. רק תאולוגיית קרפט בארלנגן חיזקה אותו שוב ועיצבה אותו ללותרני אורתודוקסי. האם הוא היה פייטיסט? שטאל הכחיש זאת, כיוון שהוא הבין את הפייטיזם כא-פוליטי, בעוד שהוא היה פוליטי.

באופן עקרוני, שטאל הצהיר על עצמו כחסיד האסכולה ההיסטורית של המשפט, בכך שלא האשים אותה ואת סאביניי בשגיאות, אלא רק בחוסר בסיס אתי באמצעות פילוסופיה משפטית שהוא עצמו ניסה ליצור. כלומר, בכך שהוא ראה את מה שצמח באופן היסטורי כתוצאה משלטונו של אלוהים ובסס זאת על רצונו של אלוהים כסטנדרט לטוב. מצוות האלוהים צריכות להיות בסיס למשפט. על בסיס זה, הוא הסביר שיש להמשיך ולפתח את המשפט באופן אורגני והיסטורי ברוח אלוהים. מדינה וכנסייה הן מוסדות שנוצרו על ידי בני אדם, אך עליהן לשרת מטרה גדולה יותר. במדינה, הייתה אמורה לקום ממלכה מוסרית, שאינה זהה ל"ממלכת האלוהים" הנצחית, אלא בזמן, בהיסטוריה, השלב המקדים לה. בשנת 1837 כתב שטאל: "כך המדינה היא המוליך של השפעות אלוהיות על מצבם החיצוני של בני האדם. עליה לסדר זאת במקום אלוהים, לקדם זאת, להעניש על הפרות הסדר, אך בכך גם להוכיח את הרצון המוסרי והסביר של הקהילה האנושית, כלומר את ציותם להקמת ולניהול הסדר האלוהי". בהתבסס על אמונתו באל אישי כעיקרון עליון, שטאל גם הניח אישיות בראש המדינה: המונרך. עם זאת, המונרך לא צריך לעמוד מעל המדינה, אלא לשרת אותה, לציית לחוקה ולחוקים ולהוביל את המדינה למילוי המשימות שהוצבו על ידי אלוהים.

שטאל ביסס את השקפת עולמו לא על הכרח לוגי (כמו הגל), אלא על האישיות החופשית של האל הנגלה. מדינה ומונרך מחויבים למשהו נעלה יותר ועליהם לפעול ברוח זו. היסוד של פילוסופיית שטאל, שהושפעה רבות משלינג אך גם מהגל, הוא האמונה באל אישי, בשליט ההיסטוריה. בהנחייתו, ה"אישיות" מתפתחת בתחום הדתי-מוסרי כיחיד, כמאמין בקהילה הכנסייתית וכאזרח בסדר האזרחי של "העולם המוסרי", המאוגד על ידי המדינה, הממלכה המוסרית. האחרונה עבור שטאל נקבעה באופן נורמטיבי על ידי הנצרות. עבור שטאל, המדינה לא הייתה מבנה חוזי, אלא הסמכות שמונתה על ידי אלוהים; כמו הפרט, המדינה כאישיות שואפת למוסר. ברור ש"מדינה נוצרית" זו אינה יכולה להכיר בהפרדה ההגליאנית בין מדינה לחברה. אלא, המדינה היא התאגדות של עם תחת שלטון (סמכות). ממלכה זו חיה מסמכות מונרכית, אך אינה רודנות תאוקרטית. המונרך "כבול" כפי שהיה לאורך כל הדוקטרינה הפוליטית הלותרנית מאז הקמתה. תפיסת המשפט המוסרית של שטאל מביאה לאיזון, לפחות מילולי, בין סמכות לחירות, בין עיקרון מונרכי ו"עם" אידיאלי.

נובע מהריבונות שהנסיך זכאי באופן מלא ובלתי ניתן לחלוקה לממש את כוח המדינה. מכיוון שאחריות היא חלק מהכוח, לנסיך יש גם את היוזמה החקיקתית הבלעדית, הזכות להשתמש בהכנסות והזכות לכנס את הפרלמנט של העם. במקרה של סכסוכים חוקתיים בין הפרלמנט לממשלה, יש לו וטו מוחלט של החלטה סופית. אך חובתו היא לשעבד את האינטרסים שלו למען המדינה ולכבד את זכויות נתיניו. חובת הנתינים היא ציות ואהבה לסמכויות הלגיטימיות, מסירות והקרבה למען המדינה. זכותם היא, ראשית, הזכות לחופש דת, הוראה וקניין; כי המדינה כמוסד בלתי מושלם ביותר, כממלכת "נפילת האדם", יכולה לפעול רק באופן שלילי, רק מגן, על כל מה שנובע מתוך הפרט. תנאי חיים אלה יכלו להתממש רק באחדות גבוהה יותר, בזו של מצוות האלוהים, שפעלו ישירות בנשמות בריותיו. עם זאת, זכויות הנתינים לא מוצו במעמד שלילי זה. מכיוון שהם יצורים חופשיים, עליהם לא רק לציית, אלא גם להסכים. רצון השליט חייב להפוך לרצונם החופשי שלהם. לכן דרש שטאל גוף מייצג של העם שיכול לאשר חוקים ומיסים או לדחות אותם, שיפקח על ניהול כספי תקין, על יישום חוקים באופן חוקתי ועל ניהול צדק הוגן, ובכך יהפוך לשומר ומבטיח של חירות האדם. עליו להיות ייצוג עממי, ולכן שטאל דחה אחוזות פיאודליות. אך עליו לשקף את מאזן הכוחות האמיתי; מכאן ששטאל היה בעד זכות בחירה אוניברסלית, אך נגד זכות בחירה שווה ובעד בית לורדים. לנציגי העם אין רק קול מייעץ, אלא גם קול מכריע ויש להקשיב להם. מכיוון שהוא עומד על בסיס משפטי, הוא יכול להתנגד, אך רק באופן פסיבי.

היחס לתאוריות של שטאל
בני זמנו
היו כבר ביקורות מצד בני זמנו של שטאל: ההיסטוריון והפוליטיקאי פרידריך כריסטוף דאלהמן ביקר את שטאל על כך שרצה להעניק חירות רק ב"חלקיקי טיפות הומאופתיות". הפוליטיקאי והמדען המדיני הליברלי  מנה את שטאל בין מתנגדי שלטון החוק ותומכי התאוקרטיה. אדוארד ויפרמן הקדיש נספח לשטאל בספרו "מדינות הדת של המזרח הקרוב הקדום", שפורסם בשנת 1851, משום שראה בו את נציג הדוקטרינה של "המדינה הנוצרית" שהיה היחיד ש"עיבד מדעית דוקטרינות אלה למערכת מקיפה", וקבע שהכי קל לשלוט במדינה דתית. גם משפטן החוקה  אמר באירוניה שאופיו ואורח חייו של שטאל עמדו ב"ניגוד חד" לאלה של "חברי מפלגתו".

תקופת הקיסרות
ההיסטוריון השמרן (והאנטישמי) היינריך פון טרייצ'קה אישר ששטאל הפך ל"נוצרי וגרמני לחלוטין", כינה אותו חלוץ האחדות הלאומית ו"המוח הפוליטי הגדול היחיד מבין כל ההוגים ממוצא יהודי". בקיסרות של וילהלם, התגבר הפוזיטיביזם המשפטי ושטאל נשכח במידה רבה, לכל היותר עורר עניין היסטורי, למשל אצל אריך קאופמן, בעוד ש לא התייחס לשטאל בספרו "חוקת הרייך הגרמני" משנת 1876.

התקופה הנאצית
בגרמניה הנאצית, בעקבות האנס פרנק, שר הפנים של הרייך, למשל יוהאנס הקל ("חדירת הרוח היהודית לחוקה ולחוק הקאנוני הגרמני על ידי פרידריך יוליוס שטאל") ואדגר טטרין-טרנהיידן (בגלל "ההתפרקות של כוח המדינה"), שטאל נחשב ל"זר". עבור קרל שמיט, שטאל היה "הנועז ביותר" ב"חזית יהודית", ששיתק את פרוסיה והיה אחראי לנפילת בית הוהנצולרן. מצד שני, סופרים בגלות דיברו בחיוב או אחרת על תורתו של שטאל; פטר פ. דרוקר הצעיר פרסם מאמר משבח על שטאל בטיבינגן באפריל 1933, זמן קצר לפני שנאלץ לעזוב את גרמניה.

מאז 1945
אחרי 1945 המשיכו התאוריות של שטאל, יחד עם הביקורת עליהן, למשוך פוליטיקאים שמרנים נוצרים, היסטוריונים כמו הנס יואכים שפס ונציגי הכנסייה הלותרנית כמו  עד שנות ה-60 של המאה ה-20. בשנת 1949 הדגיש פריץ פישר במיוחד את הסכנה שבהתפשרויות הפסאודו-ליברליות בתורת המדינה של שטאל; בעזרת הפשרה החוקתית שלו, הרפורמה הפרלמנטרית ההכרחית של מערכת השלטון הגרמנית נמנעה עד סוף מלחמת העולם הראשונה. השקפותיו הסמכותניות קבעו באופן מכריע את חשיבתן של האליטות המנהיגות הפרוטסטנטיות השמרניות בפרוסיה-גרמניה במדינה, בכנסייה, בחברה ובאוניברסיטאות עד מלחמת העולם הראשונה ומעבר לה, ובכך תרמו לנפילת רפובליקת ויימאר עם השלכותיה. "סיפור 'מהפכת הנגד של המדע' לא היה עם פ.י. שטאל, הוא לא הסתיים ב-1918".

בשנת 1963, דיטר גרוסר הכיר בתאוריית המדינה של שטאל כתרומה משמעותית להתגברות על הבעיות התאורטיות והחוקתיות-פוליטיות של זמנו, וכן הכיר ביסודותיה המשפטיים-פילוסופיים כבעלי ערך אקדמי מתמשך. בפרט, הוא פירט את המבנה הדתי-אתי, המשפטי והפוליטי של "התחום המוסרי של אופי אישי", המושג המרכזי בפילוסופיה המשפטית והפוליטית של שטאל, ותלה את המתחים במערכת של שטאל בהשתרשות חשיבתו בזרמים הפוליטיים ה"ריאקטיביים" השונים של "זרמי הרסטורציה", בפילוסופיה של שלינג ובתאולוגיה של מרטין לותר. לעומת זאת, בשנת 1967 קבע רוברט אדולף קאן בנחרצות ששטאל בסך הכל ערך בשיטתיות את הרעיונות השמרניים של זמנו והתאים אותם לצרכיהם. רעיונותיו, שכבר היו מיושנים בחייו, בעצם לא חרגו מהדוקטרינה של שני החרבות מימי הביניים. מרטין גרייפנהגן אפיין את שטאל בשנת 1977 כנציג של הבנה סמכותנית, סמכותנית-מוסדית של המדינה והכנסייה. השקפותיו - כמו התורות של קודמיו, חברי מפלגתו ויורשיו - "מופרכות על ידי ההיסטוריה שלהן עצמן". לסיכום, ה.-י. ויגאנד הצהיר בשנת 1980: "שטאל לא מת; הוא הותיר מורשת הרודפת את יורשיו עד היום הזה".

בשנת 1980, כריסטיאן ויגאנד בחן את עבודתו של שטאל ביסודיות רבה ובביקורתיות והאשים אותו בכך שלא הבין את האפיסטמולוגיה הביקורתית והפילוסופיה הטרנסצנדנטלית של עמנואל קאנט, אלא נחשל מנקודת מבט טרום-ביקורתית ולכן לא הצליח להבין את האידיאליזם הגרמני.

ויגאנד מתאר את עבודתו של שטאל כאחת מ"מסעות ההגנה הפילוסופיים המשפיעים ביותר נגד אירועי 1789" לצד אדמונד ברק ואיפוליט טן. הוא מנהל חשבון כללי נגד "מערכת המהפכה". על פי הבנתו של שטאל עצמו, הוא מתכוון ש"מהפכה היא הדוקטרינה הפוליטית הספציפית אשר, מאז 1789, מילאה את דרך החשיבה של העמים ככוח מניע עולמי וקבעה את מוסדות החיים הציבוריים". ו"ההיקש מרצון האדם" הוא "תמיד מהפכני".

המטרה של מאבק ב"מהפכה" קובעת את כל מה ששטאל עושה: את כתיבתו, את פעילותו האקדמית ואת פעילותו הפוליטית. לכן הוא מסית, מתווכח ומתפלמס באופן חסר רחמים ובלתי מתפשר. ויגאנד מציין שוב ושוב כי "המילה הכתובה היחידה שחשובה לו [לשטאל] היא האיגרת אל הרומאים פרק י"ג", שבאמצעותה הוא מצדיק את העיקרון המלוכני: "בפרט, לממשלה יש כבוד וסמכות מאלוהים. היא בחסד האל".

אפילו בשנת 2010 הצהירה שרת המשפטים הפדרלית  בביקורתיות כי, על פי שטאל, "כל ממשלה וכוחם של מלכים (הוא) מאלוהים וכל ציות לחוק ולכוח המדינה העליון צריכים להתבסס על בסיס וסמכות אלוהיים אלה", "שהקונסטיטוציונליזם המדומה והפרלמנטריזם המדומה מעל לכל של הקיסרות היו כמעט תנאי מוקדם להיווצרות ולגיבוש של מערכת ממשל מדינתית סמכותנית, נוקשה ועיוורת מבחינה היסטורית בגרמניה עם סמכויות בלתי מוגבלות" והבנה אורגנית, שמרנית ורומנטית זו של המדינה מתארת "מדינה עם סמכויות מלאות משלה, שתחום פעולתה הוא לכל היותר מוסרי, אך בשום אופן אינו כפוף למגבלה משפטית מוגדרת. במילים פשוטות: מותר למדינה הזו לעשות הכל אם היא רוצה". היא גם קובעת "שהמרכיבים המהותיים של תורת המדינה של קרל שמיט תואמים לחלוטין את תורת המדינה של המאה ה-19 בהקשר למלוכה או - אם לנסח זאת אחרת - תואמים לחלוטין את התפיסה האורגנית של המדינה".

כתבים נבחרים
ימין|ממוזער|250px|קברו של פרידריך יוליוס שטאל
Die Philosophie des Rechts nach geschichtlicher Ansicht (3 volumes). Heidelberg, 1830, 1833, 1837
Die Kirchenverfassung nach Lehre und Recht der Protestanten. Erlangen, 1840
Ueber die Kirchenzucht. 1845 (2nd ed. 1858)
Das monarchische Prinzip. Heidelberg, 1845
Der christliche Staat. Berlin, 1847 (2nd ed. 1858)
Die Revolution und die konstitutionelle Monarchie. Berlin, 1848 (2nd ed. 1849)
Was ist Revolution? Berlin, 1849, 1852
Der Protestantismus als politisches Prinzip. Berlin, 1853 (3rd ed. 1854)
Die katholischen Widerlegungen. Berlin, 1854
Wider Bunsen. Berlin, 1856
Die lutherische Kirche und die Union. Berlin, 1859 (2nd ed. 1860)
Siebenzehn parlamentarische Reden und drei Vorträge (posthumous). Berlin, 1862
Die gegenwärtigen Parteien in Staat und Kirche: neunundzwanzig akademische Vorlesungen (posthumous). Berlin, 1868

לקריאה נוספת
 Ruben Alvarado, Authority Not Majority: The Life and Times of Friedrich Julius Stahl, WordBridge Publishing, 2007.
 Anton Jansson, "Building or destroying community: the concept of Sittlichkeit in the political thought of Vormärz Germany." Global Intellectual History 5.1 (2020): 86-103. online Argues Stahl related this Hegelian idea to a hierarchical godly order.
 Robert A. Kann, F.J.Stahl, A re-examination of his conservatism, in: Publications of Leo Baeck Institute, Year-Book 12, London 1967
 Hans Peter Pyclik: Friedrich Julius Stahl. A Study of the Development of German Conservative Thought 1802–1861. Minnesota 1972.

קישורים חיצוניים



Stahl, Friedrich Julius (Jewish Encyclopedia)
Stahl, Friedrich Julius (Schaff-Herzog Encyclopedia of Religious Knowledge)
Stahl, Friedrich Julius Peter F. Drucker, Friedrich Julius Stahl: Conservative Theory of the State and Historical Development *The Stahl Project (WordBridge Publishing)
Speech of Friedrich Julius Stahl against the Repeal of the Prussian Constitution (1853)
 Works by or about Friedrich Julius Stahl at the Internet Archive

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:יהודים מומרים גרמנים
קטגוריה:מתנצרים
קטגוריה:פילוסופים של המאה ה-19
קטגוריה:עורכי עיתונים גרמנים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת מינכן
קטגוריה:חברי הבית העליון של הלנדטאג של פרוסיה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת היידלברג
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת וירצבורג
קטגוריה:סגל אוניברסיטת וירצבורג
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ברלין
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1802
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1861