חתונה יהודית במרוקו

חתונה יהודית במרוקו הוא ציור שמן על בד של הצייר הצרפתי אז'ן דלקרואה משנת 1839. הציור מוצג במוזיאון הלובר.

הקשר היסטורי 
בתחילת שנת 1832, דלקרואה, אשר כמעט שלא יצא למסעות עד אז, הצטרף למשלחתו של הרוזן דה מורנה, שנשלחה על ידי צרפת למרוקו אל מולאי עבד א-רחמן, במטרה לוודא את כוונותיה של המדינה שהושפעה מהתערבותה של צרפת באלג'יריה. המסע למרוקו, שנקטע לזמן קצר על ידי שהות ב"אוריינט אחר" – אנדלוסיה, הסתיים ביוני 1832 ונמנה עם האירועים הבולטים ביותר בחייו של הצייר. דלקרואה גילה במרוקו פעילות אדירה כמאייר, ואסף בקדחתנות אוצר של דימויים ותחושות אשר הזינו את אמנותו במשך כל חייו.

ניתוח הדימויים
ב-21 בפברואר 1832, דלקרואה זכה להיות נוכח בחתונה יהודית בטנג'יר. באופן המאפיין את גישתו לאורך כל שהותו, האמן שרטט במהירות את הנראה לעיניו, התבונן (במיוחד בפרישותה של הכלה, שאכן נעדרת מן הציור), ותיעד בקפידה את פרטי החגיגה וההכנות לה. שנים מאוחר יותר, הוא יציב את הסצנה בחצר הפנימית של בית טנג'ירי (האם אותו בית שבו התקיימה החתונה?), שאת תכנונו תיעד בדיוק רב, ואף רשם בציור צבעי מים מרהיב (שנמצא בלובר) את הגוונים של כל פרט ופרט.
לכן, הציור הנוכחי מבוסס במידה רבה על תהליך של שחזור, שניזון מזיכרונותיו של הצייר ומגובה בסדרה של רישומים שביצע במהלך שהותו ושאותם שילב כמו בקולאז'. עם זאת, דלקרואה משחזר את החגיגה היהודית-מוריסקית באופן מרשים, ומעניק לה ממד של גדולה על-זמנית, החורג בהרבה מאקזוטיקה שטחית ומלאכותית – דבר שאולי אכזב את הרוזן מֵזון, אשר הזמין ממנו את הציור אך לבסוף סירב לקבלו.
דלקרואה לא נכנע לפתרונות קלים, ובמיוחד לא בתחום הצבע: אין כאן שום "נצנוץ אוריינטלי" בסצנה חצי-אפלה זו, שבה קיר לבן מרהיב סופג את עיקר האור. האמן מרכיב את ציורו באופן מושלם, תוך יצירת ניגוד בין מגוון התנוחות והתלבושות לבין הסדר האדריכלי הנוקשה של המרחב, המחולק בקווים אלכסוניים, אופקיים ואנכיים ירקרקים.

פרשנות היצירה 
דלקרואה, איש רוח חופשי, שהונע מסקרנות שהתגלתה גם ביחס ליהודי מרוקו – אליהם פתח בפניו את הדלתות מתורגמן המשלחת הצרפתית, אברהם בן שימול – תיאר באריכות את החתונה היהודית בינואר 1842 בכתב העת "Le Magasin pittoresque". אף שלא תמיד הצליח להשתחרר מהדעות הקדומות של זמנו (המוזיקה ששמע במהלך החתונה נתפסה בעיניו כקקופוניה מייסרת, והוא ציין כי ה"עוויתות" של הרקדניות היו נחשבות "אצלנו […] לחסרות טעם לחלוטין"), הוא נותר רגיש לעוצמת הרגשות ולפאר העשיר בצבעים ובצורות שליוו את הטקסים הגדולים בקרב מארחיו – בניגוד לקרירות המאופקת של האירופאים.  
יותר מכל, החוויה של חתונת טנג'יר והעבודה שנדרשה כדי לתרגמה לציור סייעו לדלקרואה לפתח גישה צבעונית טהורה לציור, אשר יסודותיה הונחו על ידי אמני הרנסאנס הוונציאנים והפלמיים של המאות ה-16 וה-17. בתערוכת הסלון של 1841, הציור התקבל בביקורות חיוביות למדי, אך עורר גם בלבול בשל סגנון המכחול, שנראה כמתפרץ "כמו במקרה" (כך כתב דלקרואה).
אך לא היה כל מקריות בנגיעות הצבע הטהור שהונחו בצללים – עדות לתובנה שהתגבשה אצל דלקרואה בעקבות שהותו במרוקו: ההבנה שהאור והצבע קשורים זה בזה לבלי הפרד, ומתמזגים במשחק אינסופי של השתקפויות.

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים בעלי מוטיב יהודי
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:כלי נגינה באמנות
קטגוריה:מוזיאון הלובר: ציורים