נחש הנחושת (פיודור ברוני)

נחש הנחושתן הוא ציור ענק מעשה ידי האמן הרוסי ממוצא איטלקי פיודור ברוני, שהושלם בשנת 1841. הציור נמצא באוסף המוזיאון הרוסי הממלכתי בסנקט פטרבורג (מספר קטלוג Zh-5070). גודל הציור הוא 565×852 ס"מ.

ההשראה של ברוני לציור נבעה מסיפור המתואר בתנ"ך, על בני ישראל שהוצאו ממצרים בהנהגת משה. לאחר שנים של הנדודים במדבר, החלו להתלונן ולאבד אמונה, ובעקבות זאת נענשו על ידי ה' באמצעות נחשים ארסיים. משה, לפי הוראת ה', הציב נחש נחושת על נס, וכל מי שהביט בו באמונה נרפא מהכשות הנחשים.Степанова С. С. Русская живопись эпохи Карла Брюллова и Александра Иванова: Личность и художественный процесс. — СПб.: Искусство-СПб, 2011. — 288 p. — P. 171-173. — .

ברוני עבד על הציור במשך כחמש עשרה שנים. הוא הודיע לחברה הקיסרית לעידוד האמנויות כי החל בעבודה על הציור בפברואר 1827, והשלים אותו בשנת 1841. בין השנים 1833–1836 עבד באיטליה, לאחר מכן נקרא חזרה לסנקט פטרבורג ללמד באקדמיה הקיסרית לאמנויות, ובשנת 1838 שב לרומא, שם סיים את הציור.

בקיץ 1841 נשלח הציור לרוסיה, לאחר שהוצג בהצלחה בתערוכה ברומא. הוא הוצג בארמון החורף, ולאחר מכן הועבר לאקדמיה לאמנויות. מאז ראשיתו, "נחש הנחושת" הושווה לעיתים קרובות לציור רחב-ההיקף "יומה האחרון של פומפיי"  מאת קארל ברולוב, שצויר שבע שנים קודם לכן. שני הציורים הוצגו זה לצד זה ונחשבו ל"ענקי הציור הרוסי".Бенуа А. Н. Русская школа живописи / Н. Н. Дубовицкая. — М.: Арт-Родник, 1997. — 334 p. — P. 49. — .

שטח הבד של הציור הוא כ-48 מ"ר, ומשקלו כ-70 ק"ג. הוא נחשב לציור ההיסטורי הרוסי הגדול ביותר, הגדול ביותר באוסף המוזיאון הרוסי הממלכתי,Д. Д. Воронцов, А. П. Маслов. Русское искусство в вопросах и ответах. — СПб.: Симпозиум, 1997. — 269 p. — . — . והגדול ביותר מבין ציורי כן במחצית הראשונה של המאה ה-19.В. А. Гусев, Е. Н. Петрова. Русский музей: альбом, путеводитель. — СПб.: П-2, 2001. — 135 p. — .

 העלילה ותיאור הציור 

עלילת הציור מבוססת על הסיפור המופיע בספר במדבר, הפרק העוסק בהכשת בני ישראל במדבר על ידי נחשים ארסיים ובעונשם. לאחר שהתלוננו על הנהגת משה, שלח ה' נחשים שפגעו בהם. כאשר צעקו לעזרה, ציווה ה' על משה להציב נחש נחושת על נס, וכל מי שהביט בו נרפא:

"וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל מֹשֶׁה עֲשֵׂה לְךָ שָׂרָף וְשִׂים אֹתוֹ עַל נֵס וְהָיָה כָּל הַנָּשׁוּךְ וְרָאָה אֹתוֹ וָחָי." (במדבר כ"א, ח–ט).

ברוני תיאר את הרעיון מאחורי הציור כך: "ניסיתי לגרום לכך שכבר במבט ראשון תעורר התמונה רגש עז של הסצנה הנוראה הזו ותישא את חותמו של עונש ה'." הציור מורכב מהרבה דמויות, ואין בו דמות מרכזית ברורה. בני ישראל מגיבים בדרכים שונות – חלקם נבהלים, חלקם מחפשים ישועה בנחש הנחושת, אחרים מתאבלים על מתיהם, מתפללים, או מחרפים את משה וה'.
ימין|ממוזער| פיודור ברוני. ראש צורח (סקיצה לציור "נחש הנחושת" )
ברקע הציור, במרכזו, מופיע משה רבנו, מצביע במטהו לעבר נחש הנחושת, ובידו השנייה מסמן להתקרב אליו. מבטו נוקשה ומלא סמכות, והוא עומד לצד אלעזר הכהן ובני שבט לוי. אולם במוקד תשומת הלב נמצאים דווקא הדמויות שבקדמת הציור, הנמצאות במצוקה – גבר צעיר מתפתל בכאב בעקבות הכשת נחש. לעיתים משווים את דמותו ללאוקון, שעל פי המיתולוגיה היוונית נחנק על ידי נחשים עם בניו.

הנוף בציור מציג מדבר סלעי עם שמים קודרים, מהם נופלים נחשים ארסיים, דבר שמדגיש את עוצמת העונש האלוהי. התאורה בציור אינה ברורה, ונראה כי דמויות מסוימות מפיצות אור פנימי, כגון האישה הלבושה בלבן המסמלת אמונה וגאולה. Петинова Е. Ф. Русские художники XVIII — начала XX века. — СПб.: Аврора, 2001. — 345 p. — P. 116. — .
ממוזער| פיודור ברוני. איש צעיר מטפס על סלע (סקיצה לציור נחש הנחושת)
בחזית הימנית של הציור, אישה ממהרת לעבר בעלה בפחד ובייאוש. פניה של האישה דומות לאלו של אנג'ליקה, אשתו של ברוני. ניתן לראות בהחדרה כזו של דמותו המקורית של האמן לציור ביטוי של רומנטיקה בציור ההיסטוריה. האישה הזו היא המרכז המקומי של הצד הימני של הציור: גם כל מי שסביבה לופת אימה. העובדה שאנשים רבים מחפשים הגנה מקרוביהם וחבריהם לא ממש משתלבת עם התיאור המקראי, לפיו די היה להסתכל על נחש ברונזה כדי לרפא אנשים.

החזית של הצד השמאלי של הבד עבר שינויים משמעותיים במהלך הציור. בסקיצות מוקדמות ובגרסה הראשונה של הציור, ברוני תיאר קבוצה של ארבעה אנשים המושיטים יד אל נחש הנחושת - אדם הנושא אב זקן, אשתו ובנו. בגרסה הסופית של הציור, הקבוצה שונה מאוד - הבן, רגלו חבושה מהנשיכה הקטלנית, גוסס בזרועותיהם של אביו ואמו. למרות עומק אבלם, הם אינם מנסים להגיע לנחש הברונזה: ככל הנראה לאחר שאיבדו כל תקווה להציל את בנם.

מימין, ילדה רוכנת מעל האבן. ברוני עצמו תיאר אותה כך: "היא יתומה, שנגזל ממנה כל דבר. היא מחבקת את האבן, חצי כורעת. האבן הזו היא המפלט היחיד מהנחשים. היא מחבקת אותה, בוכה ומשקה אותה בדמעותיה". והאמן המשיך: "אחד מאחיה, עדיין תינוק, שוכב ליד האבן הזו - צער. ציירתי אותו מת מרעב".

מימין לילדה, ברקע, האמן תיאר גבר רוכן על צעירה גוססת (כלה, לדברי ברוני). הוא מנסה לשווא לפקוח את עיניה בתקווה שהיא תראה את נחש הברונזה. בסמוך, רוכנת מעליה ומניחה את ידה אל לבה של הגוססת, נמצאת אישה מבוגרת, כנראה אמה.
ימין|ממוזער| פיודור ברוני. ילדה באבן (סקיצה לציור "נחש ברונזה")
במקביל, חלק מהאנשים ברקע הציור מתקרבים אל הנחש, מחפשים ישועה. ביניהם אם עם תינוק, העומדת למרגלות הנס, מרימה אליו את ידיו של התינוק. בצד ימין של הציור, גבר נושא את אשתו המותשת בזרועותיו, מביט בתקווה לעבר "הנחש הנחושת" - לבושה לבן, היא מסמלת בצורה הברורה ביותר התובנה הדתית והאמונה בריפוי, כאשר ברוני עצמו מאפיין את מצבה כאקסטזה ".
ממוזער| פיודור ברוני. ראש אישה (סקיצה לציור נחש הנחושת")
נראה שאמא לשני ילדים משמאלה מביטה באישה הזו. אבל היא לא: למעשה היא מביטה למעלה אל השמים שמהם נופלים נחשים ולדברי ברוני 'מפחדת לילדיה, היא רוצה לכסות אותם בבגדיה'. עדיין משמאל אישה כורעת עם ילד מת לפניה. למרות שהיא עומדת מול נחש הברונזה, אין במבטה אמונה בגאולה, רק צער אימהי והשלמה עם הגורל.

כנוף, ברוני תיאר, במילותיו שלו, מקום 'באמצע המדבר הערבי הסלעי ליד הים האדום, שבו מתנשאים צוקים גבוהים ותלולים, למרגלות הר הור[ן]'. מכיוון שהאמן מעולם לא היה שם בעצמו, כל הנוף נצבע בדמיונו: הסלעים וההרים, האדמה והשמים. הנוף האפל, עם ענני סערה שמהם נופלים נחשים רעילים, מדגיש את חוסר הרחמים של העונש ואת הזוועה שפקדה את האנשים. במובן זה, הנוף משחק תפקיד של שחקן בציור. יחד עם השפעות האור והצבע, ניתן לראות בכך ביטוי לרומנטיקה בציור הקלאסיציסטי של ברוני.

לגבי תאורת הציור היא מותנית, שכן אי אפשר לזהות מקור אור ספציפי. רוב השמיים מכוסים בעננים, כשרק פער קטן נראה למרחוק, אך ברור שאינו מספיק כדי להאיר את כל חלל הציור. קבוצות האנשים בחזית וברקע מוארות באופן שווה יחסית. אף על פי כן, נראה שחלק מהדמויות פולטות אור משלהן, כמו האישה לבושה בלבן ונושאת על ידי בעלה.

 היסטוריה 
ברוני החל בעבודה על הציור בשנת 1827, כשהציג את הרעיון לחברה הקיסרית לעידוד האמנויות. במהלך השנים הבאות יצר סקיצות שונות והתמודד עם אתגרים כלכליים ואישיים. בשנת 1835 נקרא לשוב לרוסיה, אך ניסה לדחות את שובו כדי להשלים את הציור. בשנת 1839 נולד לו בנו, והוא נקלע לקשיים כלכליים, אך לבסוף קיבל מחדש את משכורתו הקיסרית והמשיך בעבודה.

באפריל 1841 דיווח כי השלים את הציור, והוא הוצג לראשונה ברומא וזכה להצלחה. בספטמבר 1841 הגיע הציור לרוסיה והוצג בארמון החורף, ובהמשך באקדמיה לאמנויות. הצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה רכש אותו תמורת 30,000 רובלים (לפי גרסה אחרת, 70,000 רובלים), וברוני עצמו זכה בעיטור מסדר ולדימיר מדרגה רביעית. Государственная Третьяковская галерея — каталог собрания / Я. В. Брук, Л. И. Иовлева. — М.: СканРус, 2005. — V. 3: Живопись первой половины XIX века. — 484 p. — P. 140. — .

בשנת 1835 נודע כי הקיסר ניקולאי הראשון הורה לפיודור ברוני וקארל ברולוב לחזור לסנט פטרסבורג. לאחר מכן הוצג הציור באולם בית הספר הרוסי שבארמיטאז'. בשנת 1897 הועבר למוזיאון הרוסי, שם הוא נמצא עד היום. במהלך מלחמת העולם השנייה פונה יחד עם אוצרות אחרים לפרם (אז מולוטוב). בשנת 2000 בוצע בו שיקום מקיף במוזיאון הרוסי, במסגרתו נוקו השכבות המושחרות והציור הושב למראהו המקורי.

ביקורות והשפעה

היסטוריון האמנות אלכסנדר בנואה כתב כי בהשפעת הצלחתו של ברולוב עם "יומו האחרון של פומפיי", החליט ברוני ליצור ציור בקנה מידה דומה. ברומא זכה הציור להצלחה רבה, אך בסנקט פטרבורג התקבל בפחות התלהבות. בנואה טען כי אף שברוני עלה על בריולוב במיומנותו, הוא היה פחות נגיש לקהל הרחב ולכן לא זכה לאותה תהודה ציבורית.

הציור "נחש הנחושת" נותר אחד מהציורים ההיסטוריים החשובים ביותר ברוסיה, והוא מוצג כיום באולם 15 בארמון מיכאילובסקי שבמוזיאון הרוסי לצד יצירות נוספות של אמני המאה ה-19.Бенуа А. Н. История русской живописи в XIX веке. — М.: Республика, 1995. — 448 p. — P. 122-123. — .

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:המקרא בתרבות ובאמנות
קטגוריה:ציורי התנ"ך
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:נחשים בתרבות
קטגוריה:משה בציורים