ארנסט גרומאך

ארנסט גרומאך (בגרמנית: Ernst Grumach; 7 בנובמבר 1902 – 5 באוקטובר 1967) היה מלומד ואקדמאי יהודי-גרמני. עסק בתחומי ידע מגוונים לרבות פילולוגיה, ספרות, היסטוריה, בלשנות, אגיפטולוגיה ופילוסופיה. תחומי המחקר העיקריים שלו היו תרבויות אגאיות מוקדמות, פילוסופיה יוונית בתקופה הקלאסית וכתביו של גתה. במהלך השואה עמד בראש צוות עובדים יהודיים שביצעו עבודות בספריית המשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין.

 קורות חיים 
ילדות ונעורים: 1902–1920
גרומאך נולד בשנת 1902 בעיר טילסיט (Tilsit) בפרוסיה המזרחית, הסמוכה לגבול עם ליטא (כיום העיר נקראת סובטסק והיא נמצאת במחוז קלינינגרד ברוסיה). גרומאך נולד כבן השלישי למשפחה יהודית וליברלית שנטמעה בתרבות הגרמנית. אביו, נתן גרומאך (Nathan Grumach), היה עורך דין שניהל משרד נוטריון. האב נפטר בשנת 1908, כשארנסט גרומאך היה בן 6. אימו, פרדריקה מנדלסון (Friederike Mendelssohn) לא התחתנה בשנית. פטירתו של האב יצרה מצוקה כלכלית בביתו של גרומאך, אך למרות זאת אימו הקפידה שכל ילדיה יזכו לחינוך. גרומאך למד בבית ספר תיכון בטיליסיט ולאחר מכן בעיר קניגסברג (כיום קלינינגרד ברוסיה).

לימודים אקדמיים: 1921–1930
לאחר סיום הלימודים בבית הספר התיכון, בשנת 1921 עבר גרומאך את בחינת הקבלה ללימודים אקדמיים. במערכת האקדמית של רפובליקת ויימאר באותה תקופה היה נהוג שסטודנטים באוניברסיטה יכולים לנוע בחופשיות בין אוניברסיטאות שונות בגרמניה וללמוד קורסים מתחומי דעת שונים. לכן, אף שרשמית גרומאך נרשם ללימודים בפקולטה למשפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת קניגסברג, בפועל למד מגוון רחב של קורסים בפקולטות ובאוניברסיטאות שונות בגרמניה.

החל משנת 1921 למד במשך שמונה שנים קורסים באגיפטולוגיה, פילוסופיה, משפטים, פילולוגיה קלאסית, בלשנות, היסטוריה עתיקה ועוד. נוסף לאוניברסיטת קניגסברג, למד באוניברסיטאות לייפציג, ברלין, היידלברג, פרייבורג ומרבורג. בשנים אלה למד אצל מרצים בולטים כגון מרטין היידגר, קרל יאספרס ופאול פרידלנדר .

מחקרו האקדמי באותה תקופה התמקד בפילולוגיה קלאסית ופילוסופיה יוונית עתיקה. בחודש מאי 1929 הוא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "Physis und Agathon in der Alten Stoa" (פוסיס ואגאתון בסטואה העתיקה). העבודה עסקה במושגים טבע (physis) וטוב (agathon) בפילוסופיה הסטואית העתיקה. אנה הולצר-קוואלקו מציינת שני גורמים אפשריים להתמקדותו של גרומאך בנושאים אלה: ראשית, השפעתו של מורו מרטין היידגר; ביסוס לכך ניתן למצוא בספר זיכרונותיו של הרברט שטראוס, תלמידו לשעבר וחברו של גרומאך, המציין: "הוא למד עם היידגר, אשר ללא ספק עודד אותו לכתוב את הדיסרטציה שלו על ‘הסטואה העתיקה’ ופנייתה לפילוסופיה הפרה-סוקרטית." שנית, בחירתו המודעת של גרומאך לאמץ את התרבות המערבית ששורשיה בתרבות היוונית העתיקה על פני התרבות היהודית. עבודת הדוקטורט פורסמה בשנת 1932 ופעם נוספת בשנת 1966. בשנים 1928–1929 עבד גרומאך בספריית אוניברסיטת קניגסברג.

בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון בקניגסברג ולאחר מכן באוניברסיטה בעיר התיידד גרומאך עם חנה ארנדט, שהייתה צעירה ממנו בחמש שנים וגרה בקניגסברג באותה תקופה. גם לאחר שגרומאך המשיך את לימודיו האקדמיים באוניברסיטאות אחרות בגרמניה, גרומאך וארנדט התראו בקניגסברג במהלך חופשת הקיץ. גרומאך סיפר לארנדט על ההרצאות של היידגר ששמע באוניברסיטת מרבורג בשנת 1922, לפני שארנדט בתורה נסעה ללמוד אצל היידגר לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון.

לפי אליזבת יאנג-ברוהל, במהלך שנתה האחרונה של ארנדט בבית הספר התיכון, כלומר בשנת 1924 לערך, היא ניהלה קשר רומנטי עם גרומאך. גם לפי גרוננברג, גרומאך "היה האהבה הראשונה של ארנדט." יאנג-ברוהל משערת שהשיר הבא שכתבה ארנדט בתקופת לימודיה בבית הספר התיכון מוען לגרומאך (השיר נכתב במקור בגרמנית, אך מובא באנגלית בביוגרפיה של ארנדט שכתבה יאנג-ברוהל):

לפי יאנג-ברוהל, ארנדט אף עזרה לגרומאך לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו. גרומאך וארנדט נשארו חברים למשך כל חייהם. אף שארנדט ברחה מגרמניה כבר בשנת 1933, השניים שמרו על קשר באמצעות מכתבים לאורך השנים. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, כאשר ארנדט הגיעה לביקורים בגרמניה היא נהגה לבלות זמן רב עם גרומאך במהלך שהותה.

בגרות על רקע עליית השלטון הנאצי: 1930–1941
עם קבלת עבודת הדוקטורט שלו, גרומאך התקבל כמרצה במשרה חלקית באוניברסיטת קניגסברג. בשנים 1930–1933 שימש כמרצה ליוונית ולטינית וכן כעוזר הוראה במכון ללימודים קלאסיים. באותה תקופה עבד על תזת הביליטציה וחקר כתובות עתיקות בשפה הלידית  מאזור אנטליה (בטורקיה של ימינו).

ב-3 במרץ 1933 התחתן עם מרגרט ברויאר (Margarete Breuer) שהייתה נוצרייה. ב-7 באפריל 1933, כחלק מצעדי המדיניות של המפלגה הנאצית, נכנס לתוקף חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שאסר על העסקה בשירות המדינה של מי שאינם ממוצא ארי, לרבות במוסדות להשכלה גבוהה. כתוצאה מכך איבד גרומאך את משרתו באוניברסיטת קניגסברג. במשך מספר חודשים ניסה ללא הצלחה להשיג מחדש את משרתו.

בעקבות הפיטורים תכננו גרומאך ואשתו להגר לפראג, אך ההגירה לא יצאה לפועל לאחר שנדחתה בקשתם להלוואה לצורך תשלום עלויות ההגירה. בשנים 1933–1937 ניסה גרומאך להגר למקום בו יוכל להמשיך את הקריירה האקדמית שלו. הוא פנה לאוניברסיטאות וקולגות בבריטניה, בארצות הברית ובטורקיה, אך פניותיו נדחו, ככל הנראה מהטעם שהיה בשלב מוקדם של הקריירה האקדמית שלו.

לאחר פיטוריו בשנת 1933 החל גרומאך לעבוד בחנות ספרים בקניגסברג בבעלות משפחתו. העבודה בחנות פירנסה בקושי את גרומאך ואשתו. שטראוס משער שהחנות הייתה במקור בבעלות אביו של גרומאך ושהיא התמחתה בספרים יהודיים.

מחלופת המכתבים שלו באותה תקופה עולה כי גרומאך ניצל את עבודתו בחנות הספרים כדי להמשיך את מחקרו באופן עצמאי. הוא רכש עבור החנות ספרות מחקר ללא ערך מסחרי, כגון מילונים עדכניים ליוונית ולטינית וניהל תכתובת ענפה עם מלומדים אחרים. בתקופה זו מוקד המחקר של גרומאך, שעסק עד אז בשפות של אנטליה, עבר לתרבות המינואית באי כרתים. תחום זה יהפוך לתחום המחקר המרכזי ביותר שלו. בשנים אלה, בעודו עובד בחנות הספרים, חקר גרומאך את מערכות הכתב בכרתים ובפרט את הכתב הליניארי ב'. גרומאך ניסה לפרסם את מחקרו בשנים אלה, ללא הצלחה.

בשנת 1936 השלטונות הנאציים שללו את הרישיון של גרומאך להפעלת חנות הספרים. חנות הספרים נסגרה וגרומאך ומשפחתו מצאו עצמם במצוקה כלכלית חמורה עוד יותר. במרץ 1937 נולדה לגרומאך בתו היחידה, אירנה שירון-גרומאך , שלימים הפכה בעצמה לחוקרת ומרצה לאגיפטולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.

בסיועו של אוטו טפליץ, שעבד בנציגות הארצית של יהודי גרמניה, נשכר גרומאך כמרצה בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין (להלן: בית המדרש) בו לימד בשנים 1937–1941. במאי 1937 עבר גרומאך עם משפחתו לברלין לצורך קבלת המשרה. אף שהיה מוסד ללימודים רבניים, בתקופה זו בית המדרש החל להציע קורסים בהשכלה כללית. זאת בעקבות דחיקתם של היהודים אל מחוץ לשאר מוסדות האקדמיה תחת השלטון הנאצי. גרומאך היה חסר השכלה אקדמית בנושאים הקשורים ליהדות ונשכר כמרצה לקורסי מבוא בפילוסופיה קלאסית ולימודי שפות.

גרומאך החל לעבוד בבית המדרש כשעוד הרצו בו דמויות מובילות כגון ליאו בק, אויגן טויבלר, יצחק משה אלבוגן ומקס וינר . אולם בתקופה זו החלה דעיכתו של בית המדרש כמוסד אקדמי על רקע עליית השלטון הנאצי. במשך תקופת עבודתו של גרומאך בבית המדרש, אקדמאים בכירים שעבדו בו הצליחו להגר מגרמניה, בעוד גרומאך המשיך להרצות תחת ההגבלות ההולכות ומחמירות של השלטון הנאצי. כך גרומאך, שנשכר כמרצה זוטר לקורסי מבוא, הפך במשך מספר שנים לאחד המרצים המרכזיים במחלקה להשכלה כללית בבית המדרש.

הרברט שטראוס, שלמד אצל גרומאך בבית המדרש בשנים 1939–1942, מספר בספר זיכרונותיו כי "תוך זמן קצר הוא היה המרצה המרכזי היחיד במחלקה ופיתח אותה, בפרק זמן קצר של שלוש שנים, לבית ספר אמיתי ללימודים יווניים ופילוסופיים." ביחס למסמכים שנשתמרו מההכנה של גרומאך לאחד הקורסים שלו, כותב שטראוס: "הערות אלה חושפת את ההכנות הקפדניות שהוא [גרומאך] הרעיף על ההרצאות האלה: אני הייתי התלמיד האחרון שלו בסוף. השיטות הפילולוגיות, ארכאולוגיות והקונספטואליות שלו הצטברו להררים של טיעונים מפורטים – והכל סביבנו היה ברבריות!" במשך שלוש שנות לימודיו, שליש מהקורסים שלקח שטראוס היו אצל גרומאך ובהם קורסים בנושאים הבאים: הפילוסופיה של היידגר, אריסטו בשפת המקור ביוונית, תאוריות פרה-סוקראטיות בנוגע לתנועה, מקורות פרה-יווניים לדת היוונית הקלאסית וחזיונות הסיבילות.

משרת ההוראה בבית המדרש הצילה את משפחתו של גרומאך מעוני ואפשרה לו לעבוד שוב בסביבה אקדמית, גם אם תחת הגבלות השלטון הנאצי. בשנת 1938 לבדה פרסם גרומאך שלושה מאמרים בכתבי עת גרמניים. בין מאמרים אלה היה המאמר האחרון שפרסם לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה במסגרת ספר יובל (Festschrift) לכבוד עשרים וחמש שנות עבודה של ליאו בק בבית המדרש בנושא "מקורות האלפבית השמי העתיק".

מנגד, במכתביו מאותה תקופה גרומאך מספר על חוסר היכולת לעסוק במחקרו ועל המצוקה שבה הוא נמצא. לדוגמה, במכתב מחודש דצמבר 1938 לארכאולוג הבריטי ויליאם בקלר (William Buckler), ביקש גרומאך לברר האם קיימת אפשרות למצוא עבורו משרה אקדמית באנגליה:
"כל העבודה שלי עכשיו הופרעה והקיום שלנו כמעט בלתי אפשרי, אם לא אצליח למצוא מקלט זמני כלשהו [...] תחת הנסיבות האלה סלח לי על שאלתי, האם ישנה אפשרות שאבוא לאנגליה [...] ולמצוא מקום, בו אוכל להיות לעזר בצורה כלשהי. [...] בבקשה סלח לי על שאני מטריד אותך עם ענייני. לא הייתי עושה זאת אם דרך אחרת הייתה פתוחה בפני."

בקיץ של שנת 1941, במהלך תקופת עבודתו של גרומאך בבית המדרש, קצין ביחידת הפיקוד העליון של הוורמאכט (OKW) יצר עימו קשר באופן חשאי. הקצין ביקש מגרומאך לסייע לו בתרגום מסמכים צבאיים מיוונית מודרנית. גרומאך הסכים לסייע לקצין והשניים ניהלו קשר סודי במשך מספר חודשים, עד לחודש נובמבר 1941. זאת, על אף שקשר זה העמיד את גרומאך ומשפחתו (והן את הקצין) בסכנת מוות אם יתגלה. באותה תקופה, גרומאך הפסיק לשלוח מכתבים לקולגות וחברים מחוץ לגרמניה. לאחר סוף המלחמה, סיפר גרומאך לחברו מקס וינר על הקשר במכתב מחודש נובמבר 1945:
"עדיין, זה היה מאוד מעניין והרפתקני, ולא רק שלמדתי הרבה יוונית מודרנית תוך כדי, אלא שנחשפתי גם לעניינים צבאיים שאחרת לא הייתי יודע עליהם. למרות זאת, זה היה מסוכן מאוד. אם הדבר היה נודע, הוא [הקצין] היה מסיים במחנה ריכוז, [...] ואני... טוב, בכל מקרה לא הייתי יכול לכתוב לך את המכתב הזה היום, וזו הסיבה שחשבתי שנכון להפסיק את התכתובת הזרה שלי, כך שבמקרה הגרוע ביותר אוכל להגיד שלא שלחתי מכתבים לחו"ל."

נישואי גרומאך היהודי לאישה נוצרייה העניקו לו תחת חוקי השלטון הנאצי מעמד "נישואי תערובת" (מישלינג) שהיה עדיף ביחס למעמד הרגיל של יהודים. לנישואי תערובת הוענק מעמד "בעלי זכויות" או "ללא זכויות" בכפוף להחלטת בני הזוג האם לחנך את ילדיהם כיהודים. בשנת 1941, בחרו גרומאך ואשתו לחנך את בתם במסגרת המסורת היהודית. זאת אף שכפועל יוצא גרומאך ובתו היו מנועים מלקבל מעמד של "נישואי תערובת בעלי זכויות" והם נדרשו ללבוש טלאי צהוב כמו "יהודים מלאים". בחירה זו מצידו של גרומאך מפתיעה במיוחד, לאור כך שעד שלב זה בחייו לא הראה שום עניין בדת היהודית.

הולצר מציפה את השאלה האם עבודתו של גרומאך בבית המדרש קירבה אותו מחדש לדת היהודית וכותבת:
"השאלה מדוע גרומאך, אף על פי שמעולם לא התעניין בדת ממוסדת, בחר לגדל את בתו כחברה בקהילה היהודית בברלין הנאצית משאירה פתח רחב להשערות. האם הייתה זו התעוררות מחדש של עניין בשורשיו היהודיים? פעולת התנגדות רוחנית למשטר הנאצי? או אולי ביטוי של פרשנות מוטעית באופן קיצוני של הסיטואציה? לא משנה מה היא הסיבה, זו לא הייתה ההחלטה המסוכנת ומתמיהה היחידה שהוא קיבל באותה תקופה" [בהתייחס גם להחלטה לשתף פעולה באופן סודי עם הקצין בפיקוד הוורמאכט].

עבודות כפייה בברלין במהלך מלחמת העולם השנייה: 1941–1945

בחודש אוקטובר 1941 החל המשטר הנאצי בגירוש של יהודי ברלין לגטאות, מחנות ריכוז ולאחר מכן מחנות השמדה. מכוח נישואיו לאישה נוצרייה, גרומאך היה פטור מגירוש בשלב זה וחלף זאת הוטלו עליו עבודות כפייה. גרומאך הוקצה לקבוצת יהודים שנדרשו לבצע עבודת כפייה בספריית המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA, להלן: רסה"א) בברלין. עקב עבודות הכפייה נאלץ גרומאך לעזוב את משרתו בבית המדרש, שנסגר על ידי הרסה"א מספר חודשים לאחר מכן, ביולי 1942.

הרסה"א היה מוסד שנועד לרכז את מאמצי מאבק המשטר הנאצי במתנגדיו. מחלקה 7 ברסה"א עסקה במחקר אידאולוגי על אויבי המשטר ובפרט על ההיסטוריה והתרבות היהודית. במסגרת הכיבוש הנאצי של אירופה, השלטונות הנאציים בזזו כמויות אדירות של ספרים, שעסקו ביהדות או נכתבו על ידי סופרים יהודיים, מספריות בכל רחבי אירופה. חלק גדול מספרים אלה רוכז במשרדי הרסה"א בברלין (וחלקם במוסד אחר בשלטון הנאצי, שהתחרה במחלקה 7 של הרסה"א, הוא המכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט על המיין).

במשרדי הרסה"א בברלין הצטברו כמויות גדולות של ספרים שנשמרו לצורכי מחקר אנטישמי. אולם לעובדי השלטון הנאצי לא היו יכולות למיין ולקטלג אותם, בין השאר עקב חוסר השליטה בשפה העברית ובהיסטוריה היהודית. בדוח משנת 1946, גרומאך תיאר את מצב הספרייה כך: "החדרים הזמינים [...] לא היו גדולים מספיק כדי להכיל את כל הספרייה, ורוב החומר פשוט נערם בערימות אדירות." על כן, ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה נדרשה לספק לרסה"א עובדי כפייה יהודים שיהיו מסוגלים להפוך את הררי הספרים לספרייה. לכך הוקצו גרומאך ושבעה מלומדים יהודים נוספים.

גרומאך זומן לריאיון דקדקני במשרדו של אדולף אייכמן בנוגע לחייו האישיים, ניסיונו המקצועי, דעתו הפוליטיות ותפיסת העולם שלו. לאחר מכן, גרומאך מונה לראש הקבוצה, ככל הנראה בגלל הניסיון הרלוונטי שצבר בתקופה שעבד בספריית אוניברסיטת קניגסברג ולאחר מכן בחנות הספרים שהתמחתה בספרים יהודיים. יחד עם גרומאך, קבוצת העובדים המקורית כללה את יוליוס לבקוביץ (Julius Lewkowitz) ומנפרד גרוס (Manfred Gross) שהרצו יחד איתו בבית המדרש; וכן את אריך גוטמן (Erich Guttmann), ישראל אלכסנדר (Israel Alexander), ברטולד ברסלוואר (Berthold Breslauer), יעקב מאי (Jakob Mai) ואריך לוונטל (Erich Loewenthal).

לקבוצת העובדים לא נמסר מידע על המשימה שבגינה הם נדרשו להתייצב במשרדי הרסה"א. לגרומאך נמסר תחילה כי יהיה עליו לבצע עבודה ביבליוגרפית קטנה למשך כשבוע, אולם התנהלות השלטונות הנאצים העידה כי מדובר בפרויקט רציני יותר. התנהלות חשאית זו על רקע גלי הגירושים של יהודים מברלין למחנות הריכוז, מילאה את רוב חברי הקבוצה בחששות טרם מועד ההתייצבות שנקבע; חלקם שקלו לא להתייצב לתפקיד, אף שהובהר להם שאי-התייצבות לעבודות תגרור תוצאות הרסניות עבורם.

מנגד, גרומאך, על פי מכתביו, דווקא הראה סקרנות וציפייה. במכתב משנת 1945 לחברו תיאר גרומאך כך את הלך רוחו טרם ההתייצבות במשרדי הרסה"א:
"אבל לא רציתי לסגת [מהמשימה]. להפך, מהרגע שטעמתי דם ב-OKW [הפיקוד העליון של הוורמאכט], התפתיתי מאוד להביט מאחורי הקלעים של האס-דה, ויתרה מכך, חברי [הקצין] ב-OKW, אשר דנתי איתו בעניין, אמר לי דבר מאוד חכם: אדם ישן הכי טוב בגוב האריות."

ב-3 בנובמבר 1941 גרומאך ושאר חברי הקבוצה התייצבו במשרדי הרסה"א לתחילתם העסקתם. באופן רשמי קבוצת העובדים, שכונתה "קבוצת גרומאך" (Gruppe Grumach), הועסקה על ידי ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה אשר שילמה את משכורתם. בפועל הקבוצה הועסקה ישירות על ידי אנשי השלטון הנאצי ברסה"א. העובדים סבלו מאלימות פיזית, איומי רצח תדירים, שעות עבודה בלתי מוגבלות והשפלה.

במקביל לקבוצת העובדים בראשות גרומאך, החל מחודש אפריל 1942, בספריית הרסה"א הועסקה קבוצה נוספת של 20 עובדי כפייה בראשות מקס שוורצוולדר (Max Schwarzwälder) שהייתה אחראית על העבודה הפיזית בספרייה. במהלך תקופת העבודה, גם עובדי קבוצת גרומאך נדרשו לבצע את העבודה הפיזית והאיטיים מביניהם נענשו באלימות פיזית מצד אנשי האס-אס שהשגיחו עליהם. העובדים עבדו במספר חדרים דחוסים במשרדי הרסה"א שננעלו מבחוץ על ידי הפקידים הנאצים. בשנת 1954 חתם גרומאך על הצהרה יחד עם שוורצוולדר ושני עובדי כפייה נוספים, בה נכתב:
"המרחב ותנאי העבודה התאימו לאלה של מחנה ריכוז. הם נבדלו ממחנה אמיתי רק בשל העובדה שהעובדים היהודים הורשו לעזוב בלילה, לאחר ארבע עשרה עד שש עשרה שעות עבודה [...] אף אחד מעובדי הכפייה היהודים לא ידע כשהוא נכנס לבניין [...] האם הוא יצא ממנו בחיים. לעיתים קרובות יהודים נעצרו בזמן שהם עזבו את הבניין."

עם תחילת עבודות הכפייה והחשיפה למחסנים המלאים בספרים שנבזזו, גרומאך נדהם לגלות את היקף אוצרות התרבות היהודית שהשתמרו בלב מוסדות השלטון של הנאצים. כך תיאר גרומאך את החוויה במכתב משנת 1945:
"אני [...] ראיתי ספריות, שום דבר חוץ מאשר ספריות, החל בספריה שלנו בקהילת ברלין, הספריות של בית המדרש הרבני של ברסלאו, אוסף האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית [CV-Bibliothek], אוסף סליגמן [Seeligmann] מאמסטרדם, יחד עם שאר ספריות הקהילה הגרמנית והבונים החופשיים, כולל הספרייה הטובה והישנה שלי בקהילת קניגסברג בה מצאתי ספרים רבים שאני בעצמי קטלגתי; היו גם ספרים זרים שכבר נאספו בשלב הזה."

בדוח שפרסם לאחר מלחמת העולם השנייה, כתב גרומאך: "נאספה פה [במחסני הרסה"א] ספרייה יהודית בהיקף ובשלמות שמעולם לא הושגו. בלתי אפשרי לנקוב במספרים הכרכים שנאספו כאן, אבל ניתן להעריך שכל המצבור הכיל בערך 2-300,000 כרכים."

אף שגרומאך וקבוצת העובדים שלו לא ידעו עד מתי תימשך המלחמה, הם ידעו להעריך את אוצר התרבות אליו נחשפו. על כן, הם שאפו להציל ולשמר כמה שיותר ספרים בתקווה שספריית הרסה"א תוכל ביום מן הימים לשמש בסיס להקמת ספרייה יהודית מרכזית. לשם מטרה זו הם ניהלו משא ומתן מתמשך עם פקידי הרסה"א במטרה לשמר כמה שיותר ספרים, והפכו במשך תקופת עבודות הכפייה לקבוצת חברים. מאמצים אלה לא תמיד עלו יפה, למשל כאשר חרף התנגדותו של גרומאך, אוסף ספרי תנ"ך עתיקים נשלח לגריסה.

כך תיאר זאת גרומאך במכתב משנת 1945:
"היינו קהילה קטנה של קושרים. ידענו שכל אחד החזיק את גורלו של האחרים בידיו. [...] והיינו אובססיביים לגבי המטלה הייחודית שהגורל השליך עלינו, לשמר, להגן ולבנות ספריות בזוזות, לאחד אותן כך שיום אחד נוכל לאמץ אותן כספרייה יהודית מרכזית. היינו כרוכים יחדיו מכוח אינספור חוויות משותפות, הרפתקאות, תחומי עניין ומודעות לאחריות המשותפת שלנו."

עבודות הכפייה בספריית הרסה"א הקנו הגנה זמנית לעובדים ולבני משפחתם מגלי הגירוש של יהודי ברלין. גרומאך, כמנהיג הקבוצה, ניסה לנצל את מעמדו כדי לשמור על חברי הקבוצה ולהציל יהודים נוספים. לשם כך טען ללא הרף בפני פקידי הרסה"א שדרושים לו עובדים נוספים לצורך עמידה במטלה שהוטלה עליו, והוא אכן הצליח כך להגדיל את קבוצתו משמונה עובדים בהקמתה ל-25 עובדים. בעובדים החדשים נכללו ארנו נאדל וריכרד שייפר (Richard Schaefer). כמו כן, גרומאך החזיק בעותק של המסמך הרשמי שהקנה הגנה מגירוש לאנשי קבוצתו ובני משפחתם. בעזרת מסמך זה דאג להתייצב ולשחרר את אנשיו בכל פעם שמי מהם נעצר על ידי השלטונות הנאציים כחלק מהאיסופים והמעצרים שרווחו בברלין באותה תקופה.

המעמד שהוקנה לגרומאך על ידי אנשי הרסה"א הציב אותו בעמדה מורכבת ממספר סיבות. ראשית, משנפוצה בין יהודי ברלין השמועה על ההגנה שהעניקו עבודות הכפייה תחת גרומאך, הוא הוצף בבקשות לקחת אנשים תחת חסותו. כאשר פקידי הרסה"א אישרו לגרומאך להגדיל את כוח העבודה בקבוצתו, הם השאירו את ההחלטה הפרטנית לגבי זהות העובד החדש לגרומאך, שאותו כינו "היהודי הראשי" (Oberjude). גרומאך נהג לקבל החלטות בדיון עם שאר חברי קבוצתו, אך בסופו של דבר ההחלטה הייתה צריכה להתקבל על ידו.

במכתב משנת 1945, גרומאך תיאר כך את המשקל המוסרי הכבד שנשא באותה תקופה:
"אבל זה היה בלתי אפשרי להציל את כולם; ניתן היה להציל רק יחידים. היה צריך להחליט מי הכי יקר ערך, הכי ראוי, מי הכי דרוש עבור משפחתו, מי ישלח רק לטֶרֶזְיֶינְשְטָט, או מי ילך למזרח – זה היה תמיד עניין של חיים ומוות. עזרתי לכמה אנשים להשתחרר ממחנה האיסוף, אבל הייתי חייב להגיד לא לחלק מהאנשים כדי להציל אחרים, ולעולם לא אשכח את העיניים שלהם, כל עוד אני חי."

שנית, לפי הולצר, מעמדו של גרומאך יצר עימות עם שני הגופים היהודים שהיו קיימים בברלין באותה תקופה - ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה (שבאופן רשמי הייתה המעסיקה של "קבוצת גרומאך") והקהילה היהודית. גרומאך הרגיש שכחלק ממאבק כוחות, מנהיגים יהודיים בגופים אלה מעמידים קשיים בפני מאמציו להציל יהודים. זאת, בין השאר על ידי הפחתת משכורות, ביטול אישורי נסיעה ואיומים לדווח עליו למשרדו של אייכמן.

כחלק ממאבק כוחות זה, אמו של גרומאך הושארה מוחזקת בנקודת איסוף לגירוש אף על פי שגרומאך הגיש את המסמך המקנה לה פטור מגירוש לארגון הקהילה היהודית. במהלך שנת 1943 אימו של גרומאך גורשה לטֶרֶזְיֶינְשְטָט ונפטרה שם, כאשר מהמקורות בעניין לא ברור האם קיים קשר בין שני האירועים והאם קיימת ביניהם סמיכות זמנים מספקת. הולצר מציינת כי "בתיאור האירועים הטראומטיים האלה למקס וינר, גרומאך ציין במרירות שהוא מצא את המאבק בגסטאפו כקל הרבה יותר מאשר העימות הלא-צפוי עם קנאה וטינה יהודית."

בתחילת שנת 1943, מאמציו של גרומאך לשמר את הספרים היהודים ולהציל כמה שיותר מיהודי ברלין החלו לעלות בתוהו. בנוגע להצלת העובדים היהודיים, בחודש פברואר 1943 גורשו כל עובדי הכפייה בספריית הרסה"א, למעט גרומאך וברטולד ברסלוואר שהיו שניהם נשואים לנשים נוצריות. במקומם הובאו עובדי כפייה חדשים, יהודים בנישואי תערובת, שמונו על ידי השלטונות הנאציים (במהלך שנת 1943 השלטונות הנאציים פיזרו גם את הארגונים היציגים של יהודי גרמניה שנותרו קיימים עד אז). העובדים החדשים גורשו גם הם תוך זמן קצר.

לאחר סיום המלחמה, במכתב מחודש נובמבר 1945, כתב גרומאך:
"מהמעגל הגדול של האנשים שפעם באו והלכו מפה [מבית המדרש], כמעט אף אחד אינו בחיים עוד. ד"ר לבקוביץ, אלכסנדר, גרוס, להמן וסטראנץ עבדו תחת ניהולי כחלק מקבוצת מלומדים וספרנים יהודיים שהוצבה במשרד ציבורי ומכוח זאת היו מוגנים במיוחד [...] אבל הגורל תפס אותם תוך זמן קצר וכל המאמצים להשיג דחייה או אפילו לדאוג שישלחו רק לטרזיינשטט היו לחינם. [...] מאייר שפנייר , ששיכנתי בביתנו [...] נטל את חייו יחד עם אשתו יום אחד לפני שהוא היה אמור להיאסף, זה אחד מזכרונותי הקשים ביותר."

בנוגע לספרים היהודיים, באוגוסט 1943, החליטו הנאצים לפנות את אוסף ספריית הרסה"א לאזור מרוחק, מתוך חשש שיפגע בהפצצות של ברלין על ידי בעלות הברית. לעובדי הכפייה בראשות גרומאך ניתנה ההוראה להכין את האוסף למשלוח והארגזים נשלחו לטירות ומקלטים שונים בחבל הסודטים ובשלזיה. בהצהרה עליה חתם גרומאך בשנת 1954, יחד עם ראש קבוצת העובדים הנוספת ושני עובדים נוספים, הדגישו העובדים כיצד ככל שהתקדמה המלחמה, תנאי העבודה נהפכו קשים יותר ויותר. העובדים נדרשו למשימות ניקוי מיוחדות לאחר הפצצות, שעות העבודה התארכו והעבודה הפיזית הקשה התגברה בפעולת פינוי הספרים מהספרייה והעמסת ארגזי המשלוח לרכבות משא. בהצהרה נכתב "במטלות האלה, העובדים נדחקו בקצב בלתי נתפס על ידי האס-אס, ששמו דגש רב על הפינוי המהיר של הספרייה."

בזמן ההפצצות על ברלין, העובדים היהודים נסגרו במרתף דחוק, סמוך למרתף בו שמרו אנשי האס-אס תחמושת צבאית. המרתף לא סיפק הגנה רבה למעט תקרתו, כי החדרים שהיו מעליו כבר נשרפו. לעיתים במהלך התקפות אוויריות, העובדים היהודים נדרשו לעמוד על המשמר ללא כל מחסה. קציני האס-אס שכנו במרתף אחר, חסין פצצות. לאחר ההפצצות, העובדים נדרשו לבצע את המשימה המסוכנת של פינוי ההריסות. בהצהרה משנת 1954 כתב גרומאך:
"פועלי הכפייה היהודים נשלחו לחדרים בוערים או הוכרחו לשאת רהיטים כבדים דרך חדרים שנשרפו עם תקרות תלויות שמאיימות להתמוטט בכל רגע [...] אובר-שטורמבאנפיהרר ד"ר דיטל [Paul Dittel ] אמר לגרומאך 'שמור על אנשיך קרובים יחד, יהודי אחד פחות או יותר לא משנה'."

ב-23 בנובמבר 1943 מבנה הרסה"א שבו שכנה הספרייה נהרס בהפצצות יחד עם רוב הספרים שטרם פונו ממנו. כמו כן, בעקבות ההפצצה פרצה במבנה שריפה שנמשכה זמן רב. גם לאחר ההפצצה, המשיך גרומאך בעבודת הכפייה בהכנת הספרים ששרדו למשלוח אל מחוץ לברלין. בשנת 1943 אימו של גרומאך נפטרה במחנה הריכוז טרזניינשטט זמן קצר לאחר שגורשה לשם ואחת מאחיותיו, בטי, נרצחה באושוויץ יחד עם בעלה. במכתב מ-1945, גרומאך תיאר את הלך רוחו בסוף שנת 1943 כך:
"בנובמבר של אותה שנה, ראיתי את כל העבודה שלי נשרפת, כולל הספרייה של בית המדרש שלנו, שאספתי בעצמי, אבל הייתי די אדיש להכל. [...] עבורי, המאבק הסתיים; לא היה עוד טעם יותר, רק פעילות ריקה, חסרת תכלית והמתנה לסוף."

גרומאך המשיך לעבוד בעבודות הכפייה בספריית הרסה"א עד לכיבוש ברלין בחודש מאי 1945 על ידי הצבא האדום. לפי הולצר, רוב הספרים שלא פונו לטירות מחוץ לברלין נהרסו בהפצצות בעלות הברית או נבזזו בפעם השנייה על ידי החיילים הסובייטים והאוכלוסייה המקומית במהלך כיבוש ברלין.

פעילות בקהילה היהודית בגרמניה בשנים הראשונות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה: 1945–1949

עם סיום מלחמת העולם השנייה, גרומאך ומשפחתו נמצאו במצוקה שאפיינה את רוב תושבי ברלין ובפרט את היהודים והפליטים בה – מחסור בתנאים ושירותים בסיסיים לקיום כגון מזון, מקום מגורים, בגדים חמים ותעסוקה. זמן קצר לאחר סיום המלחמה, החל גרומאך לעבוד עבור הקהילה היהודית של ברלין, שהייתה בתהליכי הקמה מחדש. תפקידו היה ליצור קשר בין שורדי המלחמה בברלין לבין קרובי משפחה בחו"ל או ארגוני סיוע.

גרומאך החל בתכתובת ענפה לחבריו ומכריו מחוץ לגרמניה במטרה להסב את תשומת ליבם למצוקתם של יהודי גרמניה ולבקש סיוע חומרי. במכתב מאוגוסט 1945 כתב:
"עד כמה שאני יכול לומר, יהודים מקומיים נתפסו לייאוש קהה, כי לא האנגלים ולא האמריקנים ניסו לעזור להם מאז הכניעה לפני יותר משלושה חודשים. כתוצאה מכך, היהודים, שסבלו הכי הרבה מאז תחילת המשטר הנאצי, מקבלים כעת יחס זהה לזה של כל גרמני אחר על ידי הרשויות הגרמניות ובעלות הברית. אף אחד לא חשב על פיצוי עבור הנזק שנגרם להם."

במקביל, מיד לאחר סיום המלחמה החל גרומאך לעסוק בשימור אוצרות התרבות של הקהילה היהודית שנבזזו על ידי הנאצים. הוא שאף לשמרם באוסף אחד בגרמניה כרכוש התרבותי של יהודי גרמניה. כבר ב-17 ביולי 1945 הגיש בקשה רשמית לבית משפט בברלין (Amtsgericht) שבה ביקש רשות בשם הקהילה היהודית בברלין לתפוס את שארית הספרים ששרדו בספריית הרסה"א במטרה שישמשו כ"בסיס לצורך בנייה מחדש של ספרייה חדשה של הקהילה היהודית". לא קיימים מקורות על תוצאות ההליך, אך ברור ששאיפותיו של גרומאך לא הוצאו לפועל.

במהלך המחצית השנייה של 1945 גרומאך כתב "דוח בנושא החרמה וטיפול בספריות היהודיות לשעבר על ידי הגסטאפו מ-1933 עד 1945". הדוח נכתב לבקשת ארגון "Federal Union of the Jews in Germany" והוא צורף כנספח ל"דוח על אוצרות תרבות יהודיים וחלקם בתוכנית החינוך של ה-AJDC" שפורסם ביוני 1946 על ידי קופל פינזון , ראש המחלקה הרלוונטית בג'וינט.

במסגרת הדוח תיאר גרומאך את תהליך ההחרמה של ספרים יהודיים על ידי המוסדות הנאציים השונים. לאחר מכן תיאר את מבנה ספריית הרסה"א ומנה בדיוק רב את הספריות היהודיות הבזוזות שהגיעו אליה. בהמשך סקר את גורל הספרים בין השנים 1943–1945 תוך תיאור מדויק של מיקומי הטירות אליהן נשלחו ספרים וככל הניתן גם של אוסף הספרים שנשלח אל כל טירה. גרומאך סיים את הדוח כך: "משימתנו הדחופה ביותר היא ליצור את התנאים עבור פעילות תרבותית חדשה דרך שמירה על שארית אוספי הספרים הקיימים."

בנספח לדוחו, התייחס גרומאך לפרויקט נוסף שנחשף אליו בספריית הרסה"א והוא "הארכיון התרבותי היהודי". לדבריו, פקידי הרסה"א הכינו ארכיון של כל הדמויות הבולטות ממוצא יהודי החל משנת 70 לספירה. המידע סודר בכרטסת שסודרה באופן אלפביתי וכללה שמות, תאריכים, פעילות, הישגים ומקורות מידע. בדומה לספריית הרסה"א, גרומאך סבר שגם לכרטסת זו יש ערך רב כבסיס להקמת ארכיון תרבות יהודית:
"רשימות אלה כללו בערך 15,000 שמות, שמייצגים בסיס לארכיון תרבות יהודית שראוי לפיתוח נרחב. מובן שארכיבים ייחודיים אלה יהיו בעלי ערך מדעי וסוציולוגי שלא ניתן להערכה. (שני עותקים של הארכיבים האלה היו קיימים וחייבים עדיין להיות קיימים, לפחות בחלקם, ברחוב אייזנך) [משרדי הרסה"א]. רצוי מאוד שארכיבים אלה ייתפסו ללא עיכוב, לצורך הכנתם לפרסום."

עם זאת, תוך זמן קצר החל גרומאך להתאכזב מעבודתו במוסדות הקהילה היהודית החדשים ובארגוני הסיוע. במכתביו לחבריו ציין כי קיבל את הרושם שבמקום להתרכז בסיוע ליהודים שורדי המלחמה בגרמניה, המנהיגים היהודיים החדשים מעדיפים להתעסק ב"עצמאות [שלהם] ובריבים זה עם זה". בחודש אוקטובר 1945 עזב את עבודתו בקהילה היהודית.

אכזבתו של גרומאך מהיחס לו זכו יהודי גרמניה שורדי המלחמה הייתה מרה. במסגרת הדוח שכתב על אוצרות התרבות היהודיים, הוא השווה בין עבודתם של הארגונים היציגים של הקהילה היהודית תחת המשטר הנאצי לזו של הארגונים החדשים לאחר מלחמה:
"אם יום אחד תיכתב ההיסטוריה של יהודי גרמניה, אז עבודה זו של הארגונים האדמיניסטרטיביים היהודיים [תחת השלטון הנאצי] – יחד עם ההישג והקורבנות של אינדיבידואלים רבים במשך אותן שנים – יהפכו לפרק מהולל באותה היסטוריה, בניגוד לכישלון של הארגונים של היום, שפשוט חסרים את היכולת להתמודד עם הקשיים של התקופה שלאחר המלחמה או להקל את הקשיים של שורדים יהודים-גרמנים."

אולם, על פי הולצר, פסקה זו הושמטה במכוון מהדוח של גרומאך כאשר זה פורסם כנספח לדוח הכללי של הג'וינט.

הדוח של גרומאך משנת 1945 עסק באופן קונקרטי באוצרות התרבות היהודיים אליהם הוא נחשף בעצמו. אולם, על פי הולצר, גרומאך היה בין הראשונים לאחר המלחמה להעלות שאלות לגבי הייצוג של יהודי גרמניה וכן השימור, הניכוס, והבנייה מחדש של המורשת היהודית. שאלות אלה זכו לתשומת לב ציבורית ראויה רק מספר שנים לאחר המלחמה, במסגרת העימות בין הגופים השונים ששאפו לרשת את הרכוש היהודי המשותף. גרומאך מצידו "[...] הדגיש שהגורל של המורשת היהודית-גרמנית צריך לפחות להיות מוכרע על ידי יהודים גרמנים אמיתיים, ולא להיכפות עליהם על ידי ארגונים שונים מארצות הברית או ההתיישבות היהודית בפלשתינה המנדטורית."

מספר חודשים לאחר סיום המלחמה שינה גרומאך את עמדתו לגבי אוצרות התרבות היהודיים. לאחר אכזבתו מחוסר הסיוע ותשומת הלב למצוקתם הקיומית של יהודי גרמניה, נקט בגישה מעשית על פיה אוצרות התרבות של יהודי גרמניה יועברו למרכזי התרבות היהודיים החדשים בתמורה לסיוע חומרי וסיוע בהגירה ליהודים שורדי השואה. במכתב מחודש 1946 כתב:
"האופי וההרכב של הקהילה השתנה באופן מבהיל בהשוואה לקודם. יש היום עניין מועט לענייני תרבות ורוח. החלוקה הבאה של אספקה על ידי הג'וינט מעניינת יותר מהליברמן או אורי היפה ביותר, מה שמובן בהתחשב במצוקה הנוראית של זמננו, ועדיין זה מריר וכואב עבור אלה שלא הרשו שיגזלו מהם את האופי האחר שלהם."

הסבר נוסף לשינוי עמדתו של גרומאך ביחס לשימור אוצרות התרבות היהודים בגרמניה ניתן למצוא במאמציו של הצבא האדום להשתלט על אוצרות תרבות בגרמניה הכבושה, במקביל לארגונים הזרים היהודיים ולבעלות הברית. הולצר מציינת כי גרומאך צפה בעצמו בחיילים סובייטים מחרימים אוסף ספרים זמן קצר לאחר כיבוש ברלין. אם כן, ניתן לראות בבחירתו של גרומאך בסופו של יום לסייע לארגונים המייצגים את הקהילות היהודיות הזרות כבחירה ברע במיעוטו, כפי שהוא ראה אותו, ביחס לגורל אוצרות התרבות היהודיים. בסופו של דבר אוצרות התרבות היהודית חולקו כך: 40% לארצות הברית, 40% לפלשתינה המנדטורית (לאחר מכן מדינת ישראל) ו-20 אחוז למדינות אחרות. הולצר מציינת כי שיתוף הפעולה של גרומאך עם הארגונים היהודיים היווה "תרומה אדירה בהצלת המורשת הגרמנית-יהודית."

בניגוד לרוב היהודים שורדי המלחמה בברלין, גרומאך בחר שלא להגר מגרמניה לאחר סוף המלחמה. ייתכן שאכזבתו מהארגונים היהודיים הזרים תרמה להחלטה זו. אף על פי שהבחין בכך שגרמניה בכלל וקהילת יהודי גרמניה בפרט, השתנו ללא הכר, גרומאך עצמו נשאר נאמן לתרבות אליה השתייך בימים שלפני המלחמה. בעוד שעתיד היהדות עבר יחד עם אוצרות התרבות היהודיים למרכזים היהודיים החדשים, גרומאך נשאר בגרמניה. קיימת עמימות עובדתית ביחס לשאלה האם חיפש משרה אקדמית מחוץ לגרמניה ואם בכלל קיבל הצעה כזו. מפרוטוקול שהשתמר בארכיון האוניברסיטה העברית בירושלים עולה כי מועמדותו של גרומאך נדונה לפחות באופן בלתי פורמלי, אך ממילא גרומאך לא התעניין בהגירה לארץ ישראל.

במכתב מחודש ינואר 1946, הסביר גרומאך את החלטתו להישאר בגרמניה כך:
"אני לא יודע אם אני יכול להסביר מה אני רוצה לומר לאמריקני אוהב-שלום, ולפעמים אני בספק האם אני יכול להסביר את עצמי למישהו שלא עבר את הדברים האלה. [...] לא הייתי רוצה לפספס את השנים האלה, לא הייתי רוצה למחוק אותן מחיי [...] לא הייתי רוצה להחליף מקום עם אדם שמעולם לא חווה שלושים וחמש דקות שנראו כמו שלושים וחמש שעות תחת מטח של פצצות, שמעולם לא צעד דרך סופת אש של רחובות בוערים בבוקר שאחרי וניער ניצוצות מהמעיל שלו, שמעולם לא טיפס מעל גגות רעועים של בתים שרופים שאיימו לקרוס בכל רגע, שמעולם לא החביא אדם בסיכון בתחתית המדרגות האחוריות בזמן שקציני הגסטאפו עולים במדרגות הקדמיות, שמעולם לא עמד בכבוד מול שטורמבאנפיהרר בזמן ששני הכיסים שלו עמוסים בפריטים אסורים שגילויים משמעו הוצאה מיידית להורג, שמעולם לא ישב באחד מאותם קרונות הרכבת הנוראיים שהובילו קורבנות תמימים לתאי גזים באושוויץ, שמעולם לא שוטט במחנה מעצר תחת הגנה סובייטית. [...] אני יודע שיש סיבות טובות לעבור לאנגליה או אמריקה, ואני יודע שמעל הכל הילדה תרוויח מתנאי חיים טובים יותר, כי מרכז אירופה עומד להיות מקום די עצוב בשנים הקרובות. למרות זאת, אני לא יודע עדיין האם הלבבות שלנו יוכלו לעזוב את המקום הזה, ויתרה מכך, אני לא יודע אם אי פעם אוכל להתרגל שוב לתנאי חיים אחרים ושלווים יותר."

הרבט שטראוס, תלמידו לשעבר וחברו של גרומאך שהצליח לברוח מגרמניה במהלך המלחמה, כותב ביחס לבחירתו של גרומאך שלא להגר מגרמניה:
"ארנסט גרומאך ואני החלפנו מכתבים למשך זמן מסוים לאחר המלחמה. [...] הדיווחים שלי על המצוקה הראשונית ועל תנאי התעסוקה האקדמית עבור 'פליטים' אישרו את נחישותו לדחות את אפשרות ההגירה האמריקנית עבור עצמו [...] קורסי המבוא ברמת בית ספר תיכון שהייתי צריך ללמד בתור האדם הנמוך ביותר בעמוד הטוטם האקדמי לא נשמעו מעודדים עבור הצרכים האקדמיים שלו – כמו גם עבור שלי."

קריירה אקדמית בגרמניה המזרחית: 1949–1959

ביוני 1946 הגיש גרומאך את מועמדתו לאוניברסיטת הומבולדט של ברלין שהשתייכה לחלק בגרמניה שהוחזק תחת כיבוש סובייטי ולאחר מכן לגרמניה המזרחית. זאת אף שבמכתב מ-30 בנובמבר 1945 לפול מאס  כתב גרומאך שהוא "יעדיף לשמור על עצמאות, מאשר [להיות מעורב] באוניברסיטה שנשלטת על ידי הרוסים." ייתכן אם כן, שהגשת המועמדות לאוניברסיטת הומבולדט הייתה האפשרות היחידה שעמדה בפני גרומאך כדי להמשיך בקריירה האקדמית שלו, ולא פחות חשוב מכך - לפרנס את משפחתו שהייתה במצוקה כלכלית וחומרית בסיום המלחמה. באותו מכתב לפול מאס כתב על עתידה של האוכלוסייה הגרמנית והקהילה היהודית: "[לא צריכים להיות] לא פוליטיקה, לא מפלגות, לא שיח, [רק] הסתגלות מחדש לעבודה בדרכי שלום, בונה וסבלנית ולערכים הפנימיים הישנים והטובים, לפחות למשך חמישים שנים, עד שדור חדש יגדל."

בשנת 1949 אושרה מועמדתו של גרומאך לאוניברסיטת הומבולדט כפרופסור לפילולוגיה קלאסית ופילוסופיה עתיקה. במקביל החל לעבוד באקדמיה המזרח גרמנית למדעים (Deutsche Akademie der Wissenschaften) כראש קבוצת המחקר שאחראית להוצאת מהדורה חדשה של כל כתבי גתה. שטראוס כותב כי מדובר היה באותה תקופה ב"מינוי מזהיר" עבור גרומאך. לצורך שתי המשרות נעזר גרומאך בהמלצתו של וולפגנג שדוולדט , קולגה שלו מאוניברסיטת קניגסברג. גרומאך המשיך להתגורר בחלק המערבי של ברלין אף שעבד באוניברסיטה במזרח ברלין.

זמן קצר לאחר מינויו פרסם גרומאך את ספרו הראשון, "גתה והתקופה הקלאסית" (Goethe und die Antike), שבו עסק בנושאים ואזכורים של התקופה הקלאסית בכתביו של גתה. גתה היה תחום עניין משמעותי של גרומאך במשך שנים רבות והוא המשיך לעסוק בו גם בשנות המלחמה. על כן, ספרו כבר היה כמעט מוכן לפני מינויו לתפקידים באקדמיה המזרח גרמנית. שטראוס משער כי גרומאך:
"[ראה ב]הזמנה להוביל מהדורה אחרונה 'סטנדרטית' של כתביו של גתה כהזדמנות מחקרית ייחודית שהייתה מעביר להישג יד בתנאים רגילים, בהינתן שהוא לא הוכשר כ'גרמניסט' [...] אני מניח שההזדמנות היחידה במינה לעסוק בתחום העניין התחביבי שלו בגתה ברמה מקצועית הייתה כזו שלא ניתן לעמוד בפניה בעוד שצרכי הקריירה שלו דחקו בו."

מעבר להזדמנות לקידום הקריירה האקדמית שלו, ניתן להסביר את בחירתו של גרומאך לעסוק במחקר של גתה באוניברסיטה בגרמניה על רקע שאיפותיו לחזור ולהשיב את ערכיה של גרמניה שלפני המשטר הנאצי, שבה התבגר. על פי הולצר ניתן לראות בבחירתו של גרומאך בדיוק כבחירה בעבודה שקטה וסבלנית ובהתמקדות בערכים פנימיים ישנים, כמו שהציע בחזונו לגרמניה הנזכר במכתבו לפול מאס. זאת בייחוד, בהינתן שבמשך דורות גתה ייצג עבור יהדות גרמניה תרבות של נאורות ואוניברסליזם שבה יהודי גרמניה המלומדים השתתפו.

בעוד שהנאצים שאפו ליצור קשר בינם לבין התרבות של התקופה הקלאסית העתיקה, בספרו "גתה והתקופה הקלאסית" גרומאך "הציע שיקום של המוטיבים הקלאסיים שנעשה בהם שימוש לרעה על ידי הפרופגנדה התרבותית הנאצית, תוך שהוא מציג קבלה שונה מאוד ולא פחות חזקה של התקופה הקלאסית על ידי התרבות הגרמנית." במכתביו לאחר המלחמה ציין כי כתביו של גתה נתנו לו נחמה במהלך המלחמה. במכתב מדצמבר 1945 כתב "אני מאמין שייתכן שיום אחד אוותר על כל העיסוקים האחרים שלי ואבלה את שארית בחיי בקריאת גתה." על רקע זה כתב בהקדמה למהדורה החדשה של אחד מכתביו של גתה: "רוחו של גתה מגיעה אלינו, מפצירה, מדריכה ומנחמת אותנו בזמנים החשוכים שלנו [...]" (החלק האחרון במשפט הוא ציטוט של גתה).

את מיקודו של גרומאך בגתה באותה תקופה יש לראות גם על רקע האקלים התרבותי והפוליטי בגרמניה המזרחית באותה תקופה. בעוד שהמשטר הנאצי שאף במשך תקופתו להציג את הנאציזם כהתפתחות ישירה וטבעית של התרבות הגרמנית, המשטר הסוציאליסטי במזרח גרמניה שם דגש רב על דה-נאציזציה של התרבות והמורשת הגרמנית. זאת, בייחוד ביחס לתרבות במאה ה-19 וה-20 במסגרת רפובליקת ויימאר שקדמה למפלגה הנאצית: "המזרח גרמנים יצאו לדרך במטרה להוקיר את הסופרים הקלאסיים שלהם החופשיים מהקשר הנאצי הזה. הם יכלו למצוא בגתה, בשילר ובהרדר אנשים עם רעיונות הומניסטיים שיכלו בהגינות להיחשב לפחות 'פרה-סוציאליסטיים'."

בשנות ה-50 המשיך גרומאך לעבוד באוניברסיטת הומבולדט והאקדמיה הגרמנית למדעים. בנוסף להרצאותיו ולהובלת הפרויקט של כתבי גתה, שימש כעורך להוצאה מחודשת של כתבי אריסטו בגרמנית וכן של סטפנוס מביזנטיון. במקביל המשיך לחקור את הכתבים המינואים.

גרומאך מיעט לדבר על עברו ועל תקופת המלחמה. אחד מתלמידיו באוניברסיטת הומבולדט ציין שכמעט אף אחד לא ידע שגרומאך לימד בעבר באוניברסיטת קניגסברג וכי התלמידים הופתעו לגלות שגרומאך יהודי. עם זאת, התכתובת שניהל גרומאך מעידה כי המשיך לסייע במאמצים לאיתור והצלת אוצרות התרבות היהודיים לאורך שנות ה-50.

חנה ארנדט הגיעה לברלין לראשונה לאחר המלחמה בשנת 1949 ומספר פעמים נוספות בשנים שלאחר מכן, כחלק ממאמציה לאתר אוצרות תרבות יהודיים שנבזזו, בתפקידה מטעם ארגון "Jewish Cultural Reconstruction" . גרומאך פגש את ארנדט בכל אחד מביקוריה בעיר ולפי גרוננברג במהלך ביקורים אלה "גרומאך עוזר באופן משמעותי במשימתה למצוא ולהציל אוצרות תרבות יהודיים גנובים ]...[ הוא צבר ידע נרחב לגבי נכסי תרבות יהודיים גנובים והפך למומחה מבוקש בתהליכי ההשבה שלאחר 1945."

במשך שנים הצליח גרומאך לשמר את הקריירה האקדמית שלו, על אף שנמנע מהתערבות בפוליטיקה של גרמניה המזרחית. הוא חי במעגל חברתי מצומצם ועם זאת, מאמציו לשמור על נייטרליות פוליטית התקבלו בחשדנות מצד השלטון המזרח גרמני. בשנת 1953 נחקר על ידי פקידי המשטר המזרחי גרמני בנוגע לחשד לקשרים לארגונים ציוניים. החקירה הסתיימה במסקנה כי גרומאך "תמיד היה אנטי-ציוני ותמיד ביטא [עמדה זו]."

בסוף שנת 1956 הודיע גרומאך באופן מפתיע על התפטרות מתפקידו באוניברסיטת הומבולדט. במכתב ההתפטרות ציין כי הוא עוזב עקב בעיות בריאותיות ועומס עבודה. אולם ניתן להטיל ספק בהסבר זה עקב כך שגרומאך לא האט את קצב עבודתו לאחר מכן. ניתן לשער שהתפטרותו הייתה קשורה לאקלים הפוליטי שיצר השלטון הסמכותני בגרמניה המזרחית, כפי שמעידים גם מאורעות נוספים בשנים הבאות בחייו.

בנובמבר 1957 הצטרף גרומאך לוועדה האקדמית המייעצת למהדורה המחודשת של כל יצירתו של ברטולט ברכט. גרומאך דאג גם לצירופו לוועדה של חברו, פרידריך בייסנר , איש אקדמיה מגרמניה המערבית. תוך זמן קצר התגלעו חילוקי דעות משמעותיים בין גרומאך ובייסנר לבין שאר צוות הפרויקט. גרומאך ביקש להימנע מהכנסת ממד פוליטי למהדורה המחודשת וסבר כי על העורכים להתמקד ביצירת בסיס פילולוגי לכתיבתו של ברכט. לאחר תקופה ממושכת של חילוקי דעות נדחתה עמדתו של גרומאך והוא ביקש ששמו לא יופיע על המהדורה החדשה. גרומאך נשאר מעורב בפרויקט עד לחודש אפריל 1959.

במקביל, לקראת סוף שנות ה-50, החל גרומאך להגביר מחדש את עיסוקו בתרבויות המוקדמות באי כרתים. בתחילת שנת 1959 הגיש בקשה לתקן בנושא באקדמיה למדעים וכן בקשה להקים מחלקה חדשה בנושא כרתים באקדמיה למדעים, אך שתיהן נדחו. גרומאך סבר שבקשותיו נדחו עקב התערבות של מרצים המקורבים לשלטון המזרח גרמני, אך לא ניתן לבסס בדיעבד את סברתו.

בחודש יולי 1959 עזב גרומאך באופן פתאומי את משרתו באקדמיה למדעים. ללא כל הודעה, גרומאך סיים כרגיל את יום העבודה במשרדו במזרח ברלין, חזר לביתו במערב ברלין ומאז לא חזר יותר למזרח ברלין. היעלמותו של גרומאך הובילה לחקירה מצד האקדמיה למדעים. מעדות שמסרה שכנתו של גרומאך לסגן הנשיא באקדמיה למדעים, עולה כי הסיבה לעזיבה הפתאומית הייתה תחקור של גרומאך על ידי פקיד בשלטון המזרח גרמני ביחס לעבודות הכפייה שביצע בספריית הרסה"א בזמן השלטון הנאצי. כך כתב סגן הנשיא של האקדמיה למדעים את העדות שמסרה לו שכנתו של גרומאך:
"בתחילת יולי, מר גרומאך ביקר אותה מאוחר באחד הערבים בדירתה ואמר לה, די נסער, שהוא תוחקר על ידי אדון מהאקדמיה באופן כזה שהוא הרגיש חם וקר בכל גופו. האדון שאל אותו לגבי פעילותו בזמן התקופה הנאצית, בייחוד כספרן, ושאל אותו: 'כנראה היה לך מערכת יחסים טובה מאוד עם האס-אס?' השיחה נוהלה בטון של חקירה צולבת, והוא חשב שהוא לא מסוגל יותר לחזור לאקדמיה לאחר התקרית הזו. הוא לא רצה להיות נתון לשיטות כאלה שוב."

באופן דומה, שטראוס כותב בספר זכרונותיו ביחס לעזיבתו של גרומאך:
"הוא ויתר על משרתו באוניברסיטה המזרחית גרמנית ב-1957, על משרתו באקדמיה ב-1959, תקופה של התעצמות הרה-סטניליזציה לאחר סטלין במזרח גרמניה הקומוניסטית. ישנה שמועה עיקשת שקולגות, מנהלנים, או פונקציונרים קומוניסטיים במערכת החינוך ברפובליקה הגרמנית הדמוקרטית גילו את דבר עבודות הכפייה שלו בתקופת המלחמה בסידור הספריות היהודיות הבזוזות שהוחזקו על ידי רוזנברג בברלין, ושהוא עזב כדי להימנע מעוד רדיפה חסרת דעת."

ייתכן ששטראוס מבלבל בין הספרים היהודים הבזוזים שהוחזקו תחת ניהולו של אלפרד רוזנברג במכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט על המיין, לבין ספריית הרסה"א בברלין שהיוותה מוסד מתחרה למכון של רוזנברג.

קריירה אקדמית בגרמניה המערבית עד לפטירתו: 1959–1967

בקיץ 1959 קיבל גרומאך עבודה במכון מחקר בגרמניה המערבית, כחוקר אפיגרפיה כרתית. זמן קצר לאחר מכן, בסתיו, נסע לראשונה בחייו לאי כרתים, לאחר שחלם לבקר בו במשך עשרות שנים. במכתב לחנה ארנדט מאותה תקופה הוא כתב:
"בסתיו אהיה באופן אישי בכרתים, והפעם זה הכרחי במיוחד, חלקית כדי להמשיך עבודה דחופה וחלקית כדי לצאת מפה לשם שינוי ולא לשמוע על 'קונפליקט המזרח-מערב' במשך כמה שבועות. גרטל [אשתו של גרומאך] בוודאי סיפרה לך שוויתרתי על משרתי באקדמיה בקיץ, החלטה מאוד קשה עקב המהדורה של גתה, אבל למרות זאת היא הייתה בלתי נמנעת. המעבר לא היה קל. בינתיים, קיבלתי עבודת מחקר לטווח ארוך על אפיגרפיה כרתית במכון מערב גרמני, בדיוק מה שתמיד חלמתי עליו, אז עכשיו אוכל להתרכז בשקט בענייני ללא אחריות מקצועית או לימודית וללא לחץ פוליטי מתמיד."

משנת 1959 ועד לפטירתו בשנת 1967 המשיך גרומאך במחקרו במרץ. הוא פרסם מעט פרסומים נוספים בנושא גתה, אך בעיקר התמקד מחדש בכתבים הכרתים העתיקים. הוא המשיך להתגורר במערב ברלין, אך נהג לנסוע תכופות לבריטניה ולכרתים לצורכי מחקר.

בשנת 1962 הקים את כתב העת קדמוס בנושא אפיגרפיה של כתבים אגאיים מוקדמים, יחד עם קולגות וחברים נוספים מתחום מחקרו (Kadmos - Zeitschrift für vor- und frühgriechische Epigraphik). בכתב העת פורסמו מאמרים בגרמנית, באנגלית ובצרפתית. גרומאך שימש כעורך ראשי של כתב העת במשך שש שנים, עד לפטירתו. כתב העת ממשיך להתפרסם עד היום.

ב-5 באוקטובר 1967 נפטר גרומאך בלונדון עקב התקף לב, בשעה שערך סדרת הרצאות בנושא אפיגרפיה כרתית. במאמר הספד לגרומאך שפורסם בקדמוס לאחר פטירתו נכתב:
"[...] עולם המחקר המינואי חייב לו ללא ספק חוב עבור המאמצים שהשקיע בייסוד קדמוס והובלתו במזג ברור וחדור מטרה במשך שש שנותיו הראשונות. הוא [כתב העת קדמוס] הפך למה שהוא [גרומאך] ייעד, כתב עת בינלאומי מוצהר, פורום בו אין הכרה נפרדת בסיעות, ובו כל דעה רצינית מתקבלת בברכה. ניתן לראות בהישג הזה כפסגה של עבודת חייו בתחום המינואי, הוא [ההישג] נבע והתבסס על המעלות הגדולות ביותר באופיו [של גרומאך]. זאת מפני שהוא היה מלומד מאיר פנים. הוא הציע את חברותו ושיתוף הפעולה שלו בחופשיות וללא סייג, רוחב הלב שלו לא ידע מחסומים של גיל או לאום. הוא היה לחלוטין איתן וגלוי בדעותיו, אבל עשה מאמצים גדולים כדי להימנע מלפגוע, וכדי לעודד ולכבד ביטוי מלא של דעות מנוגדות לשלו."

באופן דומה, במאמר הספד שפורסם ביום 17 באוקטובר 1967 בעיתון "הטיימס" נכתב: "במקביל, הוא עמל, לא ללא הצלחה, להביא אווירה של כבוד וסובלנות למחלוקת בה לעיתים קרובות הרגשות התעצמו" (ביחס למחלוקת בנוגע לפענוח של הכתב הליניארי ב').

לאחר מותו פורסם בשנת 1967 ספר יובל (Festschrift) תחת השם "אירופה – ספר יובל ארנסט גרומאך" בתחום תרבויות אגאיות עתיקות. הספר צפוי היה להתפרסם בחודש נובמבר 1967 כמתנה לכבוד יום הולדתו השישים וחמש. הספר כלל מאמרים שנכתבו על ידי שלושים וארבעה חברים וקולגות של גרומאך, שידע באופן לא פורמלי על ההכנות להדפסת הספר.

 מחקרו והגותו 
 תרבויות אגאיות מוקדמות 

גרומאך חקר כמה תרבויות עתיקות באזור הים התיכון ובעיקר בתקופת הברונזה. הוא התמקד במיוחד ב ובשפה המיקנית. הוא עסק בניתוח התגליות החדשות והקיימות בנושאים אלה ובפענוח צורות הכתב שהשתמרו מתקופה זו.

בהמשך לחפירות הארכאולוגיות של ארתור אוונס בקנוסוס בכרתים, פרסם מייקל ונטריס בשנת 1952 פענוח של הכתב הליניארי ב'. הפענוח של ונטריס התקבל על ידי רבים כפענוח נכון וכהוכחה שמדובר בגרסה המוקדמת ביותר של יוונית עתיקה. גרומאך היה ביקורתי בנוגע לפרשנות הן של אוונס והן של ונטריס של הממצאים הארכאולוגיים. הוא הביע את עמדותיו בחלק שכתב במסגרת דו"ח שפרסם ונטריס בשנת 1950 (אשר עלו בקנה אחד עם עמדותיו כפי שהביע אותן במאמר שפרסם בשנת 1931 בנושא מערכת הכתב האגאי העתיק). הוא המשיך בגישתו זו בפרסומים רבים.

לשיטתו של שטראוס, חוט השני שעבר בין תחומי העניין והמחקר הרבים של גרומאך, היה עיסוקו באיחוד בין תרבויות והאופן שבו תרבויות שונות בעולם העתיק השפיעו זו על זו. שטראוס מתאר זאת: "שום דבר לא מדגים זאת טוב יותר מהיותו טרוד, לאורך כל חייו, על ידי אחת הבעיות היותר אזוטריות בהיסטוריה העתיקה: הטרנספורמציה, שהושגה במשך מאות שנים על ידי עמים שמיים, של כתב הירוגליפי מאזור מזרח הים התיכון לכדי אלפבית פונטי אור-שמי [Ur-Semitic], הדגם המוכר של היוונית ולפיכך של כל האלפביתים האירופאיים."

גרומאך שאף לנתח את כל המידע הרלוונטי הנוגע לתרבויות המינואית (הכרתית) והמיקנית (ששייכת ליוון היבשתית), לרבות מערכות הכתב שהשתמרו. אוונס וכן ונטריס סידרו את הכתבים שנחשפו בסדר כרונולוגי של התפתחות תרבותית ושפתית; גרומאך סבר שהכתבים השונים שייכים לאותה מערכת כתב כללית, אך ההבדלים ביניהם לא נובעים מהבדלים בזמן, אלא הבדלים במרחב, בתרבות וביכולות הטכניות של התרבויות שהשתמשו בהם. הוא ביצע ניתוח דקדקני של סימני הכתב שהתגלו וערער על הנחת המוצא שהייתה מקובלת בתקופתו, לפיה באותו סימן יכולים היו לעשות שימושים שונים באותה שפה. הוא נזהר מלהציע פרשנות או תרגום לסימני הכתב שחקר, אך הביע ביטחון בכך שהם נכתבו בהקשר של כיתות דתיות.

מעבר לפרסומיו האישיים של גרומאך בנושא, הוא השקיע חלק ניכר מזמנו בהרחבת תחום המחקר כולו. בנוסף להקמת כתב העת קדמוס שמר על קשרים חבריים גם עם חוקרים שחלק על דעתם באופן נחרץ ועקבי. במאמר הספד שפורסם לזכרו של גרומאך כותב ברייס 

בשנת 1963 פרסם גרומאך ביבליוגרפיה מקיפה של הפרסומים בתחום האפיגרפיה המינואית והמיקנית (Bibliographie der kretisch-mykenischen Epigraphik). ברייס תיאר את הפרסום 

המחלוקת המחקרית לגבי פענוח הכתבים המינואים הפכה ממחלוקת בלשנית בלבד למחלוקת שמקיפה את ההיסטוריה של מזרח הים התיכון. מחלוקת זו על הנסיבות ההיסטוריות שהובילו ליצירת ההתרבות ההלניסטית, שנתפסת כשורש התרבות האירופית המערבית, שילבה תחומי מחקר רבים כגון בלשנות, ארכאולוגיה, היסטוריה, חקר הדת וחקר של דמוגרפיות והגירה בעת העתיקה. ייתכן שבשל תחומי המחקר הרחבים שלו מצא גרומאך עניין רב בתחום זה. ברייס מציין כי גרומאך 

דבריו של גרומאך במאמרו "בואם של היוונים" (The Coming of the Greeks) שהתפרסם לאחר מותו על בסיס הרצאות שנתן באנגליה בשנת 1966, מדגימים את השימוש שעשה בגישה רב-תחומית במחקר המינואי. בניגוד לגישה הרווחת בתקופתו, סבר גרומאך שהשבטים הראשונים שדברו יוונית הגיעו ליוון רק לקראת סוף תקופת הברונזה ושבבואם הם החריבו את התרבות המיקנית המקומית שהייתה מתקדמת בהרבה מהם מבחינה טכנולוגית. כדי לבסס את טענותיו, התבסס גרומאך על שלושה מקורות מתחומי מחקר שונים. כך הוא הציג את תוכניתו בראשית הדברים:
"בעמודים הבאים אנסה ליצור מעין סינתזה של התוצאות שהושגו מתחומי מחקר שונים. אני מקווה שאוכל להראות שבדרך זו אנו יכולים להגיע לתמונה ברורה ועקבית של הנדודים של השבטים היוונים [...] למטרה זו יש ברשותנו, תוך שנניח בצד לרגע את הטבליות של הכתב הליניארי ב', שלושה מקורות נפרדים: 1. המידע הארכאולוגי, שהוא לקוי וקשה לפירוש דווקא בנקודות הקריטיות ביותר; 2. הראיות הבלשניות, כלומר, מה שאנחנו יכולים להסיק מהשפה היוונית עצמה, ומהקשר שלה לשפות הודו-אירופאיות אחרות, ומהחלוקות לדיאלקטים שאנחנו מוצאים ביוון בזמנים היסטוריים; 3. המסורות המיתולוגיות וההיסטוריות של היוונים [...] עלינו להיות ברורים שאף אחד מהמקורות האלה אינו מספיק בפני עצמו, ושאנחנו יכולים להגיע לתוצאות היסטוריות בטוחות באופן יחסי רק אם נצליח באיחוד ויישוב בין מקורות המידע המובחנים האלה."

 התקופה הקלאסית ביוון 

חיבורו העיקרי של גרומאך בתחום הפילוסופיה הקלאסית הוא עבודת הדוקטורט שלו שהוגשה בשנת 1929, פורסמה בשנת 1932 ופורסמה מחדש בשנת 1966. נושא העבודה היה המושגים טבע וטוב בפילוסופיה הסטואית הישנה (Physis und Agathon in der Alten Stoa). על פי שטראוס, גרומאך תמך בסברה שפילוסופיה זו שאבה השראה מהפילוסופיה הפרה-סוקרטית. חלק מהחוקרים סברו כי קיימת סתירה פנימית בין הפילוסופיה הסטואית המתייחסת לחיי היומיום, לבין סטואה העוסקת במידות הטובה (arete, virtue) ובמידה הרעה (vice). צקוראקיס סבר שגרומאך משתייך לקבוצת מלומדים הסוברים כי לא מדובר בקרע בין התאוריות וכי מדובר בשני שלבים של אותו תהליך. כמו כן, במסגרת עבודתו גרומאך תרגם מושגים שפרשנותם שנויה במחלוקת בחקר הפילוסופיה הסטואית ובפרט באתיקה הסטואית.

על פי שטראוס, קיים קשר בין עניינו של גרומאך בתרבות ההלניסטית לבין חוסר העניין שהביע בדת היהודית. לגישתו של גרומאך, התרבות היהודית והתרבות היוונית היו יכולות ואף צריכות לעבור מיזוג תרבותי בתקופות מוקדמות יותר. גרומאך הצביע על מרד החשמונאים בשנים 164-168 לפנה"ס כאירוע ההיסטורי שקטע את מסלול ההתקרבות בין שתי התרבויות. גרומאך יחס אחריות דומה גם למעשיהם של הפרושים סביב חורבן בית שני. אירועים אלה, לדעתו של גרומאך, הרחיקו את היהדות ממיזוג תרבותי והחלו אלפיים שנים של סבל ואנטישמיות עבור היהודים. שטראוס מציין: "כפי שאני הבנתי את גישתו, היהדות איבדה את סיבת קיומה [raison d’être] כשהיא נפגשה עם השורשים הקלאסיים של הציוויליזציה האוניברסלית, היוונים וההלניזם" (ההטיה במקור). גם בימי חייו בגרמניה, החזיק גרומאך בגישה שעל היהודים להתמזג אל תוך התרבות האירופית הכללית ששורשיה בתרבות היוונית-רומית הקלאסית.

גתה

בין פרסומיו של גרומאך בחקר כתביו של גתה בולטים במיוחד ספרו "גתה והתקופה הקלאסית" (Goethe und die Antike) ועריכת המהדורה המחודשת של כתביו של גתה מטעם האקדמיה למדעים בגרמניה המזרחית. הספר "גתה והתקופה הקלאסית" פורסם בשנת 1949. ביצירה אנציקלופדית זו הציג גרומאך ודן בדקדקנות בכל המוטיבים והסמלים מהתקופה הקלאסית בכתביו של גתה. על פי שטראוס "[הספר] הוכר כהצגה שהוכנה במומחיות של הנוכחות המתמשכת של התקופה הקלאסית במחשבה ובספרות הגרמנית." החוקר יו לויד-ג'ונס מתאר את הספר כך: "ארנסט גרומאך הוציא שני כרכים נהדרים של Goethe und die Antike, בהם כתביו ומבעיו המתועדים של גתה בנוגע לכל מחבר מהעת העתיקה וכל נושא שקשור לחקר התקופה הקלאסית מסודרים תחת הכותרות המתאימות."

במסגרת מהדורת גתה באקדמיה למדעים, ערך גרומאך, בין השאר, את ההוצאה המחודשת של פאוסט של גתה, בשנים 1954–1958. במאמרו "פרולוג ואפילוג בתוכנית לפאוסט בשנת 1797" (Prolog und Epilog im Faustplan von 1797) שפורסם בשנת 1953, עסק גרומאך בשאלה האם גתה תכנן מתחילת הכתיבה להציל את פאוסט, בניגוד לאגדה המקורית, כפי שעשה בסופו של דבר. הנקל מציין כי מחקרו של גרומאך:
"[...] תרם רבות להארה של שאלות מסוג זה. אף על פי שכתב היד של התוכנית [לפאוסט] לא קיים יותר, ההקשר של מסמכי פאוסט כפי ששרדו מצביע לרעיון אפשרי של גתה מימיו בשטרסבורג: האדם החדש [the new Adam]. גרומאך כתב 'פאוסט נועד להיות מחזה על הפיתוי החדש של אדם, על ההתקפה ההרסנית האחרונה של לוציפר נגד האדם, שניצל על ידי ישו'."

 פרסומיו 
תרבויות אגאיות מוקדמות 
 Ägäisches; Orientalistische Literaturzeitung 34, 1931, 1012ff.
 Lydische Studien; Archiv für Orientforschung 9, 1934, 187ff.
 Rez. F. W. König, Die Stele von Xanthos I; Indogermanische Forschungen 56, 1938, 5ff.
 Rez. W. Brandenstein, Die thyrrhenische Stele von Lemnos; Philologische Wochenschrift 58, 1938, 1313ff.
 Kretisch-ägyptische Scheffelzeichen; Archiv Orientalni 10, 1938, 427 ff.
 Zur Herkunft des altsemitischen Alphabets. In: Festschrift für Leo Baeck. Berlin 1938, 161ff.
 Beitrag zu: The Languages of the Minoan and Mycenaean civilization. Mid-century report, ed. M. Ventris. London 1950, 31 ff.
 Bemerkungen zu M. Ventris—J. Chadwick, Evidence for Greek dialect in the Mycenaean archives; Orientalistische Literaturzeitung 52, 1957, 293ff.
 [Hrsg.] Minoica. Festschrift zum 80. Geburtstag von Johannes Sundwall (Deutsche Akademie der Wissenschaften zu Berlin. Sektion für Altertumswissenschaft 12). Berlin 1958.
 Zur Frage des x-Initials in den hieroglyphischen Inschriften; ebd. 162 ff.
 Rez. J. Chadwick, The Decipherment of Linear B; Gnomon 32, 1960, 681 ff.
 Rez. W. C. Brice, Inscriptions in the Minoan Linear Class A; ebd. 33, 1961, 737ff.
 [Hrsg.] Kadmos. Zeitschrift für vor - und frühgriechische Epigraphik. In Verbindung mit E. L. Bennett, W. C. Brice, P. Dikaios, K. D. Ktistopoulos, O. Masson, P. Meriggi, F. Schachermeyr, J. Sundwall. Berlin 1, 1962—6, 1967.
 Die Korrekturen des Diskus von Phaistos; Kadmos 1, 1962, 16ff. Neue Bügelkannen aus Tiryns; ebd. 84f.
 Linear A auf dem Festland; ebd. 85f.
 Zwei hieroglyphische Siegel; ebd. 153ff.
 Ein Gewichtsstein der Sammlung Metaxas; ebd. 162 ff.
 Eine Inschrift aus Westkreta; ebd. 164f.
 Positionswechsel in den kretischen Schriftsystemen H und A; Forschungen und Fortschritte 36, 1962, 115ff.
 The Question of Ligatured Signs in the Cretan linear scripts; Bulletin of the John Rylands Library, Manchester, 45, 1962, 40ff. (Studies in the Structure of some ancient scripts II)
 Die kretisch-mykenische Schrift. I n : Propyläen-Weltgeschichte Berlin III, 1962, 100f., und Sonderband: Bilder und Dokumente 1965, 444.
 Neue hieroglyphische Siegel; Kadmos 2, 1963, 76ff.
 Das achtseitige Siegel des Ashmolean Museums 1938. 1166; ebd. 84 ff.
 Zwei neue Gewichte aus Knossos; ebd. 155f.
 Zur Lesung der Knossostäfeichen; ebd. 156ff.
 Bibliographie der kretisch-mykenischen Epigraphik (nach dem Stande vom 31. 12. 1961). München-Berlin 1963.
 The Structure of the Cretan hieroglyphic script; Bulletin of the John Rylands Library, anchester, 46, 1964, 346ff. (Studies in the Structure of some ancient scripts III)
 Epigraphische Mitteilungen; Kadmos 3, 1964, 183ff.
 Theben und das Alter von Linear B; Kadmos 4, 1965, 45ff.
 Zu der Gefäßhieroglyphe Evans Nr. 50; ebd. 171ff.
 Epigraphische Mitteilungen; ebd. 173ff.
 Übersehene Zeichen der kretischen Linearschrift A; Jahrbuch für kleinasiatische Forschung 2 H. 1—2 (In memoriam Helmuth Theodor Bossert). Istanbul 1965, 237ff.
 Der ägäische Schriftkreis; Studium generale 18, 1965, 742ff.
 Προβλήματα τής αποκρυπτογράφησης τής γραμμικής Β; Áριστοτέλειον Πανεπιστήμιον Θεσσαλονίκης. ‘Επιστημονική ‘Eπετηρις Φιλοσοφικής Σχολής 8, 1965, 297ff.
 Zur Herkunft des Diskus von Phaistos. Vortrag gehalten auf dem II. Internationalen Kretologischen Kongreß in Chania, April 1966; Kongreßbericht (im Druck)
 Rez. G. Pugliese Carratelli, Le epigrafi di Haghia Triada in Lineare A; Gnomon 38, 1966, 197ff.
 Rez. J. Chadwick—J. T. Killen, The Knossos Tablets, 3. edition; ebd. 809ff.
 Das kretische Königinnengrab von Archanes; Neue Zürcher Zeitung 12. 5. 1966, B1.6
 Die neuen Hieroglyphensiegel vom Phourni (Archanes) I; Kadmos 5, 1966, 109ff. (zusammen mit J. Sakellarakis).
 Epigraphische Mitteilungen; ebd. 168ff.
 Tierkopfrhyta in den Tontäfelchen von HagiaTriada. In: Χαριστήριον εις A. K. Όρλσυδον. Athen III 1966, 388ff.
 The Minoan Libation Formula — again (Referat); University of Edinburgh. Department of Greek. Symposium on Minoan — Mycenaean Writing IV 1966, 7.
 Johannes Sundwallf (obituary); Kadmos 6, 1967, Iff.
 Neue Schriftsiegel der Sammlung Metaxas Herakleion, ebd. 6ff. Bibliographie der kretisch-mykenischen Epigraphik. Supplement I (1962—65). München-Berlin 1967.
 Die kretischen und kyprischen Schriftsysteme. In: Handbuch der Archäologie, Band I 2. Aufl.
 The Minoan Libation Formula — again; Bulletin of the John Rylands Library, Manchester, 51, 1968.
 Rez. S. Davis, The Decipherment of the Minoan Linear A and Pictographic Scripts; Gnomon.
 The Coming of the Greeks. Three papers delivered at the University of Birmingham in September, 1966.

 התקופה הקלאסית ביוון 
 Physis und Agathon in der Alten Stoa (Problemata 6). Berlin 1932, Neudruck Berlin-Zürich-Dublin 1966.
 Zur Quellenfrage von Philos De opificio mundi § 1—3; Monatsschrift für die Geschichte und Wissenschaft des Judentums 47, 1939, 197.
 [Hrsg.] Aristoteles. Werke in deutscher Übersetzung. Berlin- Darmstadt 1956-67.

 גתה 
 Goethe und die Antike. Eine Sammlung. Berlin-Potsdam 1949.
 [Hrsg.] Werke Goethes, hrsg. von der Deutschen Akademie der Wissenschaften zu Berlin. Berlin 1949—59.

[Bearb.]

West-östlicher Divan 1—3, 1952

Faust 1—2, 1954—58.

Urfaust — Faust. Ein Fragment — Faust.

Der Tragödie Erster Theil. Paralleldruck 1958 (zusammen mit Inge Jensen).
 Prolegomena zu einer Goethe-Ausgabe; Goethe 12, 1950, 60ff., Neudruck in: Beiträge zur Goetheforschung Iff.
 Aufgaben und Probleme der Goetheedition; Wissenschaftliche Annalen 1, 1952, 3ff.
 Prolog und Epilog im Faustplan von 1797; Goethe 14—15, 1952 bis 1953, 63ff.
 Locken! haltet mich gefangen; ebd. 334ff.
 Goethes Hypsistarierquelle; ebd. 340ff.
 Probleme der Goethe-Ausgabe. In: Das Institut für deutsche Sprache und Literatur. Vorträge geh. auf der Eröffnungstagung (Veröffentlichungen d. Inst. f. deutsche Sprache und Literatur 1). Berün 1954, 39ff.
 Zum Urfaust; Goethe 16, 1957, 135ff., Neudruck in: Beiträge zur Goetheforschung 268ff.
 Eine Berichtigung zu Goethes Gesprächen; ebd. 342ff.
 [Hrsg.] Konrad Burdach, Zur Entstehungsgeschichte des West-östlichen Divans (Veröffentlichungen d. Inst. f. deutsche Sprache und Literatur 6). Berlin 1955, 1959.
 [Hrsg.] Kanzler von Müller, Unterhaltungen mit Goethe. Kritische Ausgabe. Weimar 1956.
 Müller und Eckermann; Goethe 18, 1956, 310ff.
 Der Erdfall von Liebenstein; ebd. 312.
 Kommata; ebd. 312ff., Neudruck in: Beiträge zur Goetheforschung 276ff.
 Aus Goethes Vorarbeiten zu den Helenaszenen; ebd. 20, 1958, 45ff.
 [Hrsg.] Beiträge zur Goetheforschung (Veröffentlichungen d. Inst. f. deutsche Sprache und Literatur 16). Berlin 1959.
 [Hrsg.] Kanzler von Müller, Unterhaltungen mit Goethe. Kleine Ausgabe. Mit Anmerkungen von Renate Fischer-Lamberg. Weimar 1958.
 Art. Editionen (zusammen mit Waltraud Hagen). I n : Goethe-Handbuch. 2. Aufl. Band I, Stuttgart 1961, 1993ff.; Art. Gespräche, C. W. Göttling.
 [Hrsg.] Goethe im Gespräch (S. Fischer Bücherei 366). Frankfurt a. M. 1960.
 Goethes letzte Worte; Frankfurter Allgemeine Zeitung 6. 4. 1962, 10 [Hrsg. zusammen mit Renate Grumach] Goethe. Begegnungen und Gespräche. Berlin I (1749—1776) 1965, II (1777—1785) 1966.
 Goethes Reinschrift der Hegire. In: Festschrift für Wilhelm Eilers. Wiesbaden 1967, 536 ff.
 Eine unbekannte Divan-Handschrift; Jahrbuch der Goethegesellschaft in West-Japan 8, 1967.

 לקריאה נוספת 
 Anna Holzer-Kawalko, “Lost on the Island: Mapping an Alternative Path of Exile in the life and Work of Ernst Grumach”, Dubnow Institute Yearbook 2017, Vandenhoeck & Ruprecht, 2019, pp. 493-518, .
 Anna Holzer-Kawalko, “Jewish Intellectuals between Robbery and Restitution: Ernst Grumach in Berlin, 1941-1946”, Leo Baeck Institute Year Book, vol. 63, Oxford University Press, 2018, pp. 273-95.
 Dov Schidorsky, “Confiscation of Libraries and Assignments to Forced Labor: Two Documents of the Holocaust”, Library and Culture, Vol. 33 No. 4, Fall 1998, University of Texas Press, pp. 347-88.
 “Ernst Grumach”, Leo Baeck Institute.
 Herbert A. Strauss, In the Eye of The Storm: Growing Up Jewish in Germany, 1918-1943, A Memoir, New York: Fordham University Press, 1999, x, pp. 112-8, 126, 134-5, 141, 149-5, 199, 218.
 William C. Brice, “Ernst Grumach, 1902-1967” (Obituary), Kadmos, vol. 7, De Gruyter, 1968, pp. 1-6.

 קישורים חיצוניים 

האוסף הפרטי של ארנסט גרומאך בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי באתר הספרייה הלאומית

תכתובת בין חנה ארנדט לארנסט גרומאך באתר ספריית הקונגרס של ארצות הברית

 הערות שוליים 

קטגוריה:סגל אוניברסיטת קניגסברג
קטגוריה:סגל בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ברלין
קטגוריה:יהודים גרמנים
קטגוריה:יהודים בשואה: גרמניה
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1902
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1967