קניסו מאונטיין לנדיס

קניסו מאונטיין לנדיס (באנגלית: Kenesaw Mountain Landis; נולד ב-20 בנובמבר 1866 – 25 בנובמבר 1944) היה משפטן אמריקאי שכיהן כשופט פדרלי בארצות הברית וכנציב הבייסבול הראשון. הוא זכור במיוחד בזכות טיפולו בסקנדל שבמסגרתו סילק שמונה שחקנים מהשיקגו וייט סוקס מהבייסבול המקצועי בשל קשירת קשר להפסד מכוון בסדרת העולם 1919, ודחה שוב ושוב את בקשותיהם לשיקום מעמדם. שלטונו הנוקשה על עולם הבייסבול במשך כרבע מאה זוכה להערכה כמי שהחזיר את אמון הציבור במשחק.

 חיים מוקדמים וקריירה לפני המשפט (1866–1905) 
 ילדות וקריירה מוקדמת (1866–1893) 
קניסו מאונטיין לנדיס נולד במילוויל, אוהיו, ב-20 בנובמבר 1866, הילד השישי והבן הרביעי של אברהם הוך לנדיס, רופא, ומרי קומלר לנדיס. משפחת לנדיס התייחסה למנוניטים שווייצרים. אברהם נפצע בצבא ארצות הברית בקרב קניסו מאונטיין בג'ורג'יה, וכאשר הוריו של התינוק לא הצליחו להסכים על שם, הציעה מרי לקרוא לו קניסו מאונטיין.

שניים מארבעת אחיו של קניסו, צ'ארלס ברי לנדיס ופרדריק לנדיס, הפכו לחברי קונגרס בקונגרס של ארצות הברית.

בגיל עשר החל לעבוד כשליח עיתונים. הוא עזב את בית הספר בגיל 15 לאחר שנכשל בלימודי אלגברה. הוא עבד בחנות כללית מקומית, ולאחר מכן כשליח ברכבת ונדליה. לנדיס ביקש להתקבל כבלם ברכבת, אך נדחה בצחוק בשל גודלו הקטן. לאחר מכן עבד בעיתון לוגנספורט ג'ורנל, לימד את עצמו דיווח בקצרנות והפך ב-1883 לדווח רשמי של בית המשפט המחוזי של מחוז קאס, אינדיאנה. לנדיס כתב מאוחר יותר: "אולי לא הייתי שופט גדול או פקיד בייסבול, אבל אני גאה בכך שהייתי דווח קצרנות אמיתי." הוא שירת בתפקיד זה עד 1886. בזמנו הפנוי, הפך לאלוף במרוצי אופניים, שיחק וניהל קבוצת בייסבול. כשהוצע לו חוזה מקצועי כשחקן, הוא דחה אותו, והצהיר כי הוא מעדיף לשחק מאהבת המשחק.

ב-1886, לנדיס נכנס לפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית, תמך בחברו צ'ארלס פ. גריפין למזכיר מדינת אינדיאנה. גריפין ניצח, ולנדיס זכה במשרה בשירות המדינה במחלקת המדינה של אינדיאנה. בזמן עבודתו שם, הוא הגיש בקשה להפוך לעורך דין.

באותה תקופה, באינדיאנה, מועמד נדרש רק להוכיח כי הוא בן 21 ובעל אופי מוסרי טוב, ולנדיס התקבל. הוא פתח משרד עריכת דין במריון, אינדיאנה, אך משך מעט לקוחות בשנת עבודתו שם. בהבינו כי עורך דין ללא השכלה לא יצליח לבנות קריירה משגשגת, נרשם לנדיס ב-1889 לבית הספר למשפטים של YMCA בסינסינטי (כיום חלק מאוניברסיטת צפון קנטקי).

בשנה שלאחר מכן עבר לבית הספר למשפטים יוניון (חלק מאוניברסיטת נורת'ווסטרן), וב-1891 קיבל תואר במשפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי. הוא החל לעסוק בעריכת דין בשיקגו, שימש כמרצה עוזר ביוניון, וביחד עם עורך הדין קלרנס דרו סייע להקים את מועדון האזרחים הבלתי מפלגתי של שיקגו, שהוקדש לרפורמות מוניציפליות. לנדיס עבד עם חברו מהקולג' פרנק או. לודן; השניים נקלעו לחובות כדי להרשים לקוחות פוטנציאליים, ורכשו ספריית משפטים משומשת.

 שנות וושינגטון ואחריה (1893–1905) 
במרץ 1893, מינה הנשיא גרובר קליבלנד את השופט הפדרלי וולטר קיו. גרשם למזכיר המדינה, וגרשם שכר את לנדיס כמזכירו האישי. גרשם, בעל קריירה ארוכה כמינוי פוליטי במחצית השנייה של המאה ה-19, כיהן בשלושה תפקידי קבינט והיה מועמד סמוי פעמיים למועמדות הרפובליקנית לנשיאות. למרות היותו רפובליקני, תמך גרשם בקליבלנד (דמוקרט) בבחירות 1892 בשל סלידתו מהמועמד הרפובליקני, הנשיא בנג'מין הריסון.

לנדיס הופיע בפני השופט גרשם בבית המשפט. לפי הביוגרף של לנדיס, ג'יי. ג'י. טיילור ספינק, גרשם חשב שללנדיס "יש משהו מיוחד" והאמין שכישורי הקצרנות שלו יהיו שימושיים.

בוושינגטון, לנדיס עבד קשה להגן על האינטרסים של גרשם במחלקת המדינה, ויצר קשרים עם עיתונאים רבים. הוא היה פחות פופולרי בקרב בכירי המחלקה, שראו בו חצוף. כאשר דלפה ידיעה על מדיניותו של הנשיא קליבלנד בנוגע להוואי, קליבלנד היה משוכנע שלנדיס הוא המקור ודרש את פיטוריו. גרשם הגן על לנדיס, והצהיר כי קליבלנד יצטרך לפטר את שניהם, והנשיא נסוג לאחר שהתברר כי טעה בהאשמת לנדיס.

קליבלנד החל לחבב את לנדיס, וכאשר גרשם נפטר ב-1895, הציע לו את תפקיד שגריר ארצות הברית בוונצואלה. לנדיס דחה את התפקיד הדיפלומטי, והעדיף לחזור לשיקגו כדי לפתוח משרד עריכת דין ולהינשא לויניפרד ריד, בתו של מנהל הדואר של אוטווה, אילינוי. השניים נישאו ב-25 ביולי 1895; נולדו להם שני ילדים ששרדו, בן, ריד ג. לנדיס, ובת, סוזן – ילד שלישי, ויניפרד, נפטר זמן קצר לאחר לידתו.

לנדיס בנה קריירה בעריכת דין תאגידית בשיקגו; כשהמשרד שגשג, הוא התערב עמוקות בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית. הוא יצר קשר הדוק עם לודן ושימש כמנהל הקמפיין שלו למושל אילינוי ב-1904.

לודן הפסיד, אך מאוחר יותר כיהן שתי כהונות בתפקיד והיה מועמד מרכזי למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ב-1920. מושב בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית למחוז הצפוני של אילינוי היה פנוי; הנשיא רוזוולט הציע אותו ללודן, שדחה אותו והמליץ על לנדיס. המלצות נוספות מפוליטיקאים מאילינוי הגיעו, ורוזוולט מינה את לנדיס לתפקיד.

לפי ספינק, רוזוולט רצה "שופט קשוח ואדם שחולק את השקפתו בבית משפט חשוב זה"; לודן ולנדיס, כמו רוזוולט, היו בשמאל הפרוגרסיבי של המפלגה הרפובליקנית. ב-18 במרץ 1905, רוזוולט העביר את המינוי לסנאט, שאישר אותו באותו אחר הצהריים ללא דיון בוועדה; הוא קיבל את מינויו באותו יום.

 שופט (1905–1922) 
ימין|ממוזער|274x274 פיקסלים|1922
אולם המשפט של לנדיס, חדר 627 בבניין הפדרלי של שיקגו, היה מפואר וכלל שני ציורי קיר: אחד של המלך ג'ון המעניק את מגנה כרטה, והשני של משה לפני שהשליך את לוחות הברית. לפי הביוגרף של לנדיס, דייוויד פייטרוסה, החדר היה "בדיוק המקום לחוש הדרמטי של לנדיס. בו הוא ינהל משפטים במשך כמעט עשור וחצי." לפי ספינק, "לא עבר זמן רב עד שכותבים בשיקגו גילו שיש להם 'דמות' על כס השיפוט."

א. ל. סלואן משיקגו הרלד-אמריקן, חבר של לנדיס, זכר:
השופט תמיד היה כותרת ראשית. הוא היה שחקן גדול, תיאטרלי במראהו, עם לסת חדה ושער לבן פרוע, והציבור תמיד מילא את אולם המשפט שלו, בידיעה שמשהו יקרה. היו מעט רגעים משעממים.

אם לנדיס חשד בקו החקירה של עורך דין, הוא היה מקמט את אפו, ופעם אמר לעד: "עכשיו בוא נפסיק להתעסק ונגיד בדיוק מה קרה, בלי לספר את סיפור חייך." כשנאשם מבוגר אמר לו שלא יוכל לשרוד עונש של חמש שנים, לנדיס התבונן בו ואמר: "טוב, אתה יכול לנסות, לא?" כשצעיר הודה בגניבת תכשיטים מחבילה, עמדה אשתו של הנאשם בקרבתו, תינוקת בזרועותיה, ולנדיס שקל מה לעשות. לאחר הפסקה דרמטית, הוא הורה לצעיר לקחת את אשתו ובתו ולחזור הביתה, והביע את חוסר רצונו שהילדה תהיה בתו של אסיר. לפי הכתב הספורט אד פיצג'רלד במגזין ספורט, "נשים בכו ללא בושה וכל אולם המשפט פרץ בתשואות ספונטניות וממושכות."

לנדיס היה עורך דין עם ניסיון תאגידי; עם מינויו לשופט, ציפו ליטיגנטים תאגידיים שיתמוך בהם. לפי מאמר מגזין מ-1907 על לנדיס, "תאגידים חייכו בשמחה למחשבה על עורך דין תאגידי על כס השיפוט. הם כבר לא מחייכים."

בתיק מוקדם, לנדיס קנס את חברת אליס-צ'למרס בסכום המרבי של 4,000 דולר על ייבוא בלתי חוקי של עובדים, אף על פי שגיסו של אשתו כיהן בדירקטוריון החברה. בהחלטה אחרת, הוא דחה ערעור על סמכותה של הוועדה למסחר בין-מדינתי בנוגע להנחות, פרקטיקה שנאסרה על ידי חוק אלקינס מ-1903, ובכך אפשר לוועדה לפעול נגד חברות רכבת שנתנו הנחות.
 סטנדרד אויל (1905–1909) 
ממוזער|תצלום של השופט קנסו מאונטיין לנדיס מאת ויליאם א. דייר. פורסם במגזין אפלטון, אוקטובר 1907.
עד לעשור הראשון של המאה ה-20, מספר גופים עסקיים יצרו טרסטים ששלטו בתעשיותיהם. טרסטים ניסו לעיתים לרכוש או לנטרל את מתחריהם, מה שאפשר להם להעלות מחירים לרמות גבוהות. ב-1890, הקונגרס העביר את חוק שרמן נגד טרסטים, אך רק בתקופת ממשל תאודור רוזוולט (1901–1909) נעשו מאמצים רציניים לפרק או לשלוט בטרסטים. הכוח הדומיננטי בתעשיית הנפט היה סטנדרד אויל, שבשליטת ג'ון ד. רוקפלר. חברות מודרניות כמו אקסון מוביל, אטלנטיק ריצ'פילד, שברון, סוהיו, אמוקו וקונטיננטל אויל מתחקות את מוצאן לחלקים שונים של סטנדרד אויל.

במרץ 1906, נציב התאגידים ג'יימס רודולף גרפילד הגיש דוח לנשיא רוזוולט, שהאשים את סטנדרד אויל בהנחות נרחבות במשלוחי נפט. תובעים פדרליים במספר מדינות וטריטוריות ביקשו להגיש כתבי אישום נגד חלקי טרסט סטנדרד אויל. ב-28 ביוני 1906, סטנדרד אויל של אינדיאנה הואשמה ב-6,428 עבירות על חוק אלקינס בגין קבלת הנחות על משלוחים ברכבת שיקגו ואלטון. התיק הוקצה ללנדיס.

המשפט על 1,903 הסעיפים ששרדו את ההליכים המקדמיים החל ב-4 במרץ 1907. העובדה שהנחות ניתנו לא הוכחשה; השאלה הייתה האם סטנדרד אויל ידעה על התעריפים הרשמיים של הרכבת, והאם הייתה לה חובה לברר אם לא ידעה. לנדיס הורה למושבעים כי "חובתה של הנאשמת הייתה לברר בחריצות ובתום לב משיקגו ואלטון... את התעריף החוקי." המושבעים מצאו את סטנדרד אויל אשמה בכל 1,903 הסעיפים.

הקנס המרבי שלנדיס יכול היה להטיל היה 29,240,000 דולר. כדי לסייע לשופט לקבוע את העונש, לנדיס זימן את רוקפלר להעיד על נכסי סטנדרד אויל. המיליונר לעיתים התחמק מזימונים, ולא העיד בבית משפט מאז 1888. סגני מרשל ארצות הברית ביקרו במספר בתים של רוקפלר ובאחוזות של חבריו בתקווה למצוא אותו. לאחר מספר ימים, רוקפלר נמצא באחוזת עורך דינו בצפון-מערב מסצ'וסטס והוגש לו הזימון. עדותו של רוקפלר, שניתנה לאחר שהשופט אילץ אותו להמתין במהלך מספר תיקים ועדים, התגלתה כאנטי-קלימקטית, שכן הוא טען כי כמעט אין לו ידע על המבנה התאגידי או הנכסים של סטנדרד אויל.

ב-3 באוגוסט 1907, לנדיס הכריז על גזר הדין. הוא קנס את סטנדרד אויל בסכום המרבי, 29,240,000 דולר, הקנס הגבוה ביותר שהוטל על תאגיד עד אותו תאריך. התאגיד ערער במהירות; בינתיים, לנדיס זכה להערצה כגיבור. לפי פייטרוסה, "חלק גדול מהאומה התקשה להאמין ששופט פדרלי סוף סוף נקט צעדים נגד טרסט – ונקט צעדים קשים."

רוקפלר שיחק גולף בקליבלנד כש הובא לו מברק עם החדשות. הוא הודיע בשלווה לשותפיו לגולף על הסכום, והמשיך לשחק במשחק שיא אישי, מאוחר יותר אמר: "השופט לנדיס יהיה מת הרבה זמן לפני שהקנס הזה ישולם." הוא צדק; פסק הדין והקנס בוטלו על ידי בית המשפט לערעורים של ארצות הברית למעגל השביעי ב-22 ביולי 1908. בינואר 1909, בית המשפט העליון של ארצות הברית סירב לדון בתיק, ובמשפט חדש בפני שופט אחר (לנדיס פסל את עצמו), סטנדרד אויל זוכתה.
 הליגה הפדרלית ומקרה התינוקת אירן (1909–1917) 
כחובב בייסבול מושבע, לנדיס לעיתים חמק מבית המשפט כדי לצפות במשחק של שיקגו וייט סוקס או שיקגו קאבס. ב-1914, שתי הליגות הגדולות הקיימות התמודדו עם אתגר מליגה חדשה, הליגה הפדרלית. ב-1915, הליגה החדשה הגישה תביעה נגד הליגות והבעלים הקיימים תחת חוק שרמן, והתיק הוקצה ללנדיס. בעלי קבוצות הבייסבול חששו שסעיף השמירה, שחייב שחקנים לחתום על חוזים חדשים רק עם קבוצתם הקודמת, וסעיף עשרת הימים, שאפשר לקבוצות (אך לא לשחקנים) לסיים חוזים בהודעה של עשרה ימים, יבוטלו על ידי לנדיס.

לנדיס קיים דיונים בסוף ינואר 1915, והעיתונים ציפו להחלטה מהירה, בהחלט לפני תחילת אימוני האביב במרץ. במהלך הדיונים, לנדיס נזף בצדדים: "שני הצדדים חייבים להבין שכל מכה בדבר שנקרא בייסבול תיחשב על ידי בית משפט זה כמכה למוסד לאומי." כשעורך הדין הראשי של הליגה הלאומית, הסנאטור לעתיד ג'ורג' וורטון פפר, כינה את פעילות השחקנים במגרש "עבודה", לנדיס קטע אותו: "לאחר 30 שנות התבוננות, אני המום מכך שאתה קורא למשחק בייסבול 'עבודה'." לנדיס שמר על שיקול דעתו, והצדדים המתינו לפסיקתו. אימוני האביב חלפו, וכך גם העונה הרגילה וסדרת העולם 1915. בדצמבר 1915, ללא מילה מלנדיס, הצדדים הגיעו להסכם, והליגה הפדרלית התפרקה. לנדיס לא פרסם הצהרה על סיבות אי-הפסיקה שלו, אך אמר לחברים קרובים כי היה בטוח שהצדדים יגיעו להסכם במוקדם או במאוחר. רוב המתבוננים סברו כי לנדיס המתין משום שלא רצה לפסוק נגד שתי הליגות המבוססות וחוזיהן.

ב-1916, לנדיס ניהל את תיק "תינוקת ריאן" או "תינוקת אירן". אלמנתו הטרייה של בנקאי בולט בשיקגו, אנה דולי לדג'רווד מאטרס, הביאה תינוקת מביקור בקנדה וטענה כי הילדה היא יורשתו של בעלה המנוח. העיזבון של מאטרס היה בשווי 250,000 דולר. עם זאת, מרגרט ריאן, מוכרת מחנות באונטריו, טענה כי התינוקת היא שלה והגישה בקשה להביאס קורפוס בבית המשפט של לנדיס.

ריאן טענה כי ילדה את הילדה בבית חולים באוטווה, אך נאמר לה כי התינוקת מתה. בעידן שלפני בדיקות דם ו־DNA, לנדיס הסתמך על עדויות והעניק את הילדה לריאן. התיק עורר השוואות בין לנדיס לשלמה המלך, ששפט תיק דומה.

לנדיס בוטל על ידי בית המשפט העליון, שקבע כי אין לו סמכות שיפוט בעניין. בית משפט קנדי העניק מאוחר יותר את הילדה לריאן.

 פרס תעשיית הבנייה, מחלוקת והתפטרות (1920–1922) 
לאחר המלחמה, התקופה ראתה דפלציה ניכרת; המחסור בעבודה וחומרים במהלך המלחמה הוביל לשכר ומחירים גבוהים בהרבה, ובתקופת ההתאמה הכלכלית שלאחר המלחמה, השכר נחתך בצורה משמעותית. בשיקגו, מעסיקים בתעשיית הבנייה ניסו להפחית את השכר ב-20%; כאשר האיגודים דחו זאת, התפתחה שביתה. שני הצדדים הסכימו להגיש את העניין לבורר נייטרלי, ובחרו בלנדיס, שהסכים לקחת את התיק ביוני 1921. באותו זמן, לנדיס כבר היה נציב הבייסבול ועדיין שופט פדרלי. בספטמבר, לנדיס פרסם את דו"חו, שהפחית את השכר בממוצע ב-12.5%. כדי לשפר את הפריון, הוא גם ביטל הגבלות על מכונות שחסכו עבודה, קבע שיעור שעות נוספות אחיד ופתר סכסוכים סמכותיים בין איגודים. ארגוני העבודה לא היו מרוצים לחלוטין, אך הרפורמות של לנדיס אומצו במקומות רבים ברחבי המדינה וזכו להערכה כמי שהחיו את תעשיית הבנייה.
ביקורת על כך שלנדיס מחזיק בשני התפקידים, השיפוטי והבייסבולי, החלה כמעט מיד עם הכרזת מינויו לבייסבול בנובמבר 1920. ב-2 בפברואר 1921, חבר הקונגרס בנג'מין פ. ולטי (דמוקרט-אוהיו) הציע החלטה הקוראת להדחתו של לנדיס.

ב-11 בפברואר, היועץ המשפטי א. מיטשל פאלמר קבע כי אין מניעה חוקית לכך שלנדיס יחזיק בשני התפקידים. ב-14 בפברואר, ועדת המשפט של בית הנבחרים הצביעה 24–1 לחקור את לנדיס. ריד לנדיס מאוחר יותר אמר: "[אף] אחד מחברי הקונגרס האחרים לא רצה להדיח את אבא, אבל הם כן רצו שהוא יבוא להגן על עצמו כי הם ידעו איזו הצגה זו תהיה."

אף שעזיבתו של ולטי את תפקידו ב-4 במרץ 1921 החלה תקופת רגיעה בביקורת על לנדיס, באפריל, השופט קיבל החלטה שנויה במחלוקת בתיק של פרנסיס ג'יי. קארי, קופאי בנק בן 19 שהודה במעילה של 96,500 דולר. קארי, התמיכה היחידה של אמו האלמנה ואחיותיו הרווקות, עורר את אהדתו של לנדיס. הוא האשים את הבנק בתשלום נמוך לקארי, ושלח את הצעיר הביתה עם אמו.

 נציב הבייסבול (1920–1944) 
ממוזער|הנציב קנסו מאונטיין לנדיס לוחץ את ידו של בייב רות' בעודו אוחז בבוב מיוזל, לאחר שסירב לבטל את השעייתם של שני שחקני היאנקיז בעקבות השתתפותם במשחקי ראווה, במהלך מחנה האימונים של היאנקיז בניו אורלינס, מרץ 1922.

 מינוי 
 סקנדל הסוקס השחורים 
עד 1919, השפעת המהמרים על הבייסבול הייתה בעיה במשך מספר שנים. ההיסטוריון פול גרדנר כתב:
הבייסבול חי זמן מה בחוסר נוחות עם הידיעה ששוחד הוצע על ידי מהמרים, וכי חלק מהשחקנים קיבלו אותם. השחקנים ידעו שזה קורה, והבעלים ידעו שזה קורה. אך חשוב מכך, השחקנים ידעו שהבעלים ידעו – והם ידעו שהבעלים לא עושים דבר בנידון מחשש לשערורייה שעלולה לפגוע בבייסבול המקצועי. בתנאים כאלה, ברור שלא השתלם להיות ישר.

סדרת העולם 1919 בין שיקגו וייט סוקס לסינסינטי רדס עוררה ציפייה רבה, כאשר האומה ניסתה לחזור לשגרה בתקופה שלאחר המלחמה. הבייסבול ראה עלייה בפופולריות בעונת 1919, שקבעה מספר שיאי נוכחות. הוייט סוקס החזקים, עם החובט הכוכב ג'ו ג'קסון "ללא נעליים" והמגישים המובילים אדי סיקוט וקלוד "לפטי" ויליאמס, נחשבו כמי שצפויים לנצח את הרדס, שהיו פחות מוערכים. להפתעת רבים, הרדס ניצחו את הווייט סוקס, חמישה משחקים לשלושה (מ-1919 עד 1921, סדרת העולם הייתה בסדרת הטוב מתוך תשעה).

שמועות כי הסדרה תוכמנה החלו להתפשט לאחר שסיכויי ההימורים נגד ניצחון הרדס ירדו בחדות לפני תחילת הסדרה, וקיבלו אמינות נוספת לאחר שהווייט סוקס הפסידו ארבעה מחמשת המשחקים הראשונים. סינסינטי הפסידה בשני המשחקים הבאים, והחלו ספקולציות כי הרדס מפסידים בכוונה כדי להאריך את הסדרה ולהגדיל את הכנסות הכרטיסים. עם זאת, סינסינטי ניצחה את משחק שמונה, 10–5, וסיימה את הסדרה, כאשר ויליאמס הפסיד את משחקו השלישי (סיקוט הפסיד את השניים האחרים). לאחר הסדרה, לפי ג'ין קרני, שכתב ספר על הסקנדל, "הייתה יותר מהתלוננות הרגילה מאלה שהימרו סכומים גדולים על הסוקס והפסידו."

הנושא של סדרת 1919 עלה שוב לעין הציבור בספטמבר 1920, כאשר, לאחר טענות כי משחק בין שיקגו קאבס לפילדלפיה פיליז ב-31 באוגוסט תוכמן, מושבעים גדולים הוקמו בבית משפט מדינתי בשיקגו כדי לחקור הימורים בבייסבול.

חדשות נוספות הגיעו מפילדלפיה, שם המהמר בילי מהארג הצהיר כי עבד עם המתאגרף לשעבר אבה אטל והמהמר מניו יורק ארנולד רוטשטיין כדי לגרום לוייט סוקס להפסיד את סדרת 1919. סיקוט וג'קסון זומנו למושבעים הגדולים, שם מסרו הצהרות שהפלילו את עצמם ואת שישה מחבריהם לקבוצה: ויליאמס, שחקן הבסיס הראשון צ'יק גנדיל, השורטסטופ סווד ריסברג, שחקן השדה המרכזי האפי פלש, ושחקן הפנים המחליף פרד מקמולין.

ויליאמס ופלש גם זומנו למושבעים הגדולים והפלילו את עצמם ואת חבריהם לקבוצה. בסוף ספטמבר, עונת 1920 של הליגה האמריקאית הייתה אחת המרגשות בתולדותיה, כאשר הוייט סוקס, קליבלנד גארדיאנס וניו יורק יאנקיז התחרו על ההובלה בליגה. עד 28 בספטמבר, היאנקיז היו קרובים להדחה, אך הוייט סוקס והאינדיאנס היו קרובים זה לזה בנקודות. באותו יום, שמונת השחקנים, שבעה מהם עדיין בוייט סוקס, הואשמו.

הם הושעו מיד על ידי בעל הוייט סוקס צ'ארלס קומיסקי. האינדיאנס הצליחו להתקדם ולזכות באליפות הליגה האמריקאית, כשהם לוקחים את האליפות בשני משחקים על שיקגו.
ממוזער|ג'ייקוב רופרט, השופט קנסו מ. לנדיס וטילינגהאסט יוסטון באצטדיון היאנקיז, 18 באפריל 1923.
ימין|ממוזער|קומישינר הבייסבול קנסו מאונטיין לנדיס, אוחז בילד שחיוכו מפצה על רצינותו של הקומישינר. ג'ייקוב רופרט, בעלי ניו יורק יאנקיז, עומד בקרבת מקום.

 חיפוש אחר נציב 
הבייסבול נוהל על ידי ועדת הבייסבול הלאומית, בת שלושה אנשים, שכללה את נשיא הליגה האמריקאית באן ג'ונסון, נשיא הליגה הלאומית ג'ון היידלר ובעל סינסינטי רדס גארי הרמן. בינואר 1920, הרמן עזב את תפקידו לבקשת בעלי קבוצות אחרים, והותיר את הוועדה במבוי סתום בין ג'ונסון להיידלר. מספר בעלי קבוצות, שלא אהבו אחד או שני נשיאי הליגות, העדיפו נציב יחיד שישלוט על המשחק, אך היו מוכנים לראות את הוועדה הלאומית ממשיכה אם הרמן יוחלף במנהיג חזק. שמו של לנדיס הוזכר בעיתונות לתפקיד זה, והעיתון הספורטיבי המוביל החדשות הספורטיביות תמך במינויו.

הצעה נוספת, הידועה כ"תוכנית לסקר" על שם אלברט לסקר, בעל מניות בשיקגו קאבס שהציע אותה, הייתה לוועדה בת שלושה אנשים שתנהל את המשחק, שתורכב מאנשים מחוץ לעולם הבייסבול. ב-30 בספטמבר 1920, עם חשיפת סקנדל הסוקס השחורים, נשיא הליגה הלאומית היידלר החל לתמוך בתוכנית לסקר, וביום שלמחרת, ארבע קבוצות ליגה גדולות תמכו בו. בין השמות שנדונו בעיתונות לחברות בוועדה החדשה היו לנדיס, מזכיר האוצר לשעבר ויליאם גיבס מקאדו, הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט, והגנרל ג'ון ג'יי. פרשינג.

תחילת סדרת העולם 1920 ב-5 באוקטובר הסיחה את דעת הציבור מבעיות הבייסבול לזמן מה, אך הדיונים נמשכו מאחורי הקלעים. עד אמצע אוקטובר, 11 מתוך 16 בעלי הקבוצות (כל שמונת בעלי הקבוצות מהליגה הלאומית ובעלי קבוצות הליגה האמריקאית יאנקיז, וייט סוקס ובוסטון רד סוקס) דרשו את סיום הוועדה הלאומית ומינוי ועדה בת שלושה אנשים שחבריה לא יהיו בעלי אינטרס כלכלי בבייסבול. היידלר הצהיר על דעותיו בנוגע לדרישות הבייסבול:
"אנו רוצים יו"ר שישלוט ביד ברזל... הבייסבול חסר יד כזו במשך שנים. הוא זקוק לה כעת יותר מתמיד. לכן, מטרתנו היא למנות אדם גדול שיוביל את הוועדה החדשה".

ב-8 בנובמבר, בעלי שמונה קבוצות הליגה הלאומית ושלוש קבוצות הליגה האמריקאית שתמכו בתוכנית לסקר נפגשו ובחרו פה אחד בלנדיס כראש הוועדה המוצעת. קבוצות הליגה האמריקאית שתמכו בתוכנית איימו לעבור לליגה הלאומית, הרחק מג'ונסון, שהתנגד לה. ג'ונסון קיווה כי הליגות המשניות יתמכו בעמדתו; כשלא עשו זאת, הוא וחמש הקבוצות "הנאמנות" הסכימו לתוכנית לסקר. בדיונים בין הבעלים שבאו לאחר מכן, הם החליטו כי לנדיס יהיה הנציב היחיד – לא ייבחרו חברים נוספים.

ב-12 בנובמבר, בעלי הקבוצות הגיעו לאולם המשפט של לנדיס כדי לפנות אליו. לנדיס ניהל תיק שוחד; כששמע רעש מאחורי האולם מהבעלים, הוא דפק בפטישו והשתיק אותם. הוא אילץ אותם להמתין 45 דקות בזמן שסיים את סדר יומו, ואז נפגש עמם בחדרו.

השופט הקשיב לבעלים; לאחר שהביע התנגדות ראשונית, הוא קיבל את התפקיד לשבע שנים במשכורת של 50,000 דולר, בתנאי שיוכל להישאר על כס השיפוט הפדרלי. במהלך תקופת כהונתו כשופט ונציב, הוא אפשר הפחתה של 7,500 דולר ממשכורתו כנציב הבייסבול כדי לשקף את משכורתו השיפוטית, ובכך להימנע מהאשמות בניגוד עניינים.

ההסכם נחתם ב-12 בנובמבר 1920, והעניק ללנדיס סמכויות נרחבות לפעול "לטובת המשחק", כולל היכולת להטיל קנסות, השעיות ואף להחרים שחקנים לצמיתות מהבייסבול המקצועי. המינוי זכה לתמיכה ציבורית רחבה, והעיתונות ראתה בלנדיס דמות חזקה שתוכל לנקות את הבייסבול משחיתויות ולהחזיר את אמון הציבור במשחק.
 פעולות ראשונות כנציב 
ממוזער|272x272 פיקסלים|השופט לנדיס בפארק הבייסבול בוושינגטון.
לאחר מינויו, לנדיס התמקד מיד בטיפול בסקנדל הסוקס השחורים ובשיקום המוניטין של הבייסבול. הוא הבהיר כי לא יסבול כל התנהגות שפוגעת ביושרת המשחק, והחל לפעול ביד קשה נגד שחקנים וגורמים שהיו מעורבים בהימורים או תכסיסים.
טיפול בסקנדל הסוקס השחורים
בספטמבר 1920, כאשר המושבעים הגדולים בשיקגו החלו לחקור את סקנדל הסוקס השחורים, לנדיס, שעדיין היה שופט, לא היה מעורב ישירות בחקירה. עם זאת, לאחר שהפך לנציב, הוא לקח אחריות מלאה על ההחלטות בנוגע לשחקנים המעורבים. ביוני 1921, שמונת שחקני שיקגו וייט סוקס שהואשמו – אדי סיקוט, ג'ו ג'קסון, קלוד ויליאמס, צ'יק גנדיל, סווד ריסברג, האפי פלש, פרד מקמולין ובאק וויבר – זוכו בבית משפט פלילי מחוסר ראיות מספיקות להרשעה. למרות הזיכוי, לנדיס היה משוכנע כי השחקנים היו מעורבים בתכנון להפסיד את סדרת העולם 1919 בכוונה, דבר שפגע קשות באמון הציבור בבייסבול.
ב-3 באוגוסט 1921, יום לאחר הזיכוי, לנדיס פרסם הצהרה חריפה שבה הודיע על השעייתם לצמיתות של כל שמונת השחקנים מהבייסבול המקצועי:

ללא קשר לפסק הדין של המושבעים, אף שחקן שמכר משחק, אף שחקן שקיבל כסף או התכוון לקבל כסף בתמורה להפסד משחק, אף שחקן שישב בישיבה עם חבורת מהמרים מושחתים שבהן דנו בדרכים למכור משחקים, לעולם לא ישחק בייסבול מקצועי.

החלטתו של לנדיס התקבלה כצעד נחוש להגן על יושרת המשחק, אך גם עוררה מחלוקת. באק וויבר, שטען כי לא לקח חלק פעיל בתכנון ולא קיבל כסף, ניסה שוב ושוב לערער על ההשעיה, אך לנדיס דחה את בקשותיו. גם ג'ו ג'קסון, שטען כי לא שיחק בכוונה רע בסדרה, נותר מושעה. תומכי השחקנים טענו כי לנדיס היה קשוח מדי, במיוחד במקרה של וויבר, שלא היו ראיות ישירות נגדו. לעומת זאת, אחרים שיבחו את לנדיס על כך שהציב קו אדום ברור נגד הימורים ותכסיסים.

 פעולות נוספות נגד הימורים 
לנדיס לא הסתפק בהשעיית שחקני הסוקס השחורים. הוא המשיך לחקור מקרים נוספים של הימורים והשפעה לא הוגנת על משחקים. ב-1921, הוא השעה את שחקן ניו יורק ג'איינטס, בני קאוף, לאחר שהואשם בגניבת רכב, אם כי לנדיס ציין כי ההשעיה נבעה מהתנהגותו הכללית שפגעה במוניטין הבייסבול.

ב-1924, הוא השעה את שחקן שיקגו וייט סוקס, ג'ימי או'ניל, ואת שחקן ניו יורק ג'איינטס, ג'ימי רינג, לאחר שגילה כי השניים היו מעורבים בניסיון לשחד שחקן אחר כדי להפסיד משחק.

 שינויים מבניים בבייסבול 
לנדיס לא רק טיפל בסקנדלים, אלא גם ביצע רפורמות מבניות כדי לחזק את הבייסבול כמוסד. הוא דרש מבעלי הקבוצות להעניק לו סמכויות מלאות לקבל החלטות ללא התערבות, והבהיר כי לא יאפשר לבעלי קבוצות או לשחקנים לערער על החלטותיו. בין השאר, הוא:
 חיזוק מערכת הליגות המשניות: לנדיס תמך בהסכמים בין הליגות הגדולות לליגות המשניות, מה ששיפר את פיתוח השחקנים והבטיח כי קבוצות קטנות יותר יוכלו להתקיים כלכלית.
 שיפור תנאי השחקנים: אף על פי שהיה ידוע בקשיחותו, לנדיס דאג לשפר את תנאי השחקנים, כולל הגבלת היכולת של קבוצות להשתמש בסעיף עשרת הימים כדי לפטר שחקנים באופן שרירותי.
 מניעת מונופולים: הוא התנגד לניסיונות של בעלי קבוצות מסוימות לשלוט במספר קבוצות או ליצור טרסטים בתוך הבייסבול, כדי לשמור על תחרות הוגנת.

 מחלוקות ושילוב גזעי 
למרות הישגיו, כהונתו של לנדיס לא הייתה נטולת ביקורת. אחת המחלוקות הגדולות סבבה סביב עמדתו בנוגע לשילוב גזעי בבייסבול. במהלך תקופתו, שחקנים אפרו-אמריקאים הורשו לשחק רק בליגות השחורים, ולא היו משולבים בליגות הגדולות. לנדיס נתפס על ידי חלק מהמבקרים כמי שמנע או עיכב את השילוב הגזעי, אם כי הוא מעולם לא הביע עמדה רשמית נגד שחקנים שחורים.

ב-1942, כאשר בעל קבוצת פיטסבורג פיראטס, ויליאם בנסוונגר, הציע לאפשר לשחקנים שחורים להיבחן לקבוצתו, לנדיס לא התנגד ישירות, אך גם לא תמך ביוזמה. הוא הצהיר כי אין חוק רשמי המונע משחקנים שחורים לשחק, אך בפועל, המדיניות הבלתי רשמית של ההפרדה נמשכה עד לאחר מותו.

 שנים מאוחרות ומותו 
ממוזער|לוח ההנצחה של קנסו מאונטיין לנדיס בהיכל התהילה והמוזיאון הלאומי לבייסבול.
בשנותיו האחרונות, לנדיס המשיך לשלוט על הבייסבול ביד קשה, תוך התמקדות בשמירה על יושרת המשחק ובמניעת שערוריות נוספות. הוא התמודד עם אתגרים חדשים, כולל ההשפעה של מלחמת העולם השנייה על הבייסבול, כאשר שחקנים רבים גויסו לצבא. לנדיס תמך בהמשך פעילות הליגות במהלך המלחמה, בטענה כי הבייסבול מספק מורל לציבור.

ב-1944, בריאותו של לנדיס הידרדרה, והוא אושפז מספר פעמים. ב-25 בנובמבר 1944, הוא נפטר בבית חולים בשיקגו ממחלת לב, בגיל 78.

 מורשת והשפעה 
זמן קצר לאחר מותו, בדצמבר 1944, נבחר לנדיס להיכל התהילה הלאומי של הבייסבול בהצבעה מיוחדת, כהכרה בתרומתו לשיקום אמון הציבור במשחק. הוא זכה לשבחים על כך שהציל את הבייסבול ממשבר הסוקס השחורים והפך אותו למקצועי ומסודר יותר. עם זאת, החלטותיו בנוגע לשחקנים כמו באק וויבר וג'ו ג'קסון נותרו שנויות במחלוקת, וחלק מההיסטוריונים טוענים כי הוא היה קשוח מדי כלפי שחקנים שלא הוכחה אשמתם מעל לכל ספק.

 לקריאה נוספת 








 קישורים חיצוניים 


 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי אוהיו
קטגוריה:בוגרי בית הספר למשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן
קטגוריה:אמריקאים ממוצא שווייצרי
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הבייסבול
קטגוריה:שופטי בתי המשפט הפדרליים המחוזיים של ארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1866
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1944