צנזורה על הקרנת סרטים בישראל

צנזורה על הקרנת סרטים בישראל היא המערכת החוקית והמנהלית שבאמצעותה רשויות המדינה בוחנות ולעיתים מגבילות את ההקרנה הפומבית של סרטי קולנוע במדינה. מנגנון זה עוצב לראשונה בתקופת המנדט הבריטי, ומתקיים מאז מכוח חקיקה כגון פקודת סרטי הראינוע, 1927 פקודה מנדטורית שסעיפיה נקלטו במשפט הישראלי. לאורך השנים הופעלה הצנזורה על סרטים בשל מגוון שיקולים ממוסר וביטחון ועד פוליטיקה, דת ותרבות. בישראל פועל גוף רשמי, המועצה לביקורת סרטים ומחזות, האחראי למתן אישורי הקרנה וסיווג גיל לצפייה, וכן לסינון תכנים שלסברה עלולים להיות פוגעניים או לערער את הסדר הציבורי.

 סקירה היסטורית של צנזורה על סרטים בישראל 
 תקופת המנדט הבריטי (1920–1948) 
שלטונות המנדט הבריטי הנהיגו הסדרי רישוי להקרנת סרטי ראינוע, אשר הגיעו לשיאם עם חקיקת פקודת סרטי הראינוע בשנת 1927. החוק חייב קבלת אישור מראש לכל סרט שהוקרן לציבור, ובכך ייסד למעשה את מוסד הצנזורה הקולנועית בארץ ישראל. עוד בתקופה זו התבססה התפיסה של בקרה קולנועית ככלי לשליטה בתכנים ציבוריים.

 ראשית המדינה (1948–שנות ה־50) 
עם קום המדינה אימצה מדינת ישראל את הפקודה המנדטורית והמשיכה להפעיל מנגנון צנזורה ממשלתי. המועצה לביקורת סרטים ומחזות השתמשה בסמכויותיה לצורכי עיצוב תרבותי, בין היתר במטרה לגבש זהות לאומית עברית.
 בשנים 1949–1951 נאסרו הופעות תיאטרון ביידיש כדי לעודד שימוש בעברית.
 נאסרו סרטי אימה רבים בשל "תוכן בלתי ראוי".
 סרטים מארצות ערב נפסלו על רקע פוליטי.
 סרטים נפסלו מחשש לפגיעה ביחסים דיפלומטיים (כגון "הוא התחייב למות" ו־"נתיב התהילה").
 נאסרה הקרנת סרטים בגרמנית, איסור שצומצם ב־1958 ובוטל סופית ב־1967.
 הסרט "אוליבר טוויסט" (1948) נפסל בשל דמותו של פייגין, שנתפסה כאנטישמית, מבלי שנצפה בארץ.

 שנות ה־60: שיא ההתערבות ותחילתה של ביקורת 
שנות השישים היו שיא פעילותה של הצנזורה. בשנת 1966, למשל, נפסלו 18 מתוך 420 סרטים. במקביל, החלה לצמוח ביקורת ציבורית ומשפטית על שיקול הדעת המוגזם של המועצה.
 פרשת "יומן סומייל" (1962) שתיעד ביומן קולנוע אלימות משטרתית בעת פיזור הפגנת תושבי שכונת סומייל בתל אביב, הובילה לעתירה לבג"ץ. בית המשפט התיר את הקרנת הקטע, תוך קביעת כללים להגנת חופש הביטוי פסק דין שהיווה תקדים משמעותי.

 שנות ה־70–80: התנגשות בין ביטוי לצנזורה 
במהלך תקופה זו גבר המתח בין מגבלות הצנזורה לבין חופש הביטוי:
 ב־1978 נפסל הסרט התיעודי "המאבק על הקרקע ישראל בפלסטין". בג"ץ אישר את הפסילה בנימוק של הסתה ופגיעה בביטחון.
 ב־1988 נאסרה הקרנת הסרט "הפיתוי האחרון של ישו" בשל מחאות דתיות. בג"ץ הפך את ההחלטה ב־1989, תוך קביעה שפסילה מותרת רק במצב של "ודאות קרובה לפגיעה חמורה בסדר הציבורי".

 שנות ה־90 ואילך: מעבר מסינון לסיווג 
במהלך שנות ה־90 חל שינוי מהותי בגישת הצנזורה:
 בשנת 1989, בעקבות יוזמת חקיקה, נשללו סמכויות המועצה בתחום המחזות.
 ב־1991 בוטלו סמכויות אלו לצמיתות.
 תפקידה של המועצה הוגבל לסיווג סרטים בלבד (הגבלת גיל), במקום פסילה.

בתי המשפט המשיכו להגן על חופש הביטוי:
 בשנת 1997 בג"ץ אישר את הקרנת הסרט "אימפריית החושים" למרות תוכנו הפורנוגרפי, בשל ערכו האמנותי.
 פסילת הסרט "ג'נין ג'נין" (2002) בוטלה ב־2003 על ידי בג"ץ, שנימק זאת בהיעדר הצדקה לאיסור גורף ובהגנה על חופש הביטוי, אף כי קבע שהסרט מעורר מחלוקת.

 שנות ה־2000 עד היום: צנזורה מצטמצמת וחוזרת 
לאחר פרשת "ג'נין ג'נין" לא נפסלו סרטים להקרנה מסחרית במשך למעלה מ־20 שנה. פעילות המועצה התרכזה בקביעת הגבלות גיל בלבד.

עם זאת, בשנת 2024, התחדשה המחלוקת הציבורית והפוליטית סביב צנזורה קולנועית:
 הסרט "לוד" (2024), דוקו-פנטזיה על נכבה בעיר לוד, נפסל על ידי המועצה בעקבות התערבות פוליטית.
 הסרט התיעודי "1948 לזכור ולשכוח", שהציג נרטיבים ישראליים ופלסטיניים, נפסל תחילה אך הותר מאוחר יותר לצפייה לגילאי 16 ומעלה.

 סרטים בולטים שנפסלו לצנזורה בישראל 
 "אוליבר טוויסט" (1948) – סרטו של דייוויד לין על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס. נפסל בשנות ה-50 להקרנה בארץ, בטענה שהאופן בו מוצגת דמות היהודי פייגין הוא סטריאוטיפ אנטישמי פוגעני.
 "כפירי אריות" (1958) – סרט אמריקאי בכיכובו של מרלון ברנדו, המגלם קצין נאצי באופן מעורר אמפתיה. נפסל בתחילה מחשש שהצגת דמות נאצי באור חיובי תפגע ברגשות ניצולי השואה והציבור בכלל. בהמשך, ולאחר דיונים ציבוריים, הותר הסרט להקרנה (הפסילה בוטלה) עם התקררות הרגישות הציבורית בנושא.
 "המאבק על הקרקע" (1978) – סרט תיעודי בהפקת ד"ר מריו אופנברג (פעיל תנועת מצפן) המציג ראיונות עם ערבים-ישראלים על נושאי "הנכבה" והפקעת אדמות בשנות ה-50. נפסל על ידי המועצה מחשש שהסרט מהווה "תעמולה חתרנית והסתה" נגד המדינה. בג"ץ דחה את עתירת היוצרים ואישר את הפסילה, תוך קביעה שחופש הביטוי אינו מוחלט ונסוג מפני סכנת הסתה ממשית בזמן אמת.
 "אימפריית החושים" (1976) – סרט קולנוע יפני ארוטי בבימוי נגיסה אושימה, בעל תוכן מיני מפורש. נפסל בשעתו על ידי הצנזורה מחמת הפורנוגרפיה הגלויה שבו. לאחר עתירה, "בג"ץ 1997 (בג"ץ אימפריית החושים)" פסק שהסרט אכן בוטה, אך הוא בעל ערך אמנותי מובהק ולכן חוסה תחת חופש הביטוי; בהתאם לכך הותר הסרט להקרנה (בהגבלת גיל) בישראל.
 "הפיתוי האחרון של ישו" (1988) – סרטו השנוי במחלוקת של מרטין סקורסזה, המבוסס על ספרו של ניקוס קאזנצאקיס ומציג עלילה אלטרנטיבית לחיי ישו. נפסל באוקטובר 1988 בידי המועצה, לנוכח מחאות חריפות של גורמים נוצריים ברחבי העולם ובחשש לפגיעה ברגשות הנוצרים בישראל. ההחלטה התבססה על פניות של ראשי כנסיות, ולאו דווקא על תוכן הסרט עצמו. מפיצי הסרט (חברת גולן-גלובוס) עתרו לבג"ץ, אשר ביוני 1989 הפך את החלטת הצנזורה והתיר את הקרנתו. בית המשפט העליון קבע כי אין ודאות שהסרט יפגע בסדר הציבורי, במיוחד נוכח העובדה שהוא הוקרן ללא תקריות במדינות נוצריות רבות, ולכן הפסילה אינה מוצדקת. פסיקה זו היוותה כאמור תקדים חשוב שצמצם את כוח הצנזורים בישראל.
 "ג'נין ג'נין" (2002) – סרט תיעודי ישראלי בבימוי מוחמד בכרי על קרב ג'נין במבצע חומת מגן, המאמץ את הנרטיב הפלסטיני שלפיו צה"ל ביצע טבח במחנה הפליטים. נפסל להקרנה מסחרית בבתי קולנוע על ידי המועצה, בנימוק שהסרט משקר ועלול לפגוע ברגשות הציבור והחיילים. בג"ץ בסוף 2003 ביטל את הפסילה והתיר את הקרנת הסרט, מתוך הגנה על חופש הביטוי הפוליטי במדינה דמוקרטית. בית המשפט ציין בנוסף שהאיסור חל רק על אולמות קולנוע, בעוד שהסרט הופץ בפורמטים אחרים, כך שהאפקטיביות של הפסילה ממילא מוגבלת. (כמה שנים לאחר מכן, בעקבות תביעת דיבה פרטית, נאסר הסרט שוב להפצה בהחלטת בית משפט, אך לא בשל מנגנון הצנזורה הרשמי אלא מכוח חוק איסור לשון הרע).
 "לוד" (2024) – סרט דוקו-פנטזיה ישראלי (רמי יונס ושרה פרידלנד) המציג את סיפור העיר לוד בשנת 1948 מנקודת מבט פלסטינית, עם אנימציה וראיונות המעלים טענות על טבח וגירוש שביצעו כוחות ישראליים. נפסל על ידי המועצה בשנת 2024, לאחר שפעילי ימין ושר התרבות מיקי זוהר התערבו נגד הסרט בטענה שהוא מציג "שקר הזוי" הפוגע בנרטיב ההיסטורי של המדינה. הפסילה מנעה את ההקרנה המסחרית של "לוד" בבתי הקולנוע והייתה תקדים ראשון זה עשרים שנה להפעלת צנזורה גורפת.
 "1948 – לזכור ולשכוח" (2024) – סרט תיעודי של הבמאית נטע שושני (הופק עבור כאן 11 לציון 75 שנה למדינה) המשווה בין זיכרונות יהודים וערבים ממלחמת העצמאות. נפסל בנובמבר 2024 להקרנה ייעודית בסינמטקים (בירושלים ובחיפה), בהחלטה תקדימית של המועצה לשלוח מכתב אזהרה לסינמטקים האוסרת את ההקרנה. זאת אף שלרוב לא נדרש אישור המועצה בסינמטקים. לאחר ביקורת ציבורית חריפה, כעבור מספר שבועות התכנסה המועצה שוב וביטלה את הפסילה, כשהיא מאשרת את הסרט לבני 16 ומעלה במקום איסור גורף. מקרה זה המחיש את הקונפליקט בין ניסיונות צנזורה חדשים לבין נוהג ההקרנות החופשיות בסינמטקים.

 השוואה בינלאומית 
מנגנון הצנזורה על סרטים בישראל, שמבוסס על חקיקה מנדטורית, נחשב לחריג יחסית בנוף הדמוקרטי המערבי. במדינות דמוקרטיות רבות התפתחה עם השנים גישה שונה, שמתמקדת בסיווג גיל לצפייה במקום בצנזורה מוקדמת. כך, למשל, בארצות הברית פועל מאז סוף שנות השישים מערך דירוג וולונטרי שמנוהל על ידי גוף תעשייתי בשם MPA, ללא מעורבות ממשלתית, וזאת בשל ההגנה הרחבה שמעניקה החוקה האמריקאית לחופש הביטוי. גם בבריטניה ובמדינות מערב אירופה אחרות קיימים גופים מקצועיים, כגון BBFC, שתפקידם לקבוע סיווגים לגיל הצפייה, אך הם ממעטים לאסור הקרנה של סרטים לחלוטין, למעט מקרים קיצוניים במיוחד. למעשה, יש מדינות שבהן כלל לא קיימת צנזורה קולנועית ממסדית, והפיקוח הציבורי מתבצע באמצעות אזהרות תוכן בלבד, שנועדו לאפשר לקהל להחליט בעצמו אם ברצונו לצפות בסרטים אלה.

מנגד, במשטרים שאינם דמוקרטיים עדיין מיושמת צנזורה הדוקה: בסין, כל סרט עובר בחינה קפדנית ולעיתים קרובות נדרשים שינויים משמעותיים כדי לקבל אישור – עד כדי שינוי סופי הסרט (כפי שאירע בהקרנת "מועדון קרב" עם סוף חלופי בסין). גם במדינות רבות במזרח התיכון נהוגה צנזורה מחמירה, והקרנת סרטים זרים מותנית בעריכה והתאמה לערכי השלטון.

 הערות שוליים 

קטגוריה:קולנוע בישראל
קטגוריה:צנזורה בישראל
קטגוריה:צנזורה בקולנוע