מישויה אלעכברי

מֵישַׁוַיה אֲלְעֻכְּבַּרִי (נקרא גם: משוי העכברי,אהרון בן יוסף, המבחר וטוב המסחר (גוזלוו תקצ"ה), ויקרא ג,יז. משוי בעל בקייהודה הדסי, אשכול הכופר (גוזלוו תקצ"ו) אות צח, מב ע"א.טוביה בן משה, אוצר נחמד, ויקרא ז,יד.) היה מייסד כת יהודית בבבל, שנקראה "אל-עכבריה" או "כת המישויים", שחי בסוף המאה ה-9.

השם מישויה נגזר כנראה מהשם 'מישה' הפרסי המקביל ל'משה'.I Goldziher, Mélanges Judéo-Arabes, Revue des études juives XLV (1902), p. 8. כינויו מגיע מכך שהוא היה מהעיר עכברא. ככל הנראה לאחר מותו היגרו תלמידיו לעיר בעלבכ, ומשם הכינוי "בעל בקי".
מישויה חי אחרי ישמעאל אלעכברי, שגם הוא מאותה העיר וייסד כת בעלת שם דומה. אל-מקריזי אינו מבדיל בין הכת של ישמעאל לבין זו של מישויה, ורואה בכתות שלהם את אותה כת. אמנם זיהוי שתי כתות אלו ככת אחת אינה מקובלת על רוב החוקרים.

יש אומרים שמישויה התנצר בסוף ימיו. כך לדוגמה כותב הקראי טוביה בן משה:

יש הסבורים שהוא התנצר לגמרי, ואילו אחרים סבורים שהוא לא התנצר לגמרי אלא האמין באלוהי ישראל, בישו ובמוחמד. יש חוקרים הסבורים שמישויה עצמו לא התנצר אלא תלמידיו התנצרו. אחרים מפקפקים במסורת זו, משום שכת המישויים המשיכה להתקיים במשך מאות שנים, ואילו מישויה היה מתנצר היה מתבקש שהכת לא תמשיך להתקיים.

הכת המישויית
שיטת מישויה הייתה שונה הן מהשיטה הקראית והן מהשיטה הרבנית. בהלכות מסוימות הוא קיבל את הפרשנות הקראית (בעיקר של קראי בצרה המוקדמים), ואילו בהלכות אחרות פירש באופן הדומה להלכה הרבנית. חכמי הקראים התפלמסו רבות עם כת המישויים, וכל הידוע על כת זו נובע ממובאות בספרות הקראים. בחיבור הקראי חלוק הקראים והרבנים מהמאה ה-12 מופיע: 
ש' פינסקר, ליקוטי קדמוניות ב', וינה 1860, עמ' 100. 
מה שמלמד שהכת שרדה לפחות עד תקופה זו. יש אומרים שאנשי קפריסין המתוארים אצל בנימין מטודלה כבעלי לוח שמשי הם שרידי הכת המישויית.

החגים לפי ההלכה המישויית
לשיטת מישויה היום מתחיל בבוקר ולא בלילה, בשונה מדעת חז"ל והקראים.
לוח השנה המישויי היה לוח שמשי, וכל החגים נפלו בו בזמנים קבועים. חג הפסח נפל ביום ה' בשבוע, כדי שיום הכיפורים יפול ביום השבת לקיים את הכתוב "שבת שבתון" (ויקרא כג,לב). מבחינה זו הלוח המישויי שונה מהלוח הקומראני שבו החגים מוקדמים ביום אחד או הלוח הקראי שהקפידו שאף חג לא יפול בשבת. לגבי ראש חודש מישויה התלבט איך נכון לקבוע אותו. נראה שבפועל המישויים קיימו את החגים ע"פ לוח השנה הרבני. יש שהסביר תופעה זו בכך שידם של הרבניים הייתה חזקה במקומם של המישויים. לפי הסבר אחר הסיבה שמישויה לא דבק בלוח השנה שבו האמין נבע מכך שלדעתו אין משמעות ללוח זה בגולה שבה אין מחויבים לקיים כי אם את השבת.
ביחס למועד הנפת העומר, בדומה לקראים ולצדוקים לפניהם הוא פירש שהנפת העומר נעשית ביום הראשון בשבוע, אבל לשיטתו (כנראה בעקבות קבוצת קראים מבצרה) אותו היום אינו תלוי במועד הפסח אלא לפי מצב הבשלת השעורה. לפי שיטה זו הנפת העומר יכולה לחול בראשון שלפני הפסח, בימי חג המצות או לאחר חג המצות. ממילא גם חג השבועות אינו בעל מועד קבוע. לפי עדויות מסוימות המישויים נהגו בפועל כמו הקראים, שהנפת העומר הייתה ביום ראשון שבמסגרת חג המצות.
לדעת מישויה חג המצות אינו נוהג בחוץ לארץ. הוא גזר הלכה זו ע"פ הפרשנות שימי המילואים החלו בא' ניסן, ולפי זה יוצא שקורבנות הנשיאים קרבו בחלקם בזמן חג המצות. והרי כחלק מקרבנות הנשיאים הקריבו שלמים הבאים יחד עם לחמי תודה שהן חמץ, מה שמוכיח שלא חגגו את חג המצות במדבר. הוא ביסס הלכה זו על הכתוב בדברי הימים (פרק כט) שהקריבו תודות בט"ז לחודש הראשון.
ככל הנראה חלק מהמישויים לא קיימו את חג השבועות בחוץ לארץ. כך נהגו גם קבוצה של קראים מוקדמים מבצרה. הם ביססו הלכה זו בכך שחג השבועות מתבסס על ספירה המתחילה מקציר והנפת העומר, ומכיוון שאלו נוהגים רק בארץ ישראל ממילא גם שבועות אינו נוהג אלא בארץ. כשם שאין מונים ימי טומאה כאשר אין טומאה, כך אין למנות ספירת העומר אם אין עומר. ככל הנראה חלק מהמישויים לא קיימו אף אחד מהחגים בגולה, למעט שבת.ארדר, עמ' 49.

הלכות נוספות
לדעת מישויה הקרבת קרבנות אסורה בשבת, כולל קרבנות השבת עצמה. לשיטתו קרבנות השבת היו קרבות לפני השבת בסמוך לו.
מישויה התיר אכילת בשר בגולה, בשונה מהקראים.
מישויה התיר אכילת חלב של בשר חולין. בעניין זה מישויה קרוב יותר לרבניים מאשר לצדוקים, כיוון שחז"ל התירו חלק מהחלבים לעומת הקראים שאסרו את כולם. בעניין זה בולטת הקרבה שבין דברי רס"ג וראב"ע לדברי מישויה, כמו שעמדו על כך כמה מחכמי הקראים.טוביה בן משה, אוצר נחמד, ויקרא ז,כג. ייתכן שלדעת מישויה חלב בשר חולין מותר רק מחוץ לארץ ישראל.
מישויה הורה להתפלל כלפי מערב ולא כלפי ירושלים.
"עיון הזהובים בימי קדש מותר בהטבת ורצון הלב."

לקריאה נוספת
Samuel Abraham Poznański, 'Meswi Al-Okbari', Revue des études juives, XXXIV (1897), pp. 161-191
Zvi Ankori, Karaites in Byzantiom: the formative years 970-1100, New York 1959
יורם ארדר, "מרכזיותה של ארץ ישראל בחוגי הקראות הקדומה לאור הלכותיו של מישויה אלעכברי", ציון: רבעון לחקר תולדות ישראל שנה ס (תשנ"ה), עמ' 37-67.

הערות שוליים

קטגוריה:יהדות בבל
קטגוריה:יהודים ויהדות בימי הביניים
קטגוריה:יהודי בבל במאה ה-9