דזמונד פיצג'רלד

דזמונד פיצג'רלד (אנגלית: Desmond FitzGerald ; שם לידה: תומאס ג'וזף פיצג'רלד; 13 בפברואר 1888 - 9 באפריל 1947) היה מהפכן, פוליטיקאי ומשורר אירי, הידוע בשל התפקיד שמילא בתנועת העצמאות האירית וכן בתפקידו כשר בממשלות השונות של אירלנד. הוא שימש כדירקטור של משרד יחסי הציבור האירי מ-1919 עד 1921, וכן כיהן כשר במשרד זה מ-1921 עד 1922. לאחר שינוי שם המשרד למשרד החוץ, הוא כיהן כשר חוץ מ-1922 עד 1927 ולבסוף כשר ההגנה, מ-1927 עד 1932. פיצג'רלד, שנולד בלונדון למשפחה אירית, עבר לפריז בשנות העשרים המוקדמות לחייו, שם השתלב בקבוצת המשוררים האימאג'יסטים. ב-1913, חזר פיצג'רלד לאירלנד ובשנה שלאחר מכן לקח חלק פעיל ב-Irish Volunteers, ארגון צבאי למחצה, שדרש עצמאות אירית מבריטניה. פיצג'רלד השתתף במרד הפסחא של 1916 בדבלין ולאחר מכן נכלא לשנתיים על ידי הבריטים.

ב-1918, נבחר פיצג'רלד כחבר פרלמנט מטעם מפלגת שין פיין, מה שהוביל לשחרורו ממעצר. במהלך מלחמת העצמאות האירית עבד פיצג'רלד כשר ליחסי ציבור של המורדים. לאחר החתימה על האמנה האנגלו-אירית ב-1921, נמנה פיצג'רלד על מצדדי ההסכם, מה שהוביל למעורבותו במלחמת מלחמת האזרחים האירית כחבר בממשלת המדינה החופשית. בשנים 1922 - 1927, כיהן כשר החוץ, במהלכם פעל לביסוס המעמד הבינלאומי של מדינת אירלנד החופשית שהוקמה לאחרונה מטעם המפלגה הפוליטית Cumann na nGaedhael. נוכחותו בפוליטיקה האירית פחתה מאוד לאחר תבוסת מפלגתו בבחירות הכלליות באירלנד ב-1932. עד סוף שנות ה-30, הוא הפנה את הקריירה שלו לכיוון אקדמאי.

בנו, גארט פיצג'רלד, יהפוך מאוחר יותר לטישך.

 ראשית חייו 
דזמונד פיצג'רלד נולד ב-1888, בשם תומאס ג'וזף פיצג'רלד, בפורסט גייט, וסטהאם, אסקס, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. הוריו היו פטריק פיצג'רלד (1908-1831), פועל מדרום מחוז טיפררי, ומרי אן סקולרד (1927-1847), מהעיירה קסלאיילנד, מחוז קרי. כנער, הוא החליף את שמו הפרטי לשם "דזמונד", שנתפס רומנטי יותר, למרות שאמו נהגה לקרוא לו 'טומי' במהלך חייה, וב-1910 ביקר לראשונה באירלנד. הוא היה סטודנט ב-St Bonaventure's . בלונדון, הוא החל לגלות עניין בשירה – במיוחד בשירתו של ויליאם בטלר ייטס – והחל לפתח שאיפות ספרותיות משלו. אחיו, ויליאם, כבר היה סופר, שכתב בעיקר רומנים (תחת שם העט 'איגנטיוס פייר') וכן עיתונאי. דזמונד היה חבר בקבוצת המשוררים והסופרים Tour Eiffel, שכללה את עזרא פאונד, תומאס ארסנט יום , פרנק סטיוארט פלינט, ריצ'רד אלדינגטון וכן סופר אירי נוסף, ג'וזף קמפבל. הקבוצה נקראה כך על שם המסעדה שבה התכנסה, מסעדת Tour Eiffel, סוהו. באפריל 1909, פלורנס פאר ופיצג'רלד, ערכו היכרות בין הקבוצה לעזרא פאונד, פגישה שמתוכה תצמח מאוחר יותר תנועת האימג'יזם.

נישואין ומשפחה
ב-1911, פיצג'רלד, שהיה קתולי, נישא למייבל וושינגטון מק'קונל (1958-1884), בתו של ג'ון מק'קונל, מוכר ויסקי מבלפסט, ונכדתו של חוואי פרסביטריאני, שחי בסמוך לעיירה. כמי שלמדה בקווינס יוניברסיטי, בלפסט, היא חלקה במשותף עם פיצג'רלד את ההתעניינות בשפה האירית; היא פגשה אותו לראשונה בלונדון, בסמינר ללימוד השפה. הם חיו בצרפת, עד שעברו לגור במחוז קרי, במרץ 1913. באותה תקופה, הוא נהיה מעורב בקרב תנועת המשוררים האימג'יסטית. היו להם ארבעה ילדים: דזמונד (1987-1911), פירס (1986-1914), פרגוס (1983-1920), וגארט (2011-1926).
לאומנות אירית
פיצג'רלד הצטרף ב-1914 לכוח המתנדבים האירי וארגן קבוצה מכוח זה במחוז קרי. בתור מארגן, ציפו ממנו אף לאמן את המגויסים חסרי הכשירות. ציפייה זו פגעה במוסר העבודה שלו. הארגון היה נתון תחת לחץ כבד: מנהיגים רבים הוגלו ביולי 1915, במסגרת החוק להגנת הממלכה 1914. פיצג'רלד תפס את מקומו של ארנסט בליית. ב-1915, נכלא פיצג'רלד בשל נאום שנשא כנגד גיוס על רקע מלחמת העולם הראשונה. מאוחר יותר, הוא הוגלה מקרי, ועבר למחוז ויקלו. אופיו הזהיר והמחושב, בנוסף להיסטוריה המשפחתית האנגלו-נורמנית רבת השנים, הפכו אותו לדמות לא פופולרית בתנועה. הוא חש שהממונים עליו כלל לא היו מודעים למצבו זה.
מרידת חג הפסחא
במהלך מרידת חג הפסחא ובזמן תפיסת בית הדואר המרכזי, דבלין, הוא העיר: . בשיאו של הקרב, הוא היה בתוך אירוע השריפה שהכתה את חיל המצב ששהה בבית הדואר המרכזי. ספקן כתמיד, פיצג'רלד, שהיה אחראי על חלוקת מנות הקרב, מזכיר בספר הזיכרונות שלו הנוגע למרידת חג הפסחא, את תנועת הכוחות הפתאומית והבלתי צפויה, וכן את תיאור התנאים בבית הדואר המרכזי, מפקדתם של המורדים. למרות שספרי זיכרונות רבים מתארים את מרידת חג הפסחא כהקזת דם ותו לא, פיצג'רלד שוחח עם פטריק פירס וג'וזף פלאנקט, בנוגע להיגיון הרחב יותר של המרידה, שנסעו לגרמניה ב-1915, לשם קבלת סיוע. הם ציפו שגרמניה תנצח במלחמת העולם הראשונה, ולכן מרידה שתימשך לפחות שלושה ימים תאפשר לאירלנד לקבל מושב בוועידת השלום. על אף ההכרזה על הרפובליקה האירית ב-1916, הם חשבו שיהיה זה הכרח להזמין את בנו הצעיר ביותר של הקייזר, יואכים, למלוך על אירלנד, שתהפוך ברפורמה שלטונית לממלכה לאחר המלחמה, שבה השפה האירית תהפוך להיות שוב שפת היומיום.
מהפכן
פיצג'רלד שוחרר מהכלא ב-1918, כאשר נבחר לחבר פרלמנט מטעם מפלגת שין פיין, מטעם מחוז הבחירה פמברוק, מחוז דבלין. לאחר פתיחת מושב הפרלמנט האירי הראשון, ב-1919, וההכרזה על הרפובליקה האירית, הוא מונה למנהל משרד ענייני הציבור של הדאל אירן, כשהוא מצטרף ראשית כל, במהלך חודש מאי, לעיתון Nationality, כדי להחליף את לורנס גינל הכלוא. פיצג'רלד העיר שהדוח הראשון אותו הכין עבור הדאל אירן, היה ש. הוא נאבק כדי להרשים את העיתונות הבריטית, שסיפקה את רוב חדשות החוץ של אירלנד.

במאי 1919, ארסקין צ'ילדרס, חברו ועמיתו של פיצג'רלד, נסע לוורסאי, בכוונה להיות חלק מוועידת השלום. תסכולו של צ'ילדרס הלך וגבר עקב הגישה הבריטית הבלתי מתחשבת כלפי עצמאותה של אירלנד. פיצג'רלד החל להוציא לאור את ביטאון הסטנסיל Weekly Summary of Acts of Aggression by the Enemy (סיכום שבועי של פעולות התוקפנות של האויב), ביולי 1919. בנובמבר, הוא כבר חבר לצ'ילדרס כדי להוציא לאור את הבולטין האירי. במשך עשרים ושניים חודשים, הם פרסמו את פשעיה של אנגליה, מתוך מטרה לחזק את אמינותם של הדאל אירן וכן של מפלגת שין פיין. למרות הקובלנה שהעלה הדאל אירן ב-1920, באשר לכך שרשימת הפשעים לא הייתה 'מספקת', המומנטום שנוצר מאחורי הפרסומים של מחלקת התעמולה, הביאו את המתנגדים להם לכדי בלבול.

במהלך מלחמת העצמאות האירית (1921-1919), עלה בידי הבולטין לפרסם את מטרות הרפובליקה האירית בהצלחה גוברת והולכת בקרב הקהל הרחב, ולהוריד את הסיכון להתפשטות הסכסוך. בגבשו אסטרטגיה לשמירת פרובינציית אלסטר, ארנסט בליית, המנהיג הרפובליקני, האמין שמצור על בלפסט יהיה אסון. בניגוד אליו, שון מק'אנטה דרש תגובה למה שהוא כינה: מלחמת השמדה כנגד הלאומיות האירית; לשם כך קיים, כך טען, "הנשק היעיל של הטלת המצור". רבים מהמנהיגים הרפובליקנים התנגדו נחרצות לכך. פיצג'רלד הצהיר שהטלת מצור שקולה ל"הצבעה בעד חלוקת אירלנד". נדמה שמחלקת יחסי הציבור של הדאל אירן, ניצחה במלחמת התעמולה אל מול טירת דבלין (מחלקת המידע הציבורית הבריטית), שפעולותיה כלל לא הצליחו לשכנע את הציבור. הקבינט היה משוכנע שיש להמשיך להוציא לאור את הבולטין, בזמן שהחומרים והניירת הוחרמו במהלך פשיטה. פיצג'רלד נעצר במרץ 1921, אך שוחרר. בשלהי אוגוסט 1921, שינה אמון דה ואלירה את הרכב הקבינט שלו, ובו לא נכלל פיצג'רלד; על אף שפיצג'רלד החליף את צ'ילדרס בתור השר ליחסי ציבור, הוא היה אחד מאותם חברי פרלמנט, שנכשלו בניסיונות השכנוע לצרפם לצוות המשא ומתן על האמנה האנגלו-אירית, שנחתמה ב-6 בדצמבר.

שר בממשלה
פיצג'רלד תמך בהסכם. ב-30 באוגוסט 1922, הוא מונה לשר החוץ בממשלת המעבר של דרום אירלנד. ביום שבו מונה לתפקיד זה, דרום אירלנד הייתה עדיין חלק מהממלכה המאוחדת; לממשלה זו היה את תיק החוץ, אך ורק מכיוון שממשלה זו הייתה ממשלת מעבר. מדינת אירלנד החופשית הוקמה ב-6 בדצמבר 1922.

פיצג'רלד, במכתב מ-17 באפריל 1923, הגיש בקשה בשם מדינת אירלנד החופשית להתקבל כחברה בחבר הלאומים. אירלנד צורפה בשנה שלאחר מכן. פיצג'רלד אף ייצג את אירלנד בוועידת האימפריה. ב-1927, מונה פיצג'רלד לשר ההגנה.

שנותיו האחרונות בפוליטיקה
לאחר תבוסת הממשלה בבחירות הכללית באירלנד ב-1932, החל לדעוך העניין של פיצג'רלד בפוליטיקה, למרות שהוא המשיך להיות מעורב בה. ב-1933, לאחר האיחוד של המפלגות: Cumann na nGaedhael, מפלגת המרכז הלאומית והחולצות הכחולות, הצטרף פיצג'רלד לאחרונה. פיצג'רלד ניסה לשוות לארגון "נופך אינטלקטואלי", והיה מאותם חברי פרלמנט שלבשו את מדי התנועה ונכנסו אליו, לפני שאקט זה הוצא אל מחוץ לחוק בידי מפלגת פיאנה פול, שהרכיבה את הממשלה.

שנות ה-1930 ראו את פיצג'רלד הופך להיות בהדרגה לרדיקלי יותר ויותר על רקע המתרחש בעולם, ופיצג'רלד החל לנקוט בעמדה שבמידה ויתרחש מאבק בין הפשיזם לקומוניזם, הוא יבחר בצד הפשיסטי. פיצג'רלד תמך בכוחות הלאומנים של פרנסיסקו פרנקו, במלחמת האזרחים הספרדית; ולזמן מה, אף תמך בגרמניה של היטלר. בשיחות פרטיות, החל פיצג'רלד להיענות לנטיות אנטישמיות, אך הוא לעולם לא הביע זאת באופן פומבי.

פיצג'רלד איבד את מושבו בפרלמנט בבחירות הכלליות באירלנד ב-1937, אך לאחר מכן נבחר לסנאט האירי, שם המשיך לכהן עד לפרישתו מהפוליטיקה ב-1943, לאחר הפסד צורב בבחירות הכלליות באירלנד ב-1943, בהן התמקם במקום התשיעי. חלק מההיסטוריונים מייחסים את הפסדו של פיצג'רלד ב-1937, לעובדה שהוא הוזז הצידה ממחוז הבחירה כדי להתחיל לעבוד כמרצה למדעי המדינה באוניברסיטת נוטרדאם, אינדיאנה, ארצות הברית. העבודה במשרה זו החזיקה מעמד למשך שנה בלבד, אך היא הובילה את פיצג'רלד להסבת תשומת לבו לכתיבת הספר Preface to Statecraft (מבוא למדינאות, 1939).

שנותיו האחרונות
פיצג'רלד בילה חלק מתקופת מלחמת העולם השנייה, בסטרטפורד, אנגליה, מנהל את מפעל הכימיקלים אותו ניהל אחיו פראנס, זאת לאחר מותו של האחרון ב-1941.
חיים אישיים
אחד מילדיו, גארט פיצג'רלד, כיהן כמותו בשנות ה-1970 כשר החוץ, וכטישך, במהלך שתי קדנציות בשנות ה-1980.

דזמונד פיצג'רלד נפטר בדבלין מהתקף לב, ב-9 באפריל 1947, בהיותו בן 59.
ביבליוגרפיה
P80: Desmond FitzGerald and Mabel McConnel FitzGerald Descriptive Catalogue, UCD Archives, University College Dublin
Deposited Collections - Collection of Desmond FitzGerald and his wife Mabel McConnel FitzGerald 
Townshend, Charles, Easter 1916: The Irish Rebellion (London 2006)
Townshend, C, The Republic: The Fight For Irish Independence (London 2014)
"Fitzgerald, Thomas Desmond" . Thom's Irish Who's Who . Dublin: Alexander Thom and Son Ltd. 1923. p. 82 – via Wikisource.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:פוליטיקאים אירים