פוקיון

פוקיון (ביוונית עתיקה: Φωκίων, באנגלית: Phocion, כ־402 לפנה"ס – כ־318 לפנה"ס), שכונה "הטוב" (ὁ χρηστός), היה מדינאי ושר צבא אתונאי, ודמות מרכזית באחד מפרקי חיי אישים מאת פלוטארכוס.

פוקיון נחשב לאחד המדינאים המצליחים של אתונה. הוא האמין כי צניעות קיצונית היא תנאי הכרחי למעלה המוסרית, ואורח חייו שיקף השקפה זו במלואה. בשל כך, זכה לכינוי החיבה העממי "הטוב". הציבור ראה בו את הדמות הישרה ביותר באספת העם של אתונה. אולם, דווקא בשל נטייתו להתנגדות עיקשת ולעמידה על עקרונותיו, מצא עצמו לא פעם בעמדת מיעוט, ניצב לבדו מול רובה המוחלט של האליטה הפוליטית.

אף על פי כן, תודות ליוקרתו האישית ולכישוריו הצבאיים הרבים – אותם רכש בשירותו תחת המצביא כבריאס – נבחר פוקיון לכהונת הסטרטגוס (מצביא) לא פחות מ־45 פעמים, שיא יוצא דופן. במשך מרבית שנות חייו – כ־84 במספר – החזיק בתפקידים הרמים והמשפיעים ביותר ברפובליקה האתונאית.

בשלהי שנות ה־320 לפנה"ס, כאשר ממלכת מוקדון ביססה את שליטתה המוחלטת באתונה תחת הנהגתו של אנטיפטרוס, שמר פוקיון, אף כי נאלץ להתפשר, על הגנת העיר ותושביה. הוא אף סירב לקיים דרישות מבזות מצד האויב. עמידתו זו, עם זאת, סיבכה אותו הן עם פוליפרכון, עוצר מוקדון החדש, והן עם מרבית האתונאים שחתרו להשבת החירות. פוליפרכון שלחו חזרה לאתונה, ושם – לאחר שהוקמה מחדש אספת העם – נגזר עליו עונש מוות באשמת בגידה.

 ראשית חייו 
סבו של פוקיון היה, ככל הנראה, אותו טריארך בשם פוקיון אשר נפל בקרב קינוסמה בשנת 411 לפנה"ס.

בצעירותו, ביקש פוקיון להעמיק בלימוד רעיונות מן התחום ההומניסטי והפילוסופי. הוא היה תלמידו של אפלטון וחברו הקרוב של קסנוקרטס. דרך חינוך פילוסופי זה רכש לעצמו מזג מוסרי נעלה, והיה נודע בעצותיו הזהירות והמחושבות. אף כי השכלתו האקדמית הטביעה בו חותם עמוק, הרי שדרכו הראשונה לפרסום עברה דרך המערכה הצבאית ולא דרך עיון פילוסופי.

אשתו הראשונה של פוקיון הייתה אחותו של הפסל קפיסודוטוס הזקן, ולפיכך יש הסבורים שפוקיון היה דודו של פרקסיטלס, מחשובי האמנים של יוון הקלאסית. אשתו השנייה נודעה באתונה בזכות ענוותנותה יוצאת הדופן. פעם אחת התבטאה ואמרה כי "עיטורי היחיד הוא מינויו העשרים של פוקיון לתפקיד הסטרטגוס."

בנו של פוקיון נקרא פוקוס. בצעירותו נטה להוללות ולהתמכרות לשתייה ולחיי הוללות. כדי ליישר את דרכו, שלחו אביו לתקופת מה לספרטה, אשר נודעה באורח חייה הצנוע והקשוח.

 שירותו הצבאי המוקדם בשירות אתונה 
פוקיון הצעיר התגייס לשורות הצבא של כבריאס, והשתתף במספר רב של מסעות קרב, בהם צבר ניסיון קרבי עשיר. כבריאס עצמו העריך את פוקיון הערכה רבה, שכן נוכח היה כי פוקיון מאזן את אופיו הסוער והנמהר. כנגד זאת, זכה פוקיון לשבח רב בזכות פעולותיו המרכזיות במסעות הלחימה – תהילה שזיכתה אותו בהוקרה ניכרת מצד הציבור האתונאי.

בשנת 376 לפנה"ס, מילא פוקיון תפקיד מכריע בניצחון הימי של אתונה בקרב נאקסוס, עת פיקד על האגף השמאלי המוביל. מאחר שמדובר היה בניצחון האתונאי הראשון מזה זמן רב – מאז תום מלחמת הפלופונס – הרעיפה העיר אתונה כבוד עצום על מצביאיה. הקרב התרחש ביום המרכזי של חגיגות "מיסטריות אלֶאוּסִיס", ומאורע זה נחרת בזיכרון הקולקטיבי במשך דורות.

לאחר מותו של כבריאס, לקח פוקיון על עצמו את האחריות לדאוג לבני משפחתו, ובפרט לבנו של חברו, קטסיפוס. ברם, התקשה פוקיון לשאת את אופיו האטי והאיטי של הצעיר, עד שלבסוף קרא באנחה: "הו כבריאס! האם היה אי פעם אדם שהוכיח את הכרת תודתו כפי שאני מוכיח, בהבלגתי על בנך?"

 פועלו באספה האתונאית 
במרחב הציבורי של אתונה, נודע פוקיון כמדינאי המאופק והחכם ביותר בדורו. עם זאת, בתוך כותלי אספת העם (האקלהסיה), נקט פוקיון בעמדה מתנגדת לרוב עמיתיו, ודבריו – אף שהיו מחושבים ומעמיקים – לא אחת נתקלו בחוסר אהדה. באחד המקרים הובאה מדלפי נבואה שצפתה כי "אדם אחד יתייצב לבדו מול שאר המדינאים, אשר כולם יהיו מאוחדים בעמדתם ההפוכה." פוקיון קם אז ממקומו והכריז: "אני הוא האיש החולק על הכול."

באירוע אחר, לאחר שזכה למחיאות כפיים מהקהל, פנה לחבריו ושאלם: "האם מבלי משים אמרתי דבר שפל?" הנואם הדגול דמוסתנס כינה אותו לימים: "הקוטע של נאומיי." ופעם, כאשר נאם אך לא נמצא לו קשב – ונתבקש לחדול – אמר בקור רוח: "אתם יכולים לכפות עליי לפעול בניגוד לרצוני, אך לעולם לא תאלצוני לדבר בניגוד לשיפוטי."

חרף התנגדותו לרבים בזירה הפוליטית, לא גרם פוקיון רעה לאיש, גם לא ליריביו. להפך – אופיו המתון והנדיב הניע אותו לעזור גם ליריב במצוקה. פוקיון גם הביע מורת רוח מההפרדה שהשתרשה באתונה בין ענייני הצבא לענייני המדינה. בעוד המדינאים טיפלו בעיקר בנושאים אזרחיים, הופקדו ענייני הביטחון בידי מצביאים בלבד. פוקיון חתר להשיב את הסדר הישן, שבו מדינאים אמונים על שני התחומים כאחד – כפי שהיה בימי תור הזהב של אתונה.

כדי להיאבק בכישרון הרטורי של יריביו, השתמש פוקיון ברעיונות נבונים ובאמרות קצרות שנודעו לדורות. הוא התרחק מסגנון דמגוגי, דיבר בקצרה, בתקיפות, ובלא גינונים מיותרים. אחת מתכונותיו הייחודיות הייתה נטייתו לדחוס רעיונות עמוקים לביטויים תמציתיים. בטרם נשא דברים, הרבה להרהר כיצד לקצר את נאומו. פעם העיר לו אחד ממכריו: "פוקיון, אתה נראה שקוע במחשבות." והשיב לו פוקיון: "אכן – אני מהרהר אם ניתן לקצר את הנאום שאעמוד לשאת."

 אנקדוטות 
פעם, כאשר אדם לעג למראהו הרציני והקודר של פוקיון, וצחוק התגלגל מפיהם של כמה מדינאים מקומיים עימם היה מסוכסך, השיב פוקיון בקור רוח: "מעולם לא גרם זעפני לצער בלבכם – אך אותם אנשים עליזים אלו כבר הסבו לכם יגון לא מעט." באחת הפעמים אמר לו דמוסתנס: "יבוא יום וההמון יהרוג אותך, כאשר יאבד את שיקול דעתו." ופוקיון השיב: "כן, אך אותך יהרגו ברגע שישובו אל חושיהם."

במקרה אחר, שעה שפוקיון היה נתון למתקפה מצד כלל הנאספים באספה, פנה בבקשת תמיכה לארכיביאדס – אדם שנהג לאמץ את אורחות החיים הספרטניות. אלא שארכיביאדס הצטרף לרוב והכריז נגדו. בתגובה, אחז פוקיון בזקנו הספרטני וקרא: "הגיעה השעה שתתגלח."

באספה אחרת, אריסטוגייטון, נודע כאחד הקוראים המתמידים למלחמה. אך כאשר הוכרז גיוס כללי, הופיע כשרגליו חבושות והוא נשען על מקל. פוקיון קם ממקומו וקרא לרשם הצבאי: "רשום גם את אריסטוגייטון – כלוקה ופסול לשירות." מאוחר יותר, כאשר אריסטוגייטון נאסר, ביקש שפוקיון יבקרו תכופות, ופוקיון נעתר לבקשה. חבריו מתחו עליו ביקורת, אך הוא השיב באירוניה: "הרי אין מקום טוב יותר לבקר בו את אריסטוגייטון מאשר בית האסורים."

בעת סכסוך גבולות עם תבאי, בעוד רוב האתונאים דרשו מלחמה, קרא פוקיון לנהל משא ומתן. לדבריו: "עדיף שתמשיכו את הקרב בכלי נשק שאתם מיטיבים להשתמש בהם – בלשונכם."

באירוע אחר, נאם הפוליטיקאי האתונאי פוליואוקטוס, שהיה שמן ונושם בכבדות, נאום נלהב בעד פתיחה במלחמה עם פיליפוס השני ממוקדון. תוך כדי נאומו נאלץ לעצור שוב ושוב כדי לשתות מים ולשוב לנשום. פוקיון, שצפה בו, אמר בלעג: "הנה איש נכבד שיובילנו אלי קרב. אם בנאום אחד כמעט התעלף – מה יקרה כשישא עליו מגן ושריון בדרכו אל האויב?"

 הקריירה הצבאית של פוקיון 
אף שמעולם לא התחנף לעם או ביקש את מינויו, נבחר פוקיון לכהונת סטרטגוס (מצביא) מספר שיא של 45 פעמים. לעיתים אף לא טרח להתייצב לכינוסי הבחירות באגורה, והאזרחים נאלצו לאתרו לאחר מכן ולהפציר בו לשוב ולכהן – והוא, מצדו, קיבל את המינוי בכל פעם מחדש.

 ניהול הליגה האתונאית השנייה 
פוקיון נשלח בידי כבריאס אל אזור הים האגאי, כדי לגבות את דמי החסות מבעלות הברית במסגרת הליגה האתונאית השנייה. נציגי אתונה לא היו אהודים בקרב בנות בריתה, ועל כן קיבל פוקיון לרשותו עשרים ספינות מלחמה. אך הוא סירב לקחתן, ואמר: "אם נשלחתי להילחם באיי הים – יהיה עליי להביא עמי כוח רב יותר. אך אם באתי כאל בן ברית, די לי בספינה אחת."

וכך הפליג על טריארה אחת בלבד. בכל עיר ועיר ניהל מגעים דיפלומטיים שקולים, ובהדרגה שב לאתונה בראש צי בעלות ברית גדול, אשר אף שימש להובלת האוצר. בנות הברית אף ערכו לכבודו תהלוכות חגיגיות צבעוניות, לאות הוקרה.

 סיוע צבאי לפרס בקפריסין 
בשנים 351–349 לפנה"ס נענה פוקיון לבקשתו של הקיסר הפרסי ארתחששתא השלישי וסייע בדיכוי מרד קפריסאי.

 מסע צבאי נגד מוקדון באי אֶוּבּוֹיָה 
בשנת 349 לפנה"ס פלש פיליפוס השני ממוקדון אל האי אובויה, והקים בו משטרי עריצות מקומיים. פוקיון יצא לשם בראש כוח קטן, בתקווה לשכנע את האוכלוסייה באמצעים מדיניים. אך פיליפוס כבר פרש רשת של שוחד שהשחיתה את המנהיגות המקומית.

פוקיון הקים מחנה על גבעה סמוכה לעיר תמינאי, וציווה על חייליו להתעלם מכל מי שמתרשל בתפקידו בשל קבלת כספים ממוקדון, באומרו: "הם חסרי תועלת עבורנו, ואף עלולים לעכב את הנאמנים שבינינו."

בשנת 348 לפנה"ס תקף הגנרל האובואי קליאס, בתמיכת מוקדון, את מחנהו של פוקיון. פוקיון, שציפה לסימן חיובי מן האלים, הקריב קורבנות דתיים רבים קודם שיגיב – דבר שלקח זמן רב. בינתיים, פרצו שכירי החרב האובואיים אל המחנה, מתוך מחשבה שפוקיון פחד ולא יעז להילחם. חיל הפרשים האתונאי, שהיה חסר משמעת, דהר אל הקרב בקבוצות מבולבלות – והובס בקלות.

האויב פרץ למחנה והחל בביזה. רק לאחר שפוקיון קיבל את אותות האלים – או שמא מתוך תכסיס צבאי – פקד על כוחותיו להסתער. בעוד האויב סבור כי ניצח, והחל לטפס על מחסומי המחנה, תקף פוקיון מן העורף והכה בו שוק על ירך. עם מיטב חייליו, בעוד הגוף המרכזי של הצבא מתארגן מחדש, הסתער על האגף הראשי של צבאו של קליאס וניצח אותו בקרב עז. לאחר הניצחון שחרר את השבויים, מתוך חשש שהציבור האתונאי יפגע בהם באכזריות מיותרת.

לאחר מכן כבש את מבצר זארטא, שנמצא במעבר הצר של האי אובויה, ושב משם לאתונה.

 מסע להדיפת פיליפוס השני מאזור ביזנטיון 
בשלב מאוחר יותר, הגיע פיליפוס עם כוחותיו אל הדרדנלים, במטרה לכבוש את חצי האי חרסונסוס, את פרינתוס ואת ביזנטיון. האתונאים שלחו נגדו את המצביא חארס, אך מושבות יוון נרתעו מנוכחותו ודחו את שיתוף הפעולה. לפיכך, נותר הכוח היווני משותק. תסכול הציבור האתונאי גאה עד כדי דרישה לבטל את המשלחת.

פוקיון קם ואמר: "אל תכעסו על בעלות בריתנו, כי אם על מצביאינו – שהפכו אותנו למעוררי אימה אפילו בעיני אלה הזקוקים לנו מכול."

בשנת 339 לפנה"ס נשלח פוקיון לאזור. למזלו, התברר כי לאון – חבר ותיק מן האקדמיה ואזרח ביזנטי אמיץ לב – ערב אישית לטוהר כוונותיו של פוקיון. משום כך קיבלה ביזנטיון את המשלחת האתונאית בלב פתוח, ואף התירה לה להיכנס אל תוך חומות העיר, אף שפוקיון תכנן להקים מחנה מחוץ להן. החיילים האתונאים התנהגו למופת, הפגינו משמעת ודרך ארץ, ולחמו בגבורה. פוקיון ניצל את ההצלחה ותקף את עמדות מוקדון באזור, שחרר ערים רבות, והביא להוצאת הכוחות המוקדוניים מן האזור – אף אם זמנית.

אך לאחר שנפצע, שב פוקיון אל אתונה.

 התחזקות הברית עם מגארה 
בחשאי, פנו המגארים בבקשת סיוע צבאי. פוקיון נענה לקריאה, והגיע בראש צבאו – שם התקבל בהתלהבות. הוא בנה שני קווי חומה, שהובילו ממגארה ועד נמל ניסיאה. תחושת הביטחון שהתפשטה בעיר הייתה כה רבה, עד כי מגארה כרתה ברית עם אתונה.

 העימות עם מוקדון 
 הכפפת אתונה לשלטון פיליפוס השני 
ביחסו אל מוקדון, נקט פוקיון עמדה מתונה, ולפיה יש להימנע מעימות ישיר אשר עלול להיות הרה אסון לאתונה. חרף הצלחותיו הצבאיות כנגד מוקדון, הוא החל לראות בה מעצמה עולה, והטיל ספק בתבונתה של מדיניות חוץ אתונאית המתנגדת לה בעיוורון. הציבור, לעומת זאת, נטה אחר הנואמים הסוערים שתבעו מלחמה – ובהם דמוסתנס, ליקורגוס והיפרידס – אשר קיבלו ביטחון משום שאתונה נראתה אז איתנה מבחינה צבאית. פיליפוס עצמו העדיף להימנע ממלחמה עם אתונה; תקוותו הייתה שהאתונאים יסכימו להעמיד לרשותו את צי הספינות המרשים שלהם, לשם מלחמה עתידית נגד פרס.

בעת שפוקיון סייר בערי האיים של הים האגאי, פקדו עליו האתונאים לעמוד מול פיליפוס. כששב, נאם באספה והתנגד להחלטה. עורך דין אחד שאלו אם הוא מעז להתנגד לרצון העם, ופוקיון השיב: "אכן כן – אף שאני יודע כי אם תפרוץ מלחמה, אני אהיה מפקדכם; ואם ישרור שלום, אתם תהיו שלי." למרבה הצער, לא עלה בידו לשכנע את הציבור לשנות את דעתו. משנדונה השאלה באיזו גזרה יש להילחם – סמוך לבית או רחוק ממנו – אמר פוקיון: "אל נשאל היכן עלינו להילחם, אלא כיצד נוכל לנצח. זו הדרך להרחיק את המלחמה מגבולותינו. כי אם נובס בקרב רחוק, היא תגיע תכף לפתחינו."

ואכן, אתונה ובעלות בריתה הובסו תבוסה קשה בקרב כירונאה, בשנת 338 לפנה"ס. לאחר מכן תמכה האריסטוקרטיה האתונאית במינויו של פוקיון לסטרטגוס, והאריאופגוס אישר את המינוי.

פוקיון ניסה לדחות ככל האפשר את כניסת חיל מצב מוקדוני לתוך אתונה המובסת. תחילה ביקש לנהל משא ומתן ישיר עם פיליפוס, שבו ראה שליט שניתן לצפות ממנו ליחס מקל, והתנגד לכך שאתונה תצטרף לוועידת מדינות יוון שתיאלץ לקבל על עצמה תנאי שלום לא ידועים. לעומתו, דמאדס הציע הצעה הפוכה, והאספה קיבלה אותה. עד מהרה התחרטו האתונאים, שכן בוועידה דרש פיליפוס כי אתונה תספק לו הן ספינות והן פרשים.

כאשר הביע הציבור חרטה, אמר פוקיון: "התנגדתי להצעה, מתוך חשש שכך יקרה. אך עתה המעשה כבר נעשה – ונפעל למיטב. אין זה סוף הכול; גם אבותינו ידעו תקופות של שעבוד, אך התמידו – ובזכות זאת התקיימו הן אתונה והן יוון כולה." כאשר נפטר פיליפוס (336 לפנה"ס), אסר פוקיון כל טקס חגיגי לציון המאורע, באומרו: "הצבא שהביס אותנו בכירונאה איבד רק אדם אחד."

 יחסיו עם אלכסנדר 
ממוזער|אלכסנדר הגדול ופוקיון כיבדו זה את זה
כשאלכסנדר מוקדון ירש את הכתר והחל בהכנות להתקפה על תבאי, נאם דמוסתנס בחריפות נגדו. פוקיון ניסה להרגיע את הרוחות בציטוט מהומרוס: "הו, איש פזיז, מדוע אתה מקניט אדם אשר זעמו כבר לוהט? מדוע אתה מתגרה במוקדוני אשר יצריו ימריצוהו למרחקים? כאשר האש כבר לוחכת את גבולותינו, האם רצונך להציתה גם בלב עירנו?" פוקיון הוסיף: "כל תכלית נשיאתי בתפקיד היא למנוע זאת. לא אתן לבני עירי להשמיד את עצמם – גם אם זו תהיה משאלתם."

אלכסנדר החריב את תבאי, ודרש שהערים היווניות תסגירנה לידיו את האישים הבולטים ביותר בהתנגדות למוקדון – ובהם דמוסתנס. האספה האתונאית קראה בשמו של פוקיון שוב ושוב עד שקם. פוקיון פנה אל חברו הטוב ניקוקלס ואמר: "הגענו למצב קשה. הייתי מוכן למסור את ניקוקלס, לו בכך היו נרגעים הזעם והדרישות. עלינו להפחית את חמת המנצח – לא להתגרותו." ולמרות זאת, הצביעה האספה נגד ההסגרה.

לאחר שאלכסנדר סירב לפגוש את שאר השגרירים האתונאים, שלחו אליו את פוקיון. הוא התקבל בכבוד, שכן גם פיליפוס האב העריכו. אלכסנדר הקשיב להצעותיו, וויתר על דרישתו להסגרת הפוליטיקאים האתונאים – גם אם היו אויביו של פוקיון. במהלך השיחה, ביקש ממנו אלכסנדר עצה. ופוקיון השיב: "אם מוקדון חפצה בשלום – תחדל ממלחמה. ואם תהילתה לנגד עיניה – תכוון אותה נגד פרס, לא נגד יוון." יחסו של אלכסנדר לפוקיון היה כה חיובי, עד כי אף על פני מוקדונים בכירים, זכה לברכתו האישית בכתב: "שלום לך, פוקיון."

באותה תקופה המשיך פוקיון לדבוק במדיניות של שלום. כאשר ביקש ממנו אלכסנדר לשלוח מספר ספינות מלחמה, תמך בכך פוקיון באומרו: "עליך או להחזיק בעוצמה עליונה – או לכרות ברית עם מי שמחזיק בה."

 מלחמת לאמיה 
בשנת 323 לפנה"ס הגיעו לאתונה שמועות על מותו של אלכסנדר מוקדון. פוקיון, כהרגלו, הזהיר מפני תגובה נמהרת ואמר: "אם מת עתה – הרי שמחר יהיה מת גם כן. עלינו להיזהר בטרם נחוג." החלה אז מלחמת ירושה על כס המלוכה המוקדוני, כאשר אנטיפטרוס נחשב לבעל הסיכויים הטובים ביותר לרשת את השלטון. האתונאים, בחיפזון, קמו למרד נגד מוקדון. בראש המרד עמד לאוסטנס, אשר חלק את הפיקוד הצבאי עם פוקיון – אף שפוקיון, כדרכו, התנגד גם למלחמה זו.

לאוסטנס, שלגלג על עברו הצבאי של פוקיון, שאלו: "איזה הישג צבאי יש לזקוף לזכותך?" ופוקיון השיב בקור רוח: "האין זה הישג, שכל אזרחינו נטמנו בקבריהם שלהם, ולא מעבר לים?" כאשר שאלו אותו חברי האספה האם ההכנות למלחמה מספקות, השיב: "הן יספיקו למרוץ קצר. אך אם זהו מרוץ ארוך – הרי שאיני בטוח באתונה, שאין לה לא עתודות של אנשים, ולא מלאי ציוד ולא צי ספינות." כאשר הוטל עליו להוביל את המתקפה נגד בויוטיה, הכריז שכל האתונאים מתחת לגיל 60 מחויבים להתגייס. הקשישים מחו, אך פוקיון הרגיעם באומרו: "זהו הדין. אף שאני בן שמונים, אוביל בעצמי את ההתקפה."

בגזרה השנייה, אנטיפטרוס נסוג ונלכד בלאמיה, כשהיוונים מכתרים אותו. שמחה פרצה באתונה. פוקיון העיר: "הייתי שמח להיות המצביא שניצח כך – ואף על פי כן, הייתי נוהג כפי שנהגתי." כאשר התפרסמו בשורות טובות נוספות, הוסיף ואמר: "מעניין מתי ייפסקו החדשות הטובות."

עד מהרה נהרג לאוסטנס בקרב נגד הכוחות המוקדוניים, שביצעו מתקפת פתע מתוך המצור. תחתיו מונה סטרטגוס חדש, אנטיפילוס, כדי לאזן את השפעתו של פוקיון. בשנת 322 לפנה"ס, הוביל פוקיון בחיפזון כוח אתונאי נגד מיקיון, שנחת בראמנוס בראש צבא מוקדוני ושכירי חרב. פוקיון הוטרד מכמות ה"יועצים הצבאיים" שהגיעו אליו, וקרא: "הרהקלס! כמה מצביאים יש לנו – וכמה מעט חיילים!" לבסוף תקף את האויב והביסו לחלוטין, כשהוא הורג את מיקיון. בו זמנית הביסו היוונים את המוקדונים בתסאליה. אך אז הגיע קרטרוס עם צבא רב מאסיה, והביס את היוונים בקרב קרנון (גם הוא ב־322 לפנה"ס).

 ההידברות עם אנטיפטרוס 
אנטיפטרוס צעד אל אתונה. דמאדס, אחד התומכים בשלום – כמו פוקיון – היה היחיד שלא נמלט מהעיר. הוא הציע לשגר שגרירות למשא ומתן. פוקיון העיר בעוקצנות: "אילו היו מקשיבים לי קודם, לא היה צורך לדון בכך כעת." השניים פגשו את אנטיפטרוס בתבאי, לקראת פלישתו הקרבה לאטיקה. פוקיון התקבל בכבוד. הוא ביקש מאנטיפטרוס להשהות את התקדמותו ולשמוע את הצעות השלום. אך קרטרוס מחה: "זה אינו צודק, שצבאנו ישב ללא מעש על אדמת בעלי בריתנו, פוגע בכלכלתם – בעוד אדמת האויב עומדת שוממה וללא פגע." אנטיפטרוס הציב דרישה עיקרית אחת: כניעה מוחלטת של אתונה לשיקול דעתו.

בפגישה שנייה, שבה ביטל אנטיפטרוס את נוכחותו של הפילוסוף קסנוקרטס, נמסרו תנאי השלום המוקדוניים, ובהם:

 הסגרת מנהיגים אתונאיים שהתנגדו למוקדון, ובהם דמוסתנס.
 הגבלת זכות ההצבעה לאזרחים בעלי קרקע בלבד.
 הצבת חיל מצב מוקדוני מוניכיה, סמוך לנמל פיראוס.
 אתונה תשלם גם את הוצאות המלחמה וגם קנס נוסף.

פוקיון התנגד ככל שיכול להצבת חיל המצב, אך נכשל. עם זאת, המפקד המוקדוני שנבחר – מנילוס– היה ידידו האישי.

כתוצאה מהסכם השלום, 12,000 אתונאים איבדו את זכויותיהם הפוליטיות, ורבים נאלצו לגלות לתראקיה. פוקיון השתדל לסייע להם, והשיג לכמה מהם אזרחות במדינות הפלופונס.

 שלטון האוליגרכיה של דמאדס ופוקיון 
פוקיון היה למעשה שליט אתונה בתקופה שלאחר המלחמה, ופעל ככל שביכולתו לשמור על השלום. בהשפעתו, מונו למשרות השלטון אך ורק אישים הגונים וישרים, בעוד שמועמדים בעלי נטיות מרדניות לא הורשו להחזיק בתפקיד ציבורי. אף על פי שהיה מקורב לשלטון המוקדוני, סירב פוקיון לבקשות בלתי מוסריות מצד אנטיפטרוס באומרו: "אין ביכולתי להיות גם ידידו וגם מחניף לו." כמו כן, הגן על הפליט הרפלוס, אף שהדבר עורר מורת רוח רבה בקרב חלק מהציבור.

אף שפוקיון חתר להגינות וליציבות, הפך עם הזמן בלתי אהוד בציבור. האשימו אותו בכך שמסר את אתונה לאנטיפטרוס. במיוחד זעמו האתונאים על גורלו של דמוסתנס, אשר הוגלה ומת זמן קצר לאחר מכן. העובדה שדמוסתנס היה מבין תומכיו הראשונים של פוקיון בראשית דרכו הפוליטית, ואף סייע לו במשפטים פליליים, העמיקה את תחושת הבגידה האישית.

 משבר פוליפרכון 
בשנת 319 לפנה"ס, זמן קצר לפני מותו, מינה אנטיפטרוס את הגנרל פוליפרכון ליורשו, במקום בנו קסנדרוס. קסנדרוס, שלא השלים עם ההחלטה, החל לרקום מזימות נגד פוליפרכון. במסגרת זו הורה להחליף את מנילוס במוניכיה באיש אמונו ניקאנור, שתפקידו היה להשתלט על אטיקה.

פוקיון הואשם על ידי מתנגדיו בכך שסייע בהעלמת העין מהמהלך של קסנדרוס, וכי עיכב בכוונה את הפעולה הצבאית נגד ניקאנור, דבר שאפשר למוקדונים להשתלט על נמל פיראוס. פוקיון דחה את ההאשמות, ואף נפגש עם ניקאנור בבקשה לנהוג באתונאים במתינות. בנוסף, שכנע אותו לממן את המשחקים המקומיים – ניקאנור השקיע רבות באירוע, מה שחיזק את הרושם של פוקיון כמשתף פעולה.

באותם ימים הייתה אתונה חצויה בין שתי סיעות:
 פוקיון נמנה עם הסיעה האוליגרכית – מיעוט האצולה העשירה שתמך בקסנדרוס.
 רוב הציבור, לעומת זאת, תמך בפוליפרכון, שהבטיח להשיב את הדמוקרטיה, להחזיר את המגורשים (שהיו כ־60% מהאזרחים לפני מלחמת לאמיה), ולסלק את חיל המצב המוקדוני.

פוקיון, שהיה עדיין סטרטגוס, תמך בגלוי בניקאנור, אף כשנפוצו שמועות עיקשות שניקאנור מתכנן לפלוש לעיר. הוא אף עמד עמו לפגישה בפיראוס, כאשר חיילים אתונאים ניסו לאסרו. פוקיון סייע לו להימלט, באומרו: "איני מאמין שיזיק לאתונה – אך גם אם כן, עדיין אגן עליו."

בעקבות זאת הורתה האספה האתונאית על מתקפה נגד ניקאנור במוניכיה. פוקיון סירב תחילה – ובינתיים השתמש ניקאנור בכוחות המוקדוניים שבידו והשתלט בפועל על פיראוס. הפעם שיתוף הפעולה של פוקיון היה גלוי. כאשר ניסה סוף־סוף להורות על תקיפה – כבר מרדו בו חייליו, שסירבו עוד לראות בו מצביאם.

 נפילת שלטונו 
בשנת 318 לפנה"ס פעל פוליפרכון בנחישות ליישר את הפוליטיקה האתונאית בהתאם לאינטרס שלו. הוא נקט במדיניות פופולרית, והחזיר את כל החירויות הדמוקרטיות. בנו, אלכסנדר, הגיע לאתונה בראש צבא מוקדוני. יחד עמו שבו מהגלות המונים – יותר ממחצית גוף האזרחים כולו – אשר ציפו לנקמה במי שפגעו בדמוקרטיה. פוליפרכון הניח שפוקיון ייאלץ לעזוב את המרכז העירוני, בעוד השליטה באתונה תעבור לידי המוקדונים ולידי תומכיהם. מיד לאחר מכן הודח פוקיון מתפקידו כסטרטגוס, באספה לא פורמלית – ובכך בא הקץ לשלטונו.

 מותו של פוקיון 
ממוזער|הלווייתו של פוקיון, מאת ניקולא פוסן 
הנואם האתונאי אגנונידס האשים את פוקיון בבגידה, בטענה שסירב תחילה, ולאחר מכן השתהה בזדון, מלתקוף את ניקאנור. פוקיון, בניסיון להגן על עצמו, החליט להיפגש אישית עם פוליפרכון, עוצר מוקדון. הוא הרכיב פמליה של מדינאים אשר זכו להערכה בעיני השליט המוקדוני. אולם המסע עוכב בשל מחלת אחד המלווים. בינתיים, הציע אגנונידס לשגר שגרירות נגדית שתביא את ההאשמות בפני העוצר, והאספה האתונאית אישרה את ההצעה.
ממוזער|אפרו של פוקיון נאסף על ידי אלמנתו, מאת ניקולא פוסן
שתי המשלחות הגיעו למחוז פוקיס בעת ובעונה אחת. כשנשא פוקיון דברים בפני פוליפרכון, החל האחרון לקטוע את דבריו שוב ושוב. לבסוף הטיח פוקיון את מטהו ברצפה ושתק – ולא השמיע עוד מילה. פוליפרכון הורה על מעצרו ועל מעצר חבריו למשלחת. מרביתם הצליחו להימלט, אך פוקיון נותר בידיו.

באגרת ששלח אל אתונה, קבע פוליפרכון כי דינם של העצורים יימסר לידי העם. פוקיון הובא למשפט בפני אספה של תושבי אתונה. ההליך נוהל בידי הארכונים האתונאים, ועל פי דברי פלוטרכוס, בקהל נכחו גם עבדים, זרים, ואף אזרחים לשעבר שהיו מוקצים פוליטית. משקראו את מכתבו של פוליפרכון, הריע ההמון כולו נגד האוליגרכים. פוקיון קם ואמר: "האם רצונכם לדון אותנו בצדק? אם כן – הקשיבו תחילה לדברינו." ובהמשך הוסיף: "מודה אני כי שגיתי ויש לגזור עליי עונש, בשל מדיניותי. אך האנשים הללו – הם חפים מפשע." אך מקצת הקהל השיב לו בקריאות: "עליהם לשלם – על עצם היותם חבריך." מששמע זאת, פוקיון הניח לדבר, וויתר על מאבקו. אז קם אגנונידס, הקריא את פסק־הדין – והוא התקבל בהתלהבות סוחפת: פוקיון ועשרה מידידיו יומתּו בשתיית רוש.

 ההוצאה להורג 
פוקיון וידידיו הובלו אל הכלא. תאריך ההוצאה להורג היה 19 במאי שנת 318 לפנה"ס. פלוטרכוס מספר כי מלאי הרוש אזל, והמוציא לפועל סירב להכין מנה נוספת מבלי לקבל תשלום של 12 דרכמות. פוקיון העיר בציניות: "באתונה, קשה אפילו למות מבלי לשלם על כך." חבר שילם את הסכום הנדרש – ופוקיון שתה את הרעל ומת. האספה גזרה כי גופתו לא תקבר ולא תישרף על אדמת אטיקה. אדם נשכר לשאת את גופתו מעבר לגבול המגרי, ושם נשרפה. אשתו של פוקיון הקימה קבר ריק בעיר, אספה את עצמותיו וליבו בלילה – והביאה אותם אל אתונה, שם קברה אותם בסתר. זמן קצר לאחר מכן שב קסנדרוס לשלוט באתונה. הוא מינה ממשל אוליגרכי חדש, אשר העניק לפוקיון קבורה ממלכתית, והקים לזכרו פסל ארד. האוליגרכים הוציאו להורג את אגנונידס, בעוד בנו של פוקיון, פוקוס, הרג שניים ממאשימיו האחרים שנמלטו מן העיר.

 פוקיון "הטוב" 
שלמותו המוסרית המוכרת של פוקיון זיכתה אותו בכינוי "הטוב" (ὁ χρηστός). על אף שמעמדו הפוליטי היה מאפשר לו לצבור עושר רב – מתוקף תפקידיו הרבים, שליחויותיו וניהול ענייני מדינה רווחיים – מסכימות המקורות העתיקים כי פוקיון היה איש בלתי ניתן להשחתה, אשר חי חיי צניעות קיצונית.

פלוטרכוס מספר כי אופיו היה מאופק ובלתי רגשי. לא נראה מעולם צוחק או בוכה. הבעת פניו הייתה חמורה, והיה מטיל יראה על זרים שנפגשו עמו לראשונה. פוקיון האמין שדווקא הצניעות היא הראיה האמיתית למעלתו המוסרית. מעולם לא נראה בבית מרחץ ציבורי. ברחובות אתונה ובשדות הקרב כאחד, הלך כשגופו עטוי טוניקה פשוטה, יחף, ורק בקור כבד התיר לעצמו ללבוש גלימה – עד כדי כך שחיילים נהגו לומר שפוקיון משמש כתחזית מזג אוויר אנושית.

רעייתו אפתה במו ידיה את הלחם היומי, ובישלה את ארוחותיהם בעצמה. את המים לבית שאב פוקיון בעצמו, באמצעות משאבה.

 סירוב לשוחד 
פלוטרכוס מספר על ניסיונות שוחד חוזרים ונשנים מצד שליטים מוקדונים – כולם נדחו. פיליפוס השני הציע לו כסף רב, ושליחיו רמזו על צורכי עתידם של בניו. אך פוקיון השיב: "אם בניי יהיו דומים לי – החווה שסייעה לי להגיע למעמדי תספיק גם להם. ואם יתקלקלו בעושר – איני רוצה להיות אחראי לכך."

אלכסנדר הגדול שלח לו משלחת עם הצעה ל־100 כיכרות זהב. אך פוקיון דחה את ההצעה ואמר: "אני אדם הגון. לא אכתים את שמו של אלכסנדר – ואף לא את שמי שלי." אז הציע לו המלך שלטון על שלוש ערים: קיוס, מילאסה  ואליאה. גם זאת דחה, אך ביקש לשחרר קבוצת גברים שהשתעבדו בעיר סרדיס – בקשה שזכתה למענה מיידי. זמן קצר לאחר מכן נפטר אלכסנדר (323 לפנה"ס).

בשנת 322 לפנה"ס הגיע הרפאלוס לאתונה מבבל וביקש מקלט. ניסה לשחד את פוקיון בסכום עצום של 700 כיכרות, אך נדחה. פוקיון הזהירו: "אם תנסה להשחית את אתונה – תיענש." הרפאלוס, בזעמו, שיחד את האספה כולה נגד פוקיון. אך פוקיון המשיך לעזור לו – בגבולות המוסר – ולכן הרפאלוס התקרב אל חתנו של פוקיון, חריקלס. חריקלס קיבל עמלה עצומה לבניית קבר לפילגשו של הרפאלוס – ועמד למשפט על שחיתות. פוקיון סירב לסייע לו ואמר: "בחרתי בך לחתני למטרות של כבוד בלבד." גם מן המצביא מנילוס סירב לקבל מתנות. אמר לו: "אינך טוב מאלכסנדר – ואין סיבה שאקבל ממך דבר." מנילוס, בתמורה, קנה את לבו של בנו של פוקיון, פוקוס, בשוחד.

 הערכת דמותו 
ההיסטוריון הבריטי ג'ורג' גרוט שפט את פוקיון בחומרה רבה:"דווקא בחמישים שנות השפעתו של פוקיון על הפוליטיקה והצבא, הידרדרה יוון ממצב של חירות – ואתונה מהגמוניה וחירות כאחת – לעבדות של ממש. אם יש לייחס את האסון הזה לאדם יחיד – לאיש אין חלק גדול יותר בו מאשר לפוקיון...

 אילו היה פועל להשפיע ולכוון את מאמצי בני עמו בנשק, אפשר היה לרסן את מלכי מוקדון בגבולותיהם, ואולי הייתה משתנה כל מהלכה של ההיסטוריה היוונית.

 אך פוקיון עשה בהתנדבות את כל אשר פיליפוס ייחל לו – בלעג, בהפחתת ערך ובשיתוק מאמצי דמוסתנס.

 הזעם האדיר והאחדותי שהפנה העם נגדו – לא היה נגד אופיו, אלא נגד מדיניותו הציבורית.

 זאת הייתה מחאתה האחרונה של החירות היוונית הגוועת – הקוראת מקברה בקול רעם."

 ראו גם 
 הברית האטית-דלית

קישורים חיצוניים



 הערות שוליים 

קטגוריה:פוליטיקאים אתונאים