העיר והבית

העיר והבית (באיטלקית: La città e la casa), הוא רומן מאת הסופרת האיטלקייה נטליה גינצבורג, שיצא לאור באיטליה ב-1984 ב. הספר הוא מסוגת רומן מכתבים. זהו הרומן האחרון שכתבה גינצבורג ונחשב לאחד מהבולטים ברומנים שכתבה. ב-1998 יצא הרומן ב"" בתרגום לעברית של אלון אלטרס.

הרומן מתאר את קורותיהם ואת יחסיהם של הפרטים בחבורת ידידים שנהגה להיפגש בסופי שבוע בבית אחת המשפחות ואת התפרקותה של חבורה זו. "העיר" היא רומא, שבה מתגוררים חלק מהגיבורים ו"הבית" הוא בית אותה משפחה המצוי בסביבה כפרית באזור פרוג'ה. ברומן אין התייחסות לשום מאורע היסטורי, כך שלא ניתן למקם אותו כרונולוגית, אולם על פי ההתנהגות החברתית של הדמויות ועל פי רמז מסוים, ניתן למקם אותו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. המאורעות המתבארים מתוך המכתבים נפרשים על תקופה של כשנתיים וחצי.

הדמויות
שתי הדמויות המרכזיות הן ג'וזפה ולוקרציה. חלק גדול מהמכתבים הם ביניהם. הם גם הכותבים או המכותבים בחלק גדול מהמכתבים האחרים, אם כי לא בכולם.
 לוקרציה – בת 35–40. נשואה לפיירו ואם לחמישה ילדים צעירים. מתגוררת בבית המכונה "המרגֶריטֶה" שנמצא במונטה פרמו שבאזור פרוג'ה והמשמש כמרכז להתכנסות חבורת ידידים בסופי שבוע. לוקרציה מחפשת ריגושים בדמות התאהבויות בגברים שונים.
 ג'וזפה – בן 45–50. אלמן שנים רבות (לאחר שהיה פרוד מאשתו). מתגורר בדירה ברומא ברחוב נאזאריו סאורו (Via Nazario Sauro (מצפון לקריית הוותיקן). הדירה משמשת נושא משמעותי בספר), ועובר להתגורר בארצות הברית. קשה לו לתקשר עם בנו הבוגר, אלבריקו והוא מתקשה למצוא את דרכו בחיים. בעבר היה לו רומן עם לוקרציה והיא אף טוענת כי הוא אביו של אחד מילדיה. עתה הם ידידים.

דמויות נוספות המשתתפות ככותבים ומכותבים:
 פרוצ'ו – אחיו הבוגר של ג'וזפה. מרצה באוניברסיטת פרינסטון שבארצות הברית. ג'וזפה מעריכו ורוצה להיות בקרבתו.
 רוברטה – בת דודתו של ג'וזפה. מתגוררת ברומא בשכנות לג'וזפה. מתוארת על ידי אג'יסטו כ"אישה שמחה, פעלתנית, שנדחפת לכל דבר". מתגלה במהלך הספר כקול השפוי והאיתן ביותר מבין הדמויות הפועלות.
 אג'יסטו – עיתונאי, מתגורר בטרסטוורה, רומא. מתואר על ידי ג'וזפה כ"בקיא בעניינים של כולם".
 פיירו – בעלה של לוקרציה. עובד ושותף במשרד של דוקטור בפרוג'ה. מתואר כאדם מכיל. נישואיו עם לוקרציה מוגדרים כ"נישואים פתוחים".
 אלבינה – ידידה של אג'יסטו. במקור מגיעה מלוקו דיי מרסי  שבאברוצו.
 סרנה – חובבת ויוצרת תיאטרון מושבעת.
 אלבריקו – בנו של ג'וזפה. הומוסקסואל. שכנו של אג'יסטו. מתקשה למצוא את דרכו בחיים. בהמשך הופך ליוצר קולנועי הזוכה להצלחה.
 איגנאציו פזיץ' – רסטורטור של ציורים המתגורר ברומא ומסתפח לחבורה

דמויות נוספות המתוארות במכתבים:
 איפוליטה – מכונה איפו, ציירת ומקיימת יחסים קרובים עם איגנאציו. מתגוררת ברומא, אך איננה שייכת לחבורה.
 אנה מריה – בשמה המלא, אנֶה מריֶה רוזנטל, יהודיה. אשתו המנוכרת של פרוצ'ו.
 שֵנטָל – בתה של אנה מריה מנישואיה הראשונים
 דָני – בעלה של שנטל

ביקורת
מנחם פרי טוען: "עזיבתו של ג'וזפה לאמריקה והתפרקותו של "הבית" שבו נפגשים כולם בסופי־שבוע, מאפשרת חליפת־מיכתבים ענפה המשקפת פיסות־חיים כבחתיכות של מראה שהתנפצה לרסיסים. אכן, זהו גם הדימוי של נטליה גינצבורג עצמה, שכתבה על הספר: " כבר מן ההתחלה לא קיוויתי לדבר. המראה הייתה שבורה, ואני ידעתי שלאחות את השברים יהיה בלתי־אפשרי.". פרי טוען כי המצב הכללי בספר הוא "של התפוררות, של עזיבת בית, שהוא מטאפורה לאיזו יציבות אשלייתית." לדעתו, דמויותיה של גינצבורג אינן דמויות "מעבדה", וגם לא דמויות של "אנשים פשוטים" שהקורא יכול להסתכל עליהן מלמעלה, אלא דמויות אנושיות באמת וכי בספר, מעל לכל, יש "איזה חסד של אמפתיה אנושית.".

המתרגם לעברית, אלון אלטרס, ראיין ב-2001 את נכדתה של גינצבורג. כשנשאלה מדוע בספריה גינצבורג מתארת את המשפחות כאומללות ענתה: "המשפחה האיטלקית התפרקה למול עיניה. הדורות הצעירים, של שנות השישים והשבעים, ריתקו אותה. בעיקר ריתקו אותה השינויים הגדולים שהתחוללו באיטליה בשנות השבעים. אחרי מאבקים ממושכים הותרו אז באיטליה גירושים והפלות מלאכותיות. נערך משאל עם על הנושאים האלה. היא התעניינה, בעשורים האחרונים לחייה, בזוגות המוזרים שצצו בחברה האיטלקית וגם בתופעות שקודם לכן לא דיברו עליהן בגלוי, כמו הומוסקסואליות או לסביות.".

ציור העטיפה בהוצאה העברית
בציור העטיפה מופיע הציור "ואנסה בל בהיריון". הצייר הוא דאנקן גרנט ומושא הציור היא הציירת ואנסה בל. התמונה נבחרה על ידי המעצבת יעל שורץ.
על הזיקה ההדוקה שבין העטיפה לתוכן הספר עמד מנחם פרי בדבריו בגב הספר: "ציור העטיפה שבחרה יעל שורץ מאיר זווית שנראית תחילה לא צפויה. הוא מתייחס ללוּקרֶציה, האשה בעלת ההריונות הרבים ביותר בספר (משלושה גברים), האומרת: "אני אוהבת שהבטן שלי גדולה". במחשבה שנייה, אכן, ההוֹרוּת הטבעית, הספונטנית, היא הערך החריף ביותר בספר; מול כל הדמויות המחפשות חסוּת וביטחון, היא הדבר שמפציע למרות־הכל, היא הממשי שיכולים להעניקו אפילו אבות לא־אמיתיים, כמין תיקון ליחסים קודמים, חסרים, של הורים־ילדים.".

השפעה
הסופרת רות אלמוג העידה כי כתבה את רומן המכתבים שלה, "באהבה, נטליה" (הוצאת כתר, 2005), לאחר שקראה את "העיר והבית". היא התרגזה על "העבודה הקלה" שסברה שעשתה גינצבורג, ואמרה לעצמה כי תכתוב רומן דומה בתוך חודשיים. על ניסיונה היא אמרה מאוחר יותר: "התברר לי שזה לא קל לכתוב רומן מכתבים. היה קשה מאוד להעמיד את המבנה. זה מאוד קשה לתאם את התאריכים והזמנים - הייתי צריכה ללכת לספרייה לשבת עם עיתונים ולבדוק דברים. אבל זה היה ניסיון מאוד מעניין מבחינתי וגם קיבלתי סטירת לחי על זה שכל-כך בזתי לה.".

קישורים חיצוניים
 נטליה גינצבורג: העיר והבית, באתר הספריה החדשה
 מכתבים ספרותיים לכבוד יום הדואר הבין-לאומי, (מכתב מהרומן "העיר והבית"), אתר הספרייה הלאומית, 9 באוקטובר 2018
 אלון אלטרס, היו בעיניה טרגדיה, מקור ראשון (לשעבר "מעריב"), 8 ביוני 2001

הערות שוליים

ביאורים

קטגוריה:ספרות איטלקית
קטגוריה:רומן מכתבים
קטגוריה:ספרי 1984
קטגוריה:ספרי הספריה החדשה
קטגוריה:ספרי נטליה גינצבורג