רות (פרנצ'סקו אייץ)

רות הוא ציור מאת הצייר האיטלקי פרנצ'סקו אייץ, שנוצר בשנת 1853. הציור מציג את הדמות המקראית רות, ומתאפיין באיקוניות פשוטה ובתיאור נשי בעל גוון חושני ואלגנטי. היצירה צוירה בהזמנה של סברינו בונורה מבולוניה, שדאג להעבירה לרשות העיר. הייתה זו היצירה היחידה של אייץ שהוצגה באותה שנה בתערוכות של האקדמיה – מוסד סגור שביקש לסמן ריחוק ממייסד זרם הציור הרומנטי באיטליה.

 תיאור הציור 

רות מתוארת כשהיא עומדת במרכז הבד, ומחלקת באופן סימטרי את הנוף המדברי המשתרע בחלק התחתון של הציור, המזכיר את אזור ירדן של ימינו. בצדו השמאלי של הנוף מופיע כתם עצים, והשמיים מעוננים. הטון הכללי חמים, והצבעים הצהובים – האופייניים ליצירות רבות של אייץ – שולטים ביצירה. הדמות לובשת טוניקה לבנה הקשורה במותניים, אשר חושפת חלק ניכר מהחזה. היא חובשת טורבן, ועל זרועה הימנית עונדת צמיד מתכתי הדוק. בידה השמאלית היא מחזיקה גלימה כהה העוטפת שיבולי חיטה. תווי פניה צעירים ומדויקים, והבעת פניה מבטאת אופי הרהורי וחושני בעת ובעונה אחת. תאורת הציור יוצרת ניגודיות: צדו השמאלי של הנוף כהה, ובכך מדגיש את חלקה המואר של דמות רות; צדו הימני של הנוף בהיר, ויוצר ניגוד עם הצד המוצל של הדמות.

הרקע המקראי

רות היא דמות מקראית ממואב, הנזכרת במגילת רות. על פי המסופר, רות נישאה למחלון, בנו של אלימלך, משפחה מיוחסת משבט יהודה שעברה לשדה מואב עקב רעב בארץ. לאחר פטירת בעלה וגיסה אלימלך איש נעמי, נותרה רות עם חמותה, נעמי, ועם ערפה – אשתו של כיליון. בניגוד לערפה ששבה לעמה, רות בחרה לדבוק בנעמי ולשוב עמה לבית לחם יהודה, כשהיא מביעה את נאמנותה במילים: "עמך עמי ואלוהיך אלוהי". חז"ל זיהו את רות כבתו או נכדתו של עגלון מלך מואב. עם חזרתן לבית לחם, ליקטה רות שיבולים בשדהו של בועז, קרוב משפחתה של נעמי. בועז הבחין בה ונהג בה באדיבות ובכבוד. לבסוף, על פי יוזמת נעמי, פנתה רות אל בועז כדי שיישא אותה לאישה, לפי מנהג הייבום. קשר זה הוביל, על פי המקרא, לשושלתו של דוד המלך.

 סגנון והקשר יצירתי 

הציור מבוסס על נושא מקראי, בדומה ליצירות נוספות של אייץ, כגון "רבקה" (1831) ו"תמר מיהודה" (1847). דמותה של רות שואבת השראה מהאמנות שלפני תקופת הרנסאנס, כפי שניתן לראות גם ביצירות אקדמיות אחרות של האמן. על פי עדות הנוטריון אנריקו בוטריגארי, הציור עורר רושם רב: "מה שמשך את המבטים היה קנבס יפהפה של אייץ ממילאנו, שבו נראית רות כאשר, כאלמנה ענייה ומסכנה, יצאה ללקט בשדהו של בועז". מבחינה סגנונית, היצירה מתאימה לשנות החמישים של המאה ה־19, תקופה שבה עסק אייץ בגוף העירום הנשי באופן אינטנסיבי ודרמטי יותר, תוך הדגשת ערכים פסיכולוגיים מורכבים. ניכרת זיקה מוסרית של האמן עם יצירותיהם של אנגר ודלאקרואה. ביצירות מסוג זה, שנועדו לקהל מצומצם, שב האמן והביע עניין ב"חן ספונטני, שהוא המרכיב העיקרי והטיבול של היופי", ולא ב"חן מוסכם, שאותו האישה לומדת או מעניקה לעצמה, שמתחיל כלימוד ומסתיים בסוד".

 הרישום בצבעי מים מארמון מזטי 

רישום בצבעי מים על נייר, המיוחס לפרנצ'סקו אייץ, מתוארך לשנת 1853 ומוצג כיום בקומה השנייה של ארמון מזטי, מתוך אוסף אוטולנגי. הרישום נחשב לרפרודוקציה של הנושא המתואר בציור שהוזמן על ידי סברינו בונורה. על גב הרישום מופיעה הערה בכתב יד, אשר אינה רלוונטית, ולפיה העבודה נעשתה בשנת 1848. בדימוי זה הופכת הדמות של רות לאלגוריה של מחלת הנפש הרומנטית, שבה גוברים האלמנטים הצורניים על היסודות הספרותיים. הרישום מציג חקירה אסתטית מתקדמת, הנשענת על תפיסה טהורה של משטחי צבע, בעיקר בצבעי רקע שטוחים ואבקתיים.

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:ציורי התנ"ך
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:נשים בציור