אלימות מינית בשואה

במהלך מלחמת העולם השנייה התמודדו גברים יהודים ונשים יהודיות במחנות ריכוז עם אלימות מינית, כתוצאה מאפליה בזמן מלחמה, אנטישמיות, ואמונות ג'נוסיידיות שטופחו על ידי משטר הנאצים של אדולף היטלר. אלימות מינית ואפליה אלה התרחשו ברחבי אירופה הכבושה על ידי הנאצים, בין היתר בבתי יהודים ובמקומות מסתור, כמו גם במרחב הציבורי ובאתרי השמדה ייעודיים.

בין השנים 1933 ל-1945 פעלו למעלה מ-44,000 מחנות ואתרי כליאה תחת שליטת המשטר הנאצי. מקורות האלימות המינית וההפרדה בין גברים לנשים יהודים נבעו בעיקר ממוצאם הגזעי. הנאצים ניצלו אתרים אלה למטרות שונות, כגון כפיית עבודה פיזית ומינית על האסירים. קיימות עדויות רבות של ניצולים משני המינים, אך חלק ניכר מהעדויות נותר חסוי בשל אופי הנושא והסטיגמות הקשורות לאונס. אלימות מגדרית, אלימות מינית ודעות אנטישמיות תרמו להתעללות ולפגיעה בגברים ובנשים יהודים במהלך השואה.

 מקורות 

רוב הגברים והנשים היהודים היו מטרה למשטר הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה בשל האמונה שהגזע היהודי נחות לעומת הגזע הארי כביכול. אנטישמיות גזעית צמחה באירופה בעקבות המשטר הנאצי, אך שורשיה נעוצים בהיסטוריה עוד מימי הנצרות התנ"כית, דרך ימי הביניים, לעיתים כתוצאה מהסתה, והתפשטו עד למלחמות העולם ונראים עד ימינו.

מקורות האלימות המינית שבוצעה כלפי יהודים במהלך השואה הם מורכבים, ושילוב של גורמים שונים עשוי ליצור התנהגויות אלימות מינית, במיוחד בקרב גברים (וגם נשים, אך הגברים היו העבריינים העיקריים). גרמניה ובעלות בריתה (בהן הונגריה, רומניה ואיטליה) היו המבצעות העיקריות של האלימות המינית כלפי יהודים במחנות הריכוז, אך אלימות מינית התרחשה גם מצד אסירים אחרים.

המניעים להתעללות המינית כללו, בין היתר, גורמים פוליטיים ואידאולוגיים נגד היהודים, תנאי המלחמה שהרגילו אנשים לאלימות והרג, תרבות הצבא שהעלתה על נס כוח פיזי וגבריות הגמונית, דעות מיזוגיניות שהיו חלק מאמונות הנאצים, ומניעים אישיים ופסיכולוגים כמו צורך בשליטה. שילוב גורמים אלה עשוי היה לטפח תרבות של התעללות ויחס בלתי אנושי במהלך השואה.

 סטריאוטיפים וסטיגמות 
סטריאוטיפים רבים נקשרו ליהודים ולמיניותם, והם ממשיכים להתקיים ברחבי העולם עד היום. חלק מהסטריאוטיפים הללו עלו לאחר המלחמה סביב נשים שעסקו בשירותי מין או בזנות במהלך המלחמה, גם אם הדבר נעשה לצורכי הישרדות ובכפייה. המשטר הנאצי ראה את גופו כעליון על גופם של היהודים, אותם תפס כתת-אנושיים. המשטר השתמש בקריקטורות עם איברים מעוותים בתקשורת הציבורית כתעמולה להפצת מסר על הגוף היהודי התת-אנושי. לעיתים נראו קריקטורות אלה עם אפים גדולים במיוחד ושיער מתולתל עשיר.

גם גברים יהודים חוו, ועדיין חווים, סטיגמות סביב התעללות מינית, אונס ומעשים נוספים שהתרחשו במהלך המשטר הנאצי. הגבר היהודי המודרני מוצג לעיתים כחביב, עדין, רגיש ושברירי. תכונות אלה מזוהות לעיתים עם נשיות ולא עם גבריות, דבר המשדר מסר כי גברים יהודים נחותים לעומת הסטריאוטיפ המערבי המסורתי של הגבר. אמונה זו חוזקה בשואה על ידי הנאצים באמצעות בושה והשפלה שהופעלו על היהודים.

 היסטוריות מושתקות ומחוקות 
איסוף מחקר על אלימות מינית בשואה הוא לעיתים משימה מורכבת בשל רגישות הנושא ואופיו הטאבו. קשיים רבים נלווים לאיסוף עדויות, כגון העובדה שמספר רב של קורבנות האלימות המינית לא שרדו. קשיים אלה, יחד עם אתגרים באיסוף חוויות של ניצולים בשל אופי הנושא, גרמו להיסטוריונים מסוימים להימנע מלעסוק באלימות מינית בזמן מלחמה. כתוצאה מכך, חלק מהמסגור של השואה אינו מדויק, שכן הנרטיב שונה והושתק כדי לא לכלול את האלימות המינית שחוו היהודים.

לאחר מלחמת העולם השנייה, מספר רב של ניצולים יהודים ברחו מאירופה. יותר מ-150,000 מהם הגיעו לארצות הברית. למרות מספרם הגדול של המהגרים היהודים לארצות הברית, רוב הניצולים לא שיתפו בתחילה את סיפוריהם. בראיונות שנערכו בשנות ה-90, ניצולי שואה ציינו לעיתים קרובות כי לעיתים רחוקות דיברו על חוויותיהם בזמן המלחמה ועל האלימות שחוו במשך עשרות שנים לאחריה. זאת מסיבות רבות, כגון הנטל הטראומטי המוטל על ניצולים לשתף את סיפוריהם. לעיתים קשה לניצולים לשחזר את חוויותיהם וזיכרונותיהם מאלימות מינית כלפי יהודים במלחמת העולם השנייה. חלק מהניצולים התקשו לדון ולזכור בשל הרגשות העזים הקשורים לחוויותיהם. מספר ניצולים חשו כי סיפוריהם קשים מדי להאמין או לשמיעה עבור רוב האנשים, ולכן שתקו. לעיתים, ניצולים לא שיתפו את סיפוריהם בשל הבושה והסטיגמה הקשורות לאירועים שהתרחשו במלחמה. סיבות אלה ואחרות גרמו לניצולים רבים למתן את סיפוריהם או להימנע מלשתף אותם כלל.

רוב התקשורת האמריקאית מאותה תקופה התמקדה בשחרור היהודים והייתה דרמטית ונועדה להוות מקור השראה. תקשורת זו לא שיקפה את הקשיים האמיתיים ואת האלימות המינית שהתרחשה. הדבר יצר מסגור שגוי של השואה עבור הקהל האמריקאי שצרך תקשורת בנושא. בשל מסגור התקשורת, יחד עם חוקי טוהר הגזע שאסרו יחסי מין בין אריים ליהודים באותה עת, בין סיבות אחרות, היו שסברו כי הפרות מיניות אלה לא התרחשו.

 איגניקה ועיקור 
איגניקה נאצית היא שורש הסיווג של אנשים על בסיס גזע. המשטר הנאצי יצר מדיניות רדיפה שהתבססה על עקרונות האאוגניקה. מערכת האמונות של התנועה התבססה על אפליה גזעית של תכונות שנחשבו לבלתי רצויות. טיעונים אלה בדבר מי נחשב לבעל ערך ומי לא, שימשו להצדיק עיקור כפוי של אנשים עם מוגבלויות שכליות. תיאוריות אלה של היגיינה גזעית השפיעו על דרכי החשיבה של היטלר ועל קביעת המדיניות. הקורבנות העיקריים של גישה זו היו אנשים עם מוגבלויות. אולם, גם יהודים הושפעו באופן משמעותי מעיקור אאוגני. היטלר סבר כי היהודים פוגעים בגזע הארי הגרמני, וכי יש למנוע מהם להתרבות עם גרמנים. עדויות היסטוריות מראות כי ייתכן שהתקיים עיקור המוני של נשים יהודיות במחנות ריכוז, עם אפשרות של מתן הורמונים חיצוניים ללא ידיעתן, דבר שהוביל לכך ש-98% מהנשים איבדו את יכולת הווסת שלהן עם הגעתן למחנות. עדויות דומות נמצאו במחנות בהונגריה, שם 94.8% מהאסירות איבדו את יכולת הווסת שלהן עם כניסתן למחנה.

בשנת 1935 נחקק חוק שאסר על עירוב גזעי בנישואים. חוק הגנת הדם הפליל יחסים מיניים בין יהודים לגרמנים לא-יהודים; חוק זה לא חייב עיקור, אלא הפליל עירוב גזעי.

 אלימות מינית נגד נשים 
לא היה זה נדיר שנשים יהודיות באירופה התמודדו עם אלימות מינית מוגברת במהלך מאמצי המלחמה. אלימות מינית זו ודה-הומניזציה של יהודים התרחשו בשל סיבות רבות, כגון תרבות המלחמה ומיזוגניה.

 תיעוד היסטורי של נשים במחנות ריכוז 
במלחמת העולם השנייה אלימות מינית הייתה נפוצה במחנות ריכוז, הן מצד שומרים והן מצד אסירים אחרים. לא היה זה נדיר שנשים יהודיות במחנות חוו השפלה, תקיפה פיזית, תקיפה מינית, אונס, וכפייה לעבוד בבתי בושת נאציים. אם נשים נכנסו להיריון במהלך שהותן במחנות, הן נרצחו או נאלצו להפיל את העובר. לעיתים נלקחו בגדיהן של הנשים, והן נאלצו לבלות את זמנן במחנות בעירום ובתנאים לא היגייניים. לעיתים, אסירות נאלצו לבצע עבודה פיזית עבור הנאצים ללא בגדים. תנאים אלה היו בלתי נסבלים ותרמו לדה-הומניזציה של נשים יהודיות במחנות הריכוז.

אווה דורפמן, ניצולת שואה, שיתפה את זיכרונותיה ממחנה יאנובסקה שבאוקראינה. היא תיארה את הטראומה שחזתה בה:באחת מפקודות המסדר היו שם צעירים, והמבוגרים ישבו, ואוקראיני – שמה של הילדה היה בושה – לקח אותה החוצה, וחשבנו שאולי הוא יציל אותה, אך כשחזרה היא אמרה שהוא אנס אותי, ואז הוא חזר וירה בה. כל הדם שלה, הכול מהמוח שלה, הוא ירה בה ממש כאן בראש. איך אפשר לחיות חיים נורמליים כשחושבים על זה.
 תפקודי הגוף 
במחנות הריכוז, נשים רבות לא זכו לתנאי מחיה היגייניים. הנאצים שלטו בתפקודי גופן, תוך שלילת סוכנותן של חלק מהנשים. לעיתים לא הייתה להן פרטיות, והן נאלצו לעשות את צרכיהן לעיני השומרים והאסירים האחרים. במהלך העבודה, לעיתים נמנעה מהן האפשרות להתפנות. רוב הנשים במחנות איבדו את יכולת הווסת שלהן עקב תת-תזונה או מאמצי עיקור. כאשר נשים אכן קיבלו מחזור, בשל היעדר מוצרי היגיינה ובגדים, דמן זרם לאורך רגליהן.

 בתי בושת 
חלק מהנשים היהודיות נלקחו ממחנות הריכוז והועברו לבתי בושת נאציים, שם עבדו כ"זונות מחנה". בשל תנאי המחיה הקשים, חלק מהנשים חיפשו דרך לצאת מהמחנות. אחת הדרכים הייתה להסכים להצטרף לבתי בושת, שם הובטחו להן מזון ותנאי שינה משופרים. חלק מהנשים לא קיבלו בחירה ונאלצו לסבול תקיפה מינית תמורת הישרדותן. בחלק מהעדויות של ניצולות ממחנה אושוויץ, היו רק שתי אפשרויות לנשים: תא הגזים או בית הבושת. בתי הבושת הוקמו בדרך כלל כדי לעודד אסירים מועדפים לעבוד ולספק הזדמנות לקצינים ולשומרים לאנוס נשים. נשים מסוימות שיתפו את חוויותיהן בבתי הבושת, הכוללות סיפורים על איומים, מכות, השפלה ואונס. רוב העובדות כעבדות מין נרצחו בסופו של דבר.

 אלימות מינית נגד גברים 
גברים במחנות ריכוז נחשפו לצורות דומות של אלימות והשפלה כמו נשים, אך חוויותיהם נחקרו פחות ולעיתים הוסתרו בשל ציפיות חברתיות, תרבותיות ודתיות. גבריות נקשרה באופן היסטורי לכוח, תוקפנות ושליטה, ונורמות מגדריות הקשורות לגברים בזמן מלחמה גרמו למחיקת חלק מחוויותיהם. חוקרים מסוימים טענו כי מחיקת סיפורי ההתעללות המינית והאונס של גברים ונערים יהודים במהלך השואה נובעת גם מהבנה מסורתית של הקשר בין גבריות לדה-הומניזציה, המתמקדת באלימות קטלנית או רצח מגדרי ולא בהתעללות מינית.Curry, Tommy J., Thinking through the silence: theorizing the rape of Jewish males during the Holocaust through survivor testimonies, Holocaust Studies 27.4 (2021): 447-472. תיאור ספציפי של אונס ואלימות מסוג "נאלץ לחדור" מראה כי בעוד שהאלימות המינית שחוו גברים ונערים יהודים דומה במידה מסוימת לזו של נשים, חוויותיהם הספציפיות דורשות תיאוריות חדשות של האופן שבו הגוף הגברי נפגע מינית. טומי ג'יי קארי מציע כי קיים קשר אינטימי בין התפיסות ההיפר-גבריות והנשיות של גברים ונערים יהודים, שהופך את האלימות המינית והאונס לתוצאה צפויה של אירועי רצח עם כמו השואה.Curry, Tommy J. "Thinking through the silence: theorizing the rape of Jewish males during the Holocaust through survivor testimonies, Holocaust Studies 27.4 (2021): 447-472. סוגי האלימות שהתרחשו במחנות כללו, בין היתר, סירוס של גברים ונערים, בדיקות לא-בהסכמה של איברי מין, לעג מיני, אונס, תקיפה, עיקור ועוד. שערם של גברים יהודים רבים, כולל זקניהם ופאותיהם, גולח בכפייה. לעיתים, להוספת השפלה, נאלצו הגברים היהודים לגלח זה את שערו של זה. חוויות אלה תועדו לעיתים ביומנים ובזיכרונות של נערים וגברים.

טקסט=elderly survivor comforting a young boy|ממוזער|242x242 פיקסלים| נייט לייפסיגר ניצול שואה וניצול התעללות מינית ומנחם סטודנט צעיר במהלך מצעד החיים באושוויץ ב-2019. תמונה ממוזיאון המורשת היהודית. 
אונס של גברים ונערים יהודים במהלך השואה מתועד בארכיון ההיסטוריה החזותית (VHA) שבקרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה. ב-2017, קרן השואה של USC ראיינה את טומי ג'יי קארי על מחקרו בנושא אונס והתעללות מינית של גברים ונערים יהודים במהלך השואה. הראיון כלל דיון על כך שבארכיון VHA תויגו בעבר כל מקרי האלימות המינית בין גברים כ"יחסים הומוסקסואליים". קארי הסביר כי תיוג שגוי זה של החוויות המיניות של גברים יהודים בארכיון יצר בלבול לגבי אילו יחסים בין גברים היו בהסכמה ואילו היו כפויים. תיוג זה הקשה על חוקרים לראות את האלימות המינית שסבלו גברים ונערים יהודים מאונס או מאלימות מסוג "נאלץ לחדור", וכן את תפקיד הגזענות והדה-הומניזציה בהסבר הפגיעות שלהם לאלימות מינית.

 תיעוד היסטורי של גברים במחנות ריכוז 
אלימות מינית נגד גברים במהלך השואה הייתה נפוצה והתרחשה לעיתים קרובות יותר ממה שתועד, לפי עדותו של ניצול השואה סם לובאט בראיון היסטוריה בעל פה משנת 1998. לובאט תיאר את האלימות המינית של גברים כלפי גברים כ"מבישה". ספרות ושיח סביב ניצולי המחנות חיזקו סטריאוטיפים וסטיגמות הומופוביות כלפי הניצולים.

זיכרונות שפורסמו ב-2015 מאת נייט לייפציגר, ניצול שואה מפולין, תיארו את חוויותיו עם מפגשים עם זקן החדר בשם יאנק. חוויותיו הוסתרו מאביו, שהיה כלוא באותו מחנה. המפגשים כללו ביקורים ליליים, חדירה בכפייה, סחר מיני נצלני ועוד.

סידני קליין, ניצול שואה מסלובקיה, שיתף את חוויתו עם תקיפה מינית בבית החולים של המחנה על ידי מי שכינה "טכנאי מעבדה":הוא לקח אותי למשרד, והציע לי כל מיני דברים, והוא אנס אותי, הוא אנס אותי ואז רצה שאבוא לראות אותו כל שבוע... ניסיתי להתחמק ממנו, וכמה פעמים הצלחתי, אבל אז הוא איים עליי שאם לא אבוא, אאבד את העבודה שלי.

 הערות שוליים 

קטגוריה:אלימות מינית
קטגוריה:השואה