אלכסנדר גורסקי

אלכסנדר גורסקי (ברוסית: Алекса́ндр Алексе́евич Го́рский  6 באוגוסט 1871 - 20 באוקטובר 1924) היה כוריאוגרף רוסי, בן-זמנו של מריוס פטיפה, ובלט בולשוי. נודע כמי שיצר גרסאות חדשות לבלטים קלאסיים של פטיפה, בהם אגם הברבורים, דון קישוט ומפצח האגוזים. גורסקי "שאף למידה רבה יותר של נטורליזם, ריאליזם ואפיון דמויות בבלט." הוא העריך כישורי משחק יותר מטכניקת "ברוורה" (תצוגה ראוותנית של כישורים כגון סיבובים מרובים או קפיצות גבוהות). פרשנויותיו לבלטים היו שנויות לעיתים קרובות במחלוקת והוא הרבה להעסיק אמנים מחוץ לעולם המחול ליצירת תפאורות ותלבושות. בשנותיו המאוחרות הידרדרה בריאותו הנפשית והוא מת בבית חולים פסיכיאטרי.

 ילדות ונעורים 
אלכסנדר גורסקי נולד בעיבורי סנקט פטרבורג. כשמלאו לו שמונה, קיוו הוריו לשלוח אותו לבית הספר למסחר ואת אחותו לבית הספר האימפריאלי לבלט, שניהם בסנקט פטרבורג. הנהלת בית הספר לבלט עמדה על כך, שגם הוא ילמד בו, עם אחותו. ההורים הסכימו, ואלכסנדר היה לתלמיד בבית הספר האימפריאלי לבלט.

 ראשית קריירה 
גורסקי היה תלמידם של פלאטון קרסבין (אביה של תמרה קרסבינה, מ. י. וולקוב ומריוס פטיפה. עם סיום לימודיו בבית הספר לבלט הצטרף ללהקה ועלה משורות הלהקה לדרגת coryphée, רקדן המופיע בהרכבים קטנים, ומשם לרקדן סולו. הוא רקד תפקידים ב-הנערה הסוררת, "חליל הקסם" ו"יקיצת פלורה"

ב-1895 פיתח גורסקי ידידות עם ולדימיר סטפאנוב, שיצר אותו זמן שיטה של תיווי ריקוד. לאחר מותו של סטפאנוב, שיכלל גורסקי את השיטה של סטפאנוב ובהמשך התמנה ללמד אותה לתלמידי האקדמיה הממלכתית של מוסקבה לכוריאוגרפיה. השיטה של סטפאנוב שימשה את הבלט האימפריאלי לתיעוד חלק גדול מן הרפרטואר של הלהקה. כיום כלול אוצר זה של כתב תווי בלט באוסף סרגייב.

בשנת 1900 התמנה גורסקי ל"רקדן ראשי" של אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי בסנקט פטרבורג, ומשם הועבר, כעבור שמונה ימים, אל האקדמיה הממלכתית של מוסקבה לכוריאוגרפיה במוסקבה בתפקיד מנהל. מה שנועד להיות מהלך זמני היה לדבר של קבע. בית הספר הוציא מספר רב של תלמידים מוכשרים, אבל הלהקה דעכה. גורסקי קיבל את התואר "מנהל בלט ראשי" של תיאטרון בולשוי האימפריאלי. כמורה השתמש ב"תנועות ריקוד חופשיות בניגוד לצורות האקדמיות, הקפואות" של סגנון הבלט הקודם. השראה לכך נתנה לו איזדורה דנקן, שנודעה בדחיית מסורת הבלט וגרסה, שמחול צריך להיות ביטוי טבעי של הנפש. עוד שאב השראה משיטת סטניסלבסקי במשחק.

 כוריאוגרפיה 
אלכסנדר גורסקי יצר כוריאוגרפיה, ביים מחדש והחזיר לבימה בלטים רבים. הוא יצר רבים מן הבלטים שלו עצמו, אבל היה זה הבימוי המחודש שלו לבלטים של מריוס פטיפה, שפרסם אותו. יש אומרים, שהוא סלל את הדרך ליצירתו של מיכאל פוקין. בין הבלטים של גורסקי "בתו של גודול" (ברוסית: Дочь Гудулы) (עיבוד של הבלט "לה אסמרלדה"), "סאלאמבו", אטיודים", "מחולות האומות", "יוניס ופטרוניוס" ו"אהבה היא מהירה".

מתוך הרפרטואר הקלאסי של תיאטרון הבולשוי חידש גורסקי את גרסת פטיפה/איוואנוב של הנערה הסוררת בפעם הראשונה ב-1903 (גרסת גורסקי תהיה הבסיס כמעט לכל הפקה שתעלה על בימות רוסיה והמערב למשך עשרות שנים), עיבוד מחדש לאגם הברבורים של פטיפה/איוואנוב ב-1901, "דון קישוט" של פטיפה ב-1900, הביידרה (עם ואסילי טיחומירוב) ב-1904, ו"ריימונדה" ב-1905.
הוא חידש גם את מפצח האגוזים ואת העיבוד שערך פטיפה ל"סוסון הגבנוני" של ארתור סן-לאון ב-1901.

 דון קישוט 
גורסקי ביים את הגרסה המחודשת של "דון קישוט" בשנת 1900, עם מוזיקה מאת המלחין אנטואן סימון, גרסה שנועדה לבלט האימפריאלי בשנת 1902. ההפקה של גורסקי שימשה בסיס כמעט לכל הפקה שעלתה אחריה.

השינוי הגדול ביותר שגורסקי הרכניס בכוריאוגרפיה של פטיפה היה בפעילות ה"קורפ דה בלה", כלומר, רקדני הלהקה שאינם סולנים. במקום לשמש רקע נע כמקובל לרקדני הלהקה, הם היו לחלק חשוב של הדרמה. הם הצטופפו ונדחקו על פני הבמה, ובכך שברו את הסימטריה והקווים האופיינים לפטיפה. תנועתם היה במקרים רבים בעלת שייכות תרבותית, משעשעת ומציאותית לקבוצת אנשים. בין חובבי הבלט הנלהבים היו שסברו, כי הגרסה החדשה היא יצירת אמנות וחשו למוסקבה לחזות בה. אחרים, כמו אלכסנדר בנואה, ראו בה ערבוביה "טיפוסית להצגות חובבים". עם זאת, למקצבים הדינמיים והסוערים, ולעליצות הקלילה של "דן קישוט" כפי שאנו מכירים אותו כיום, אחראי במידה רבה גורסקי.

 אגם הברבורים 
עד 1920 יצר גורסקי גרסאות אחדות של אגם הברבורים. הבלט שונה פעמים רבות והיה שונה במידה ניכרת מגרסת הבלט של פטיפה ואיבאנוב בבלט סנקט פטרבורג. הוא יצר מחדש את ולס האיכרים מן המערכה הראשונה, הוסיף ריקוד אופי, ויתר על הקווים הישרים הגאומטריים של פטיפה, וסיים את המערכה הראשונה עם רקדנים נושאי לפידים. גם במערכה השנייה הוכנסו שינויים ליתר דרמטיות. הברבורים התרוצצו במעגלים ובלהקות מבולבלות, באורח שלא התקבל על דעת מבקרי התקופה.

 מפצח האגוזים 
היה זה גורסקי שחשב בפעם הראשונה להסב את סצנות הפנטזיה במפצח האגוזים לחלום, שקלרה מתעוררת ממנו בסופו של דבר. בבלט המקורי ובסיפור שעליו התבסס, האירועים מתרחשים באמת. גורסקי גם הכניס שינויים בסיפור, כך שאת תפקידי קלרה והמפצח האגוזים/הנסיך ירקדו מבוגרים, ולא ילדים, ובכך שינה את היחסים בין שתי הדמויות לאהבה, במקום חברות בין ילדים. בדרך כלל וסילי ויינונן זוכה בכל הקרדיט על השינויים האלה, אבל היה זה גורסקי שחשב עליהם תחילה.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:כוריאוגרפים רוסים
קטגוריה:מנהלי בלט