רות ונעמי מלקטות

"ללא כותרת (רות ונעמי מלקטות)" הוא צילום מאת האמן הישראלי עדי נס, והוא חלק מסדרת הצילומים "סיפורי התנ"ך" משנת 2006. בסדרה זו מעניק נס פרשנות עכשווית לדמויות מקראיות, תוך יצירת הקבלה בין הסיפורים התנ"כיים לבין מציאות החיים של השוליים החברתיים בישראל. הצילום מציג עיבוד מחודש לסיפור המקראי של רות ונעמי, תוך שימוש בהקשרים מודרניים המדגישים נושאים של עוני, ניכור ושותפות גורל.

הצילום הוצג כחלק מסדרת הצילומים "סיפורי התנ"ך" במוזיאון תל אביב לאמנות, בגלריית ג'ק שיינמן בניו-יורק, נרכש לאוסף הקבע של מוזיאון ישראל, ומופיע בפורטל המורשת התרבותית Europeana  של האיחוד האירופי.

תיאור היצירה
בצילום מופיעות שתי נשים – אחת מבוגרת והשנייה צעירה – כשהן אוספות בצלים שנזרקו על הקרקע בשוק ירקות ריק. הסביבה שבה הן פועלות רחוקה מהרקע הפסטורלי של שדה הליקוט המקראי ומתחלפת במרחב עירוני מטונף הממחיש מצוקה כלכלית וחברתית.

לצורך יצירת הסצנה, בחר נס את שוק הירקות הבדואי כמיקום הצילום, במקום שדה שעורים כמסופר במגילת רות. צוות ההפקה פיזר בצלים על הקרקע כדי לדמות את פעולת הלקט, אך תוך כדי הצילומים הגיחו למקום הומלסים אמיתיים שניסו לאסוף את הבצלים – אירוע שהמחיש את הרלוונטיות החברתית של היצירה, אף שלא תועד בצילום עצמו.

השחקנית רבקה בכר גילמה את דמותה של נעמי, והציירת נטע הררי נבון גילמה את רות. נס תיאר כיצד במהלך הצילומים השתחררה קווצת שיער מראש הדמות הצעירה ונדבקה לגופה של הדמות המבוגרת, מה שהזכיר לצוות את הפסוקים המקראיים: ״וְרוּת דָּבְקָה בָּהּ… כִּי אֶל־אֲשֶׁר תֵּלְכִי אֵלֵךְ״ (רות א יד-טז).

משמעות וסמליות
בצילום מתקיים עימות בין הסיפור המקראי לבין המציאות החברתית בת-זמננו. במגילת רות, מעמד הלקט נתפס כחלק ממערכת חוקית מכבדת, שבמסגרתה בעלי השדות מחויבים להשאיר את היבול שנפל עבור הנזקקים. לעומת זאת, בגרסתו של נס, פעולת הלקט נעשית באזור אורבני מוזנח, והנשים אינן אוספות שיבולים, אלא שאריות מזון שננטשו. בכך מדגיש נס את הפער שבין הערבות החברתית המקראית לבין המציאות העכשווית, שבה מעמד העניים נותר שקוף וחסר כבוד.

ההשראה לצילום ניכרת גם מיצירות קלאסיות כמו ציורו של ז'אן-פרנסואה מילה, "המלקטות" משנת 1857, שבו נראות איכרות כורעות בשדה ואוספות שיבולים. אך בניגוד לציורו של מילה, שבו הדמויות הן עדיין חלק ממערכת חקלאית סבירה, אצל נס הדמויות מלקטות שאריות מושלכות ברחוב, ללא כל תחושת ערך עצמי.
השוואה בין "רות ונעמי מלקטות" לציור "המלקטות"
250px|ממוזער|שמאל|"המלקטות", יצירה מעשה ידי ז'אן-פרנסואה מילה
הצילום "רות ונעמי מלקטות" של עדי נס והציור "המלקטות" של ז'אן-פרנסואה מילה עוסקים בנושא הלקט, אך מבטאים אותו בדרכים שונות, בהתאם להקשרים החברתיים והתרבותיים של זמנם.

אצל מילה, הנשים מוצגות בסביבה כפרית פסטורלית, שבה השדה מואר באור טבעי רך. תיאור זה מעניק לסצנה אופי נטורליסטי והרמוני, המדגיש את מקומן של המלקטות בתוך המערכת החקלאית של תקופתן. לעומת זאת, נס בוחר בסביבה עירונית מוזנחת – השוק הסיטונאי בבאר שבע לאחר סיום המסחר, כשהדוכנים נטושים והרחוב מלא שאריות. בכך הוא מחליף את האווירה הרגועה של השדה בחוויה אורבנית קשה וטעונה, המדגישה את הניכור והמצוקה של הדמויות.

הדמיון בין היצירות ניכר בהצגת הנשים הכפופות, שעמדת גופן משדרת עמל, כניעות ותחושת הישרדות. כמו בציור של מילה, גם אצל נס פניהן של הנשים מוסתרות, מה שהופך אותן לייצוג אוניברסלי של עוני ולא לדמויות פרטניות. יחד עם זאת, נס מוסיף רבדים סמליים לצילום – הבצלים המפוזרים על הקרקע מייצגים לא רק את שאריות המזון שהן אוספות, אלא גם דמעות וצער, ובכך יוצרים היפוך סמלי: לא הבצלים גורמים לבכי, אלא הדמעות של הנשים הן אלו ש"מייצרות" את הבצלים.

בנוסף, בניגוד למילה, שהציג איכרות מקומיות הנטועות במציאות החברתית של זמנן, נס מטשטש את זהותן הלאומית של הנשים בצילום. הן עשויות להיות יהודיות, ערביות, עולות חדשות או מהגרות עבודה – דמויות שולי החברה הישראלית, ללא שיוך ברור. בכך הוא מעניק ליצירתו ממד אוניברסלי של זרים, חסרי בית ונדכאים, אשר מקביל לחוויית הזרות של רות המקראית.

אלמנט נוסף שאין בציור של מילה אך מופיע בצילום של נס הוא הרמזים המקראיים והמשמעות הסמלית של הקשר בין הדמויות. במהלך הצילומים השתחררה קווצת שיער מראשה של הדמות הצעירה ונצמדה לגופה של המבוגרת. נס ראה בכך המחשה ויזואלית לפסוק "וְרוּת דָּבְקָה בָּהּ" והחליט לשלב זאת כאלמנט סמלי המבטא את הברית והנאמנות שבין שתי הדמויות, כפי שמודגש גם בפסוק "כִּי אֶל אֲשֶׁר תֵּלְכִי אֵלֵךְ".

שני האמנים משתמשים באמצעים חזותיים דומים אך מטעינים את יצירותיהם במשמעויות שונות: מילה מבקש להציג הרמוניה כפרית ומערכת חקלאית סגורה, בעוד שנס מדגיש מצוקה עירונית, ניכור חברתי, ותחושת זרות חסרת מוצא, ההופכים את הצילום לביקורת חברתית נוקבת על מצבו של הפרט בחברה המודרנית.

ביקורת ופרשנות
הצילום זכה לתשומת לב רבה בשל אופיו הטעון והרגשי, המשלב שתיקה דרמטית ואווירה דחוסה. הרקע הריק, היעדרם של אנשים נוספים, והמעבר מסביבה כפרית לטופוגרפיה עירונית – כל אלה יוצרים תחושת ניכור ובדידות, המדגישה את השבר בין העבר לבין המציאות החברתית העכשווית. הבחירה להתחיל את סדרת "סיפורי התנ"ך" דווקא בסצנה זו ממחישה את הקו המנחה של נס – שימוש בדמויות מקראיות כדי להאיר סוגיות חברתיות אוניברסליות כמו עוני, זרות, ומאבק קיומי.

 קישורים חיצוניים 

 רות ונעמי – אז והיום, באתר תנ"ך ממלכתי - משרד החינוך

הערות שוליים

קטגוריה:תצלומים בישראל
קטגוריה:צילום בישראל
קטגוריה:נשים בצילום
קטגוריה:עדי נס: צילומים
קטגוריה:מוזיאון ישראל: תצלומים
קטגוריה:אישים במגילת רות
קטגוריה:המקרא בתרבות ובאמנות