לי בול

לי בול (בקוריאנית: 이불; 李昢; נולדה ב-1964) הוא אמנית קוריאנית מקוריאה הדרומית שעובדת במדיומים שונים, כולל מיצג, פיסול, מיצב, אדריכלות ואמנות מדיה. כפי שראו אוצרים כמו  והיסטוריונים של אמנות כמו יאון שים צ'ונג, יצירות האמנות של לי בול מושפעות הן מהרקע החברתי-פוליטי שלה והן מהחוויות האישיות שלה.Stephanie Rosenthal, ed., Lee Bul: Crashing, by Michaël J. Amy, Hayward Gallery, Martin-Gropius-Bau (London: Hayward Gallery Publishing), . עבודותיה עוסקות בנושאים הקשורים לאדריכלות, טכנולוגיה, מגדר, היסטוריה וזיכרון. לי חיה ועובדת בסיאול.

 ביוגרפיה 
לי בול נולדה ב-24 בינואר 1964 ב-Yeongju, Gyeongsangbuk-do, קוריאה הדרומית. גודלה על ידי הורים פעילים פוליטית בזמן שמדינתה הייתה תחת שלטונו של פאק צ'ונג-הי. בילדותה חוותה לי את השינויים הדרסטיים בחברה, שם היא ומשפחתה נעקרו פעם אחר פעם ונאלצו לעבור בין מקומות.

התבגרותה של לי כאמנית בסוף שנות ה-80 חלה במקביל לתקופה משמעותית בהתפתחותה של קוריאה הדרומית במונחים של דמוקרטיה, מודרניזציה וצמיחה כלכלית. היא נמשכה בתחילה לעבוד עם אמנות מכיוון שתחומי יצירה היו אחת האפשרויות הבודדות הפתוחות לילדים של מתנגדי משטר. היסטוריון האמנות יאון שים צ'ונג טען כי דרכה האמנותית של לי חרגה בשלב מוקדם מהמסלולים האמנותיים המקובלים בתקופתה. לי קיבלה תואר BFA בפיסול מאוניברסיטת הונגיק, סיאול בשנת 1987, וקיבלה את הכשרתה האמנותית בתקופה שבה מינג'ונג מיסול – או בתרגום חופשי "אמנות העם" – היווה אתגר לדומיננטיות של אמנות אקדמית ומינימליזם. השנה בה סיימה את בית הספר לאמנות הייתה גם השנה שדרום קוריאה הכריזה על עצמה כדמוקרטיה והחלה ליישם רפורמות פוליטיות וכלכליות. כשלי החלה בפעילות אמנותית עצמאית, היא דחתה את האסתטיקה הסוציאליסטית הריאליסטית והעממית הגלויה של אמני המינג'ונג, תוך שהיא התרחקה מהחומרים הקרים והקשים שבהם התמחתה בפיסול (כלומר, עץ, אבן ומתכת).Stephanie Rosenthal, in conversation with Lee Bul. In Lee Bul: Crashing, by Michaël J. Amy. London: Hayward Gallery Publishing, 2018. . עבודתה זכתה להכרה בינלאומית רחבה ראשונה עם הסדרה , שהוצגה ב ב-1997 ובביאנלה ליון של Harald Szeemann בשנה שלאחר מכן. בשנת 1999, זימן הזמין את לי להשתתף בביאנלה ה-48 של ונציה, שם היא קיבלה פרס כבוד על תרומתה לביתן הבינלאומי ולתערוכה שלה בביתן הקוריאני.

 עבודות ומיצגים מוקדמים 
עבודתה של לי בול מסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 השתמשה בביצועים כדי לחקור את הקשר בין הגוף והחברה בדרום קוריאה באותה תקופה. בחיפוש אחר דרך לבטא את מצב הוויתה מחד גיסא ואת מצב החברה מאידך גיסא, היא יצרה יצירות קרביות בכוח ופעולות דמויות גרילה, שכמה מהן חקרו בביקורתיות את הפוליטיקה המגדרית ואת הסדר הפטריארכלי בחברה הקוריאנית.Stephanie Rosenthal, "Interview with Lee Bul," in Lee Bul, ed. Stephanie Rosenthal (London: Hayward Gallery Publishing, 2018), Hayward Gallery, Martin-Gropius-Bau. . ההופעות המוקדמות שלה שילבו היבטים של מלאכה עם הנסיבות והזמן.

 סליחה על הסבל – אתה חושב שאני כלבלב בפיקניק? 
עבודת הפרפורמנס "סליחה על הסבל" בוצעה במהלך 12 ימים רצופים בשנת 1990. לי החלה את התערבותה הציבורית בנמל התעופה גימפו, כשהיא לובשת פסל רך של חלק הגוף הפנימי. במהלך הימים הבאים היא המשיכה את ההופעה במקומות שונים, כאשר תגובות הצופים הפכו לחלק בלתי נפרד מההופעה שלה.Sorry for suffering–You think I'm a puppy on a picnic?, Ayoung Kim. In: Lee Bul: Beginning (Seoul Museum of Art, 2021).  לי שוטטה במרחבים ציבוריים, תוך שהיא מבצעת התערבויות פרפורמטיביות באתרים כמו שערי נמל תעופה, מקדשים, קמפוסים של אוניברסיטאות וארמונות אימפריאליים. היסטוריונית האמנות איונג קים מתארת את היצירה כ"ניסיון להרחיב את גבולות הפרקטיקה האמנותית על ידי בריחה מהדרכים המסורתיות שבהן פסלים תפסו מקום, כמו גם על ידי החדרת אלמנטים תיאטרליים ליצירתה, כגון סאטירה, סמליות וזמניות.” כותרת המשנה של העבודה הזו "אתה חושב שאני כלבלב בפיקניק?" מצוטט מהשיר To Be Born Again" (1981) מאת המשוררת הפמיניסטית הקוריאנית צ'וי סונג-ג'ה.

 הפלה (1989) 
במהלך הופעה של שעתיים במרכז האמנות דונגסונג בסיאול, לי נתלתה הפוך על רתמת טיפוס צוקים וסיפרה על חווית הפלה, בשילוב שירה, פרודיה על ישו על הצלב והתייחסויות לשירי פופ.James B. Lee, “Abortion”, in: Lee Bul: Beginning (Seoul Museum of Art, 2021).  בחקר נושא טאבו קיצוני בדרום קוריאה, ההופעה של לי "מסתירה את ההבחנה בין הפרטי לציבורי, האישי והפוליטי, האמיתי והמעוצב". ל"הפלה" לא היה סוף ידוע מראש והסתיימה כאשר הקהל כבר לא היה יכול לשאת להמשיך ולראות את האמנית מתפתלת בכאב פיזי.

 תשוקות 
"Cravings" היא דוגמה לעבודתה הפרפורמטיבית של לי עם פסלים רכים. לי יצרה חליפות גוף מלאות שנבנו מבד תפור מרופד במילוי סיבים כדי לעוות את האנטומיה של הלובש. כל יצירה עוטרה בפאייטים וחרוזים זולים, כללה נספחים מוגזמים וגרוטסקיים הדומים לזרועות, רגליים, מחושים וזנבות.James B. Lee, “Cravings”, in: Lee Bul: Beginning (Seoul Museum of Art, 2021).  היצירה כוללת פרפורמרים המאלתרים תנועות איטיות, מוגברות על ידי מיקרופונים סמויים המדגישים את נשימתם המאומצת. "Cravings" מטיל ספק ביציבותם של מושגים כמו האמיתי והמלאכותי, וממחיש כיצד הטכנולוגיה מטשטשת את הגבולות הללו והופכת ביטויים אנושיים לחוויות מנוכרות.

 פאר מלכותי 
לי הציג לראשונה "את Majestic Splendor" בשנת 1991 בסיאול. המיצב מציג דגים מתים אמיתיים המעוטרים בפאייטים, חרוזים ועוד פריטים קטנים ונוצצים, המונחים בשקיות ניילון ומוצמדים לקיר הגלריה בדוגמת רשת.Yeon Shin Chung, "’Sorry for Suffering’: Lee Bul's Dissident Bodies,” in Stephanie Rosenthal, ed., Lee Bul: Crashing, by Michaël J. Amy, Hayward Gallery, Martin-Gropius-Bau (London: Hayward Gallery Publishing), . עם הזמן, העבודה פולטת ריח רקוב. בשנת 1997, במהלך תערוכת הפרויקטים במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הוסרה "Majestic Splendor" מהתערוכה בשל הצחנה שלה. כפי שמציין היסטוריון האמנות Yeon Shim Chung, היצירה פועלת במספר רבדים, ובו זמנית "מתייחסת לגוף האישי ועל הפוליטיקה של החברה הקוריאנית".Yeon Shim Chung, "’Sorry for Suffering’: Lee Bul's Dissident Bodies,” in Stephanie Rosenthal, ed., Lee Bul: Crashing, Hayward Gallery, Martin-Gropius-Bau (London: Hayward Gallery Publishing), . דגים הם מוטיב פופולרי הן במסורת האמנות הקוריאנית הדתית והן במסורת החילונית.Yeon Shim Chung, "’Sorry for Suffering’: Lee Bul's Dissident Bodies,” in Stephanie Rosenthal, ed., Lee Bul: Crashing, by Michaël J. Amy, Hayward Gallery, Martin-Gropius-Bau (London: Hayward Gallery Publishing), .

 סדרת אנדרטאות 
בין 1996 ל-1999 השלימה לי שלושה מיצבים במדיה מעורבת המשלבים תצלומים של האמנית לצורות מתנפחות בקנה מידה גדול. בעבודות המשתתפות הללו, הצופים יכלו לנפח את אנדרטת הבלונים המוגדלת באמצעות רשת של צינורות ומשאבות רגל. אחת היצירות הללו, שכותרתה "I Need You (Monument) (1996)", מתנפחת לגודל בלון בגובה 39 רגל שחושפת את האמנית כ"סוג של הכלאת פאנק-גיישה-אלה, מדובר בדימויים סטריאוטיפיים של נשים אסייתיות". בעוד שאנדרטה עשויה בדרך כלל לעמוד במבחן הזמן, האנדרטה של לי היא רכה, פגיעה וחולפת.

 סייבורג/אנאגרם 
באמצע שנות ה-90, לי בול התחילה את סדרת ה"סייבורג" שלה, התרחקה מיצירות מונחות ביצועים וחזרה לפיסול תלת־ממדי בעיקר. העבודות הוצגו לראשונה במרכז Artsonje בסיאול, קוריאה ב-1998. דמויות הסיליקון הרובוטיות והמיניות הללו מתייחסות להיסטוריה הארוכה של פיגורציה של צורה אנושית, מפיסול קלאסי של יוון ורומא העתיקה ועד לייצוג עכשווי במנגה ובקולנוע. הצורות המקוטעות והתלויות שלהם ממזגות חלקים ביולוגיים ומכניים, ומטילות ספק במושגים של שלמות ושלמות. השימוש בלבן מעורר ארכיטיפים קלאסיים והרואיים ומעניק לפסלים אופי טוב. כפי שכותבת האוצרת סטפני רוזנטל: "כל עבודה בסדרה זו אינה שלמה בדרך כלשהי – הראשים או הגפיים החסרים שלהן מעידים על כך שהדמויות ה'מושלמות' הללו עדיין עשויות להיות בתהליך של שינוי".

 חי לנצח 
"Live Forever" הוא מיצב מולטימדיה שהוצג לראשונה ב-2001. העבודה כוללת קפסולות קריוקי דמויות חללית עתידניות, שלפי ווני טיאו, מזכירות את האסתטיקה של הסרט "2001: אודיסיאה בחלל" של סטנלי קובריק ויוצרות סביבה אינטימית ומבודדת עבור המשתתף. התרמילים הלבנים עשויים מפיברגלס וחלקו הפנימי מצויד בקצף אקוסטי, ריפודי עור, צג LCD, מיקרופון ואוזניות.Yeon Shim Chung, “’Sorry for Suffering’: Lee Bul's Dissident Bodies,” in Stephanie Rosenthal, ed., Lee Bul: Crashing, by Michaël J. Amy, Hayward Gallery, Martin-Gropius-Bau (London: Hayward Gallery Publishing), . המבקרים מוזמנים להיכנס בזה אחר זה לקפסולות, שם יוכלו לשיר שירי קריוקי בבדידות. העבודה מתכוונת ליצור חוויה אמביוולנטית של עקירה חושית ופסיכולוגית.

 Mon grand récit 
סדרת "Mon grand récit", משנת 2005, היא אוסף מגוון של מיצבים, רישומים ופסלים סוחפים החוקרים רפלקציות ספרותיות, פילוסופיות ואדריכליות על אוטופיה ודיסטופיה, סיפורת ממלכתית ומציאות חברתית. הכותרת "Mon grand récit", המתורגמת כ"נרטיב הגדול שלי", משקפת את עיסוקו של לי בביקורת של ז'אן-פרנסואה ליוטארד על הנרטיבים הכוללים של המודרניות. על ידי הקדמת "mon" או "my", לי מדגישה חיבור אישי להיסטוריה, ומזמינה את הצופים לחשוב מחדש על המבנים החברתיים וההשלכות שלהם על העתיד. מתקנים בקנה מידה גדול אלה מתעדים את עולמות החלומות והאסונות של התשוקה האוטופית באמצעות חומרים כמו זכוכית, אקריליק, פוליאוריטן, פלדה ומתכות אחרות, נורות LED, שרשראות וכבלים. יצירה מרכזית בסדרה שכותרתה "בכייה לאבנים ...", שבו תצורות אבן גיר זוהרות, המושפעות מחזונות אדריכליים עתידניים, מוצבות לצד רשתות תלויות והעתקים מוקטנים של מבנים איקוניים כמו האנדרטה של ולדימיר טטלין ל"לאינטרנציונל השלישי".

 פרדו 
החל משנת 2016, הסדרה "Perdu" ממשיכה במחקרה של לי בנושאים כמו אוטופיה, דיסטופיה ומצב האדם. הסדרה שואבת השראה מרישומי ההכנה של לי לפסלי ה"סייבורג", הניכרים במיזוג של צורות אורגניות עם צורות היברידיות דמויות אדם.

 פרסים והצטיינות 
לי בול היא הזוכה בפרס ה-9 לאמנות של רות באומגרטה. בשנת 2022 היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד לאמנויות יפות מבית הספר לאמנות של שיקגו. היא זכתה בפרס Ho-Am לאמנויות בשנת 2019, ה־Ordre des Arts et des Lettres ממשרד התרבות הצרפתי בשנת 2016, ופרס הצהריים בביאנלה ה-10 של גוואנגז'ו בשנת 2014.

בשנת 1998, לי נבחרה לאחת משישה אמנים ברשימה הקצרה, כולל הואנג יונג פינג, וויליאם קנטרידג', פיפילוטי ריסט, לורנה סימפסון והזוכה, דאגלס גורדון, בפרס הוגו בוס.

 תערוכות 
לי הציגה תערוכות יחיד ברחבי העולם, כולל "Live Forever" שנדד ב בניו יורק ובתחנת הכוח בטורונטו. היא נבחרה כמועמדת לגמר לפרס הוגו בוס לשנת 1998 על ידי מוזיאון גוגנהיים, ניו יורק.

מוזיאונים אחרים שהציגו תערוכות יחיד של עבודתה כוללים את גלריית ונקובר לאמנות; פאלה דה טוקיו בפריז; גלריית אייקון, ברמינגהם; מוזיאון הדוכס הגדול ז'אן לאמנות מודרנית (MUDAM), לוקסמבורג; Fondation Cartier, פריז; מוזיאון לאמנות עכשווית, סידני; MAC, Musée d'Art Contemporain, Marseille; לה קונסורציום; סדנת בדים ומוזיאון, פילדלפיה; ו־Kunsthalle Bern, שווייץ.

התערוכה הזוגית שלה במוזיאון  בניו יורק, בשם "Projects 57, Bul Lee, Matsui Chie" נערכה ב-1997. לי ומאטסוי צ'י הוצגו כאמניות אוונגרד שהשתמשו באמנות מיצב כדי לאתגר נורמות חברתיות.

במרץ 2010, מוזיאון הארה ARC חשף מיצב קבוע של לי בול בשם "A Fragmentary Anatomy of Every Setting Sun". בפברואר 2012, מוזיאון מורי לאמנות בטוקיו הציג תערוכת אמצע הקריירה, התערוכה הגדולה ביותר של האמנית נכון ל-2025.

גלריית הייוורד סאות'בנק סנטר, שנפתחה מחדש לאחרונה, אירחה אסופה של עבודות האמנות של לי החל מסוף מאי 2018, הראשון שלה בלונדון; אשר חוקרת את פעילותה הענפה של האמנית על הגוף ויחסה למרחב האדריכלי. תערוכה זו, שמתפרשת על הגלריה כולה, כוללת תיעוד של מופעים מוקדמים, עבודות פיסול מסדרות הסייבורג והאנגרם האייקוניות ומיצבים סוחפים עדכניים, וכן מבחר רישומי הסטודיו של האמנית. גרסה שונה של תערוכה זו הוצבה לאחר מכן ב־Martin-Gropius-Bau, ברלין, בספטמבר 2018.

בנובמבר 2020 נפתחה תערוכה מעבודותיו של האמן באולם התצוגה המרכזי של מנג'ה בסנט פטרסבורג. התערוכה, שכותרתה "Lee Bul: Utopia Saved", "מסמנת מפגש ראשון בין העבודות של לי בול לבין אלה של אמני האוונגרד הרוסי שהשפיעו עליהן".

בנובמבר 2023 הכריז מוזיאון מטרופוליטן של האמנות ההיסטורית בניו יורק על בחירתה של לי בול ליצירה מוזמנת עבור חזית השדרה החמישית שלו, הפרויקט הגדול הראשון שלה בארצות הברית מאז תערוכת היחיד שלה ב-2002 ב תחת הכותרת "". ארבעת הפסלים המרכיבים את ההזמנה נחשפו ב-12 בספטמבר 2024, ונשארים עד 27 במאי 2025.

 קישורים חיצוניים 

 סטודיו לי בול
 BB&M, סיאול

 הערות שוליים 

קטגוריה:פסלים מהמאה ה-21
קטגוריה:פסלים מהמאה ה-20
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:ילידי 1964