הבובטרון

הבובטרון היה תיאטרון בובות שפעל בקיבוץ גבעת חיים מאוחד במשך אמצע המאה ה-20. התיאטרון הוקם בשנת 1935 על ידי הבובנאי דוד בן שלום, שכונה "הונזו", והיה לאחד מתיאטרוני הבובות הראשונים בארץ ישראל. הבובטרון שילב ערכי חלוציות עם אמנות תיאטרון הבובות, וזכה להצלחה רבה בקרב ילדים ומבוגרים כאחד בקיבוצים וברחבי הארץ. בין ההצגות המזוהות עמו במיוחד הייתה ההצגה "המלך בור", ודמות הבובה "זיוה" שהפכה לסמל תרבותי בקיבוץ. הבובטרון נחשב ל"מפעל חייו" של הונזו ותרם להתפתחות תחום תיאטרון הבובות בישראל.

 רקע 
דוד בן שלום (הונזו) נולד בשם יאן בק בשנת 1912 בעיר אוסטרבה שבצ'כוסלובקיה. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1934 והצטרף לקיבוץ גבעת חיים שהיה אז בראשית דרכו. כצעיר שגדל בארץ בעלת מסורת עשירה של תאטרוני בובות, ביקש הונזו להביא תרבות לילדי הקיבוץ. כבר בשנת 1935, בחורף הראשון שלו בגבעת חיים, יזם ובנה תיאטרון בובות מקומי שנקרא בהמשך "הבובטרון של גבעת חיים" הוא גילף בידיו את בובותיו הראשונות מעץ, בהשראת מדריכים שהביא עמו ובהם דמויות מהפולקלור הצ'כי. הבובה הראשונה שיצר נקראה "שמח'לה" גרסה קיבוצית לדמות העם הצ'כית קספרק ושימשה כדמות ליצן המקשרת בהצגותיו הראשונות. הונזו הציג תחילה בפני ילדי הקיבוץ, אך עד מהרה גם חברי הקיבוץ הבוגרים הצטרפו לקהל וצפו במופעי הבובות להנאתם.

בשנת 1940 עלתה לראשונה ההצגה "המלך בור", שהפכה למזוהה ביותר עם הבובטרון. את ההצגה כתב יצחק שמעוני (משורר שהיה חבר הקיבוץ) וביים יהושע רוזנהק, ובה הופיעו בובות בדמות קבוצת ילדים המתמודדים עם שממה במדבר אלגוריה לחלוצי ההתיישבות בנגב. המסר החלוצי היה שרק בשיתוף פעולה "כולנו יחד נוכל לפרוח את השממה". ההצגה הוצגה בחדר האוכל בגבעת חיים והוכתרה כ"הצגת הדגל" של הקיבוץ. הצלחת "המלך בור" חרגה מגבולות גבעת חיים ההצגה נודעה בקיבוצים נוספים, ובעקבותיה החל הונזו לנדוד עם הבובטרון ולהופיע ברחבי הארץ. ביוני 1941 התפרסמה בעיתון הילדים "דבר לילדים" רשימה מאת המשוררת לאה גולדברג, שתיארה מסע של הבובטרון מגבעת חיים לקיבוץ יגור בערב חג שבועות לשם הצגת "המלך בור" שם. כתיבתה של גולדברג העידה על הפופולריות והייחוד של המפעל התרבותי שיצר הונזו כבר בשנות ה-40.

לאחר מלחמת העולם השנייה התרחבה פעילות הבובטרון מעבר לקיבוצים. בשנת 1947 יצא הונזו מטעם הסוכנות היהודית למסע הופעות באירופה, במהלכו הופיע עם עשרות מבובות "המלך בור" בפני ניצולי שואה במחנות העקורים בגרמניה. הוא אף יצר מופע מיוחד ביידיש עבור קהל זה, שבו דמות מן ה"גולה" (מנחם מנדל) נפגשת עם דמות החלוץ מהארץ הצגה לציון 15 שנה לגבעת חיים. מסעותיו אלה הביאו את רוח ארץ ישראל והקיבוץ לעשרות אלפי ניצולים באירופה, ובהמשך הוזמן להציג גם בפראג ובלונדון. בשנים אלו הפך הונזו לנציג ישראל בארגון הבובנאים הבינלאומי (UNIMA) והתוודע לזרמים המקצועיים בעולם תיאטרוני הבובות.

במהלך שנות ה-50 וה-60 התקבע הבובטרון כמרכז תרבות לילדים בתנועה הקיבוצית. הונזו המשיך ליצור הצגות חדשות ולהופיע בעשרות קיבוצים בכל רחבי הארץ, ואלפים רבים של ילדים צפו במופעיו. התיאטרון צבר מוניטין עד כי בקיבוץ גבעת חיים הוא הפך ל"מותג" ידוע כמו יתר ענפי המשק המקומיים. הנהלת הקיבוץ אף הכירה בו כענף רשמי ודיווחה על פעילויותיו ותקציבו, בדומה לענפי חקלאות ותעשייה אחרים. בשנות ה-60 החל הונזו להופיע גם בערים הגדולות: בשנת 1969 אומץ הבובטרון על ידי תיאטרון "הבימה" בתל אביב, מה שאפשר להונזו להציג גם בפני קהל עירוני רחב. במסגרת זו הועלו הופעותיו בפני עשרות אלפי צופים בליווי הקלטות קול ומוזיקה מקצועיות. באותה תקופה הפכו הדמויות שיצר ובהן הבובה זיוה למוכרות גם מחוץ לקיבוצים, בין השאר בזכות ספר הילדים המצולם "הבובה זיוה" שיצא לאור ב-1957 והתבסס על בובות הבובטרון.

בשנות ה-70 דאג הונזו להבטיח את עתיד מפעלו האמנותי. בשנת 1977 העביר את הבובטרון בשלמותו לחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, שם שימש כמורה וכמרצה לתיאטרון בובות במשך כשנתיים. מהלך זה אפשר לשמר את אוסף הבובות והידע שצבר ולהכשיר דור צעיר של מפעילי בובות. ואכן, תקופת סוף שנות ה-70 סימנה פריחה מחודשת בתיאטרון הבובות בארץ, וחלק מתלמידיו וחניכיו של הונזו החלו לעסוק בתחום והפכו לימים לאמנים בולטים בו. הונזו עצמו המשיך ליצור גם בגילו המבוגר: שנה וחצי לפני מותו עוד העלה בגבעת חיים הצגה חדשה בהשתתפות עשרות בובות ליצן מופע בהשראת אהבתו לקרקס, כולל קטע בו ליצנים רוכבים על אופניים (תחביב נוסף שלו). פעילותו של הונזו נפסקה רק עם פטירתו. הוא נפטר ב-26 בפברואר 1990, בגיל 78. על קברו בקיבוץ גבעת חיים מוצבת דמותה של הבובה זיוה, כמחווה אחרונה למפעל חייו.

 מבנה ותפקוד 
הבובטרון של הונזו היה תיאטרון בובות מסוג מריונטות (בובות על חוטים) בהפעלת יד. הונזו בנה במו ידיו עשרות רבות של בובות מגולפות עץ וחומרים נוספים לאורך השנים, וכן את הבמה הניידת והתפאורה לתיאטרון. כבר בשנות ה-40 הקים בעזרת חברי הקיבוץ צריף ייעודי שבו עבד על בניית הבובות והציג את מופעיו הראשונים. הבמה כללה לעיתים מנגנונים מיוחדים, כמו במות מסתובבות ואביזרי תפאורה נעים, שהונזו פיתח כדי להעשיר את ההצגה. חלק מהבובות היו מורכבות במיוחד: היו לו בובות רוקדות, מקהלת בובות, בובות ענק, בובות ישיבה ועוד כולן פרי תכנונו וידיו האמנותיות. הונזו הסתייע לא פעם באמנים נוספים לעיצוב ובניית הבובות; למשל, הצייר אנטול גורביץ' שימש כיועץ אמנותי וצייר סקיצות שחלקן שימשו בסיס לבובות שבנה הונזו.

תפעול ההצגות דרש לעיתים צוות קטן, במיוחד בהצגות עם ריבוי דמויות. מאחר שקשה היה לגייס שחקנים מקצועיים בקביעות, גייס הונזו מפעילים מתוך הקהילה: חברי קיבוץ וילדים סייעו בהפעלת הבובות בישראל, ובמופעיו במדינות אחרות סייעו לו אנשי הקהל המקומי (כמו ניצולי המחנות באירופה או צעירים יהודים במחנות קיץ בארצות הברית). הונזו עצמו היה לרוב היחיד שנתן לבובות קול הוא דיבב את הדמויות השונות תוך שינוי קולו לכל אחת, והכניס בהן חיים והומור שאפיינו את אישיותו. ההצגות שילבו קטעי דיאלוג, שירים ומוזיקה. בחלקן התנגנו פסקולי מוזיקה מקורית שהולחנו במיוחד, כדוגמת המוזיקה שהלחין שאול אסלינגר להצגה "המלך בור". הבובטרון התמקד בעיקר בהצגות לילדים, אולם רבות מהן נשאו מסרים חינוכיים וחברתיים שהתאימו גם לקהל מבוגר. כך למשל בהצגה "המלך בור" היו הילדים גיבורי העלילה והמסר היה שיתוף פעולה ואמונה בעבודה חלוצית, ובהצגות אחרות שולבו גם הומור סאטירי והתייחסות לערכי הקיבוץ והחברה.

דמות הבובה זיוה ראויה לציון מיוחד. זיוה הייתה בובת ילדה, שנוצרה על ידי הונזו כנראה בשנות ה-50 המאוחרות, ועד מהרה הפכה לאחת הכוכבות המרכזיות של הבובטרון. זיוה הופיעה תחילה בתפקידי משנה, אך לימים זכתה להצגה ולספר משלה. היא תוארה כבובה תמימה וסקרנית, שהייתה לה קבוצת חברים על הבמה (בהם הבובה יוקטני, ששמו מרמז על עקיצותיו כלפיה). סיפורה של זיוה שעזבה את הבובטרון למסע של גילוי עצמי בקיבוץ וחזרה הביתה עם תובנות על חברות ואהבה קרב אותה לליבם של ילדים רבים, בייחוד ילדי הקיבוצים שראו בה דמות להזדהות. בהצגות המאוחרות שימשה זיוה לעיתים כדמות פותחת וכ"מנחה" לצידו של הונזו, ושוחחה ישירות עם הילדים בקהל. דרך דמותה שילב הונזו בעדינות תכנים מחיי היומיום בקיבוץ בשפה שהילדים הבינו, והדבר תרם לפופולריות ולהתקשרות הרגשית של הקהל הצעיר לתיאטרון הבובות שלו.

 השפעה ומשמעות 
הבובטרון של הונזו נחשב אבן דרך בהתפתחות תיאטרון הבובות בארץ. הונזו עצמו נמנה עם חלוצי אמני הבובות בישראל, ופעל עוד בתקופת היישוב לפני קום המדינה כדי לבסס את התחום. חדשנותו הייתה בשילוב אמנות התיאטרון עם ערכי הקולקטיב: הוא פיתח מודל של "בובנאי קהילתי" אמן הפועל מתוך קהילה קטנה ומגייס אותה הן כקהל נאמן והן כשותפה ביצירה. דגם זה אפשר לתיאטרון הבובות לפרוח בסביבה הקיבוצית, שבה התרבות והחג משותפים לכלל החברים. הבובטרון הפך לחלק בלתי נפרד מנוף חיי התרבות בקיבוץ גבעת חיים ובקיבוצים אחרים, ותרם ללכידות חברתית סביב חוויות ילדות משותפות. למשל, ההצגה "המלך בור" נהפכה לחלק מהזיכרון הקולקטיבי בגבעת חיים דורות של ילדי הקיבוץ גדלו עליה, ועדות לכך היא שהמחזה הועלה שם מחדש גם שנים אחרי שהבובטרון עצמו הפסיק לפעול.

מעבר להישגיו בתוך התנועה הקיבוצית, להונזו ולבובטרון הייתה גם השפעה ארצית. הופעותיו בערים בשנות ה-60 חשפו קהלים רחבים לאמנות תיאטרון הבובות, בתקופה שבה תחום זה לא היה ממוסד או נפוץ. הוא סלל דרך לאמני בובות שבאו אחריו: כמה מתלמידיו באוניברסיטת תל אביב הפכו לבובנאים מובילים בישראל, והם המשיכו את מורשתו ביצירה ובהקמת מסגרות כמו המרכז לתיאטרון בובות בחולון. הונזו עצמו היה חבר פעיל בקהילה הבינלאומית של אמני הבובות, וייצג את ישראל בכנסים ובארגון UNIMA, מה שהעלה את קרנה של הארץ בתחום זה בזירה העולמית.בכך ניתן לראות בהונזו לא רק אמן מקומי, אלא דמות מפתח בהיסטוריה של תיאטרון הבובות הישראלי.

היבט משמעותי נוסף הוא התרומה החינוכית והתרבותית של הבובטרון. הונזו האמין בכוחו של תיאטרון הבובות ככלי חינוכי, ולא רק בידורי. נושאי ההצגות שלו שיקפו ערכים של עבודת צוות, צניעות, שוויון ואהבת ארץ ישראל התואמים לרוח הקיבוץ. בכך תרם הבובטרון להנחלת ערכי התנועה הקיבוצית לילדים בצורה חווייתית. במקביל, עצם קיומו של תיאטרון הבובות לאורך עשורים רבים, בתמיכת הקיבוץ, הדגים את החשיבות שהחברה הקיבוצית ייחסה לתרבות ולאמנות ככלי טיפוח חברתי. הבובטרון גם ייצג את המיזוג בין "האמן היוצר" לבין "הפועל החלוץ": הונזו הצליח להגשים את ייעודו האמנותי מחד, ובה בעת לראות בעצמו "איש קיבוץ" נאמן לערכי העבודה המאורגנת מאידך.

שילוב ייחודי זה הקנה לו הערכה רבה הן בתוך קהילתו והן מחוצה לה.

דמותה של הבובה זיוה, בפרט, הותירה חותם כסמל תרבותי. הצלחת הספר "הבובה זיוה" והצגותיה הפכו את זיוה ל"ילדת קיבוץ" מיתולוגית. ילדים רבים בקיבוצים הזדהו עם זיוה והרפתקאותיה, ודמותה הופיעה גם בציורים, פוסטרים ויצירות אמנות נוספות לאורך השנים. אפילו על מצבת קברו של הונזו, כפי שצוין, בחרו חבריו ובני משפחתו לחרוט את דמותה של זיוה, מה שמעיד עד כמה נקשרה דמות הבובה באיש שיצר אותה ובמורשתו. הונזו זכה לאורך חייו להוקרה על עבודתו: כתבות רבות בעיתונות הקיבוצית והארצית סיקרו את פועלו (למשל, כתבה נרחבת בעיתון "הארץ" בשנת 1964 תיארה את סוד הקסם של הבובטרון לקראת הופעותיו בתל אביב). לאחר מותו, נערכו תערוכות רטרוספקטיבה לכבודו, שהציגו את בובותיו וקורות חייו כפרק חשוב בתולדות התיאטרון והתרבות של ישראל.

 אזכורים בתרבות 
 ספרות: בשנת 1957 ראו אור הספר והאלבום המצולם "הבובה זיוה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר, שכתב רפאל אליעז וצילם פטר מירום, מגולל את עלילותיה של בובת תיאטרון (זיוה) בקיבוץ, והתבסס ישירות על הבובות והדמויות של הבובטרון כפי שעוצבו על ידי הונזו. ספר זה הפך פופולרי מאוד ועזר להפוך את זיוה ואפילו את מושג "הבובטרון" לחלק מהתרבות הישראלית של שנות ה-50 וה-60. מעבר לכך, סיפוריהם של הונזו ותיאטרון הבובות שלו תועדו בכתבי עת ובמדורי ילדים בעיתונים. לאה גולדברג, כאמור, כתבה על הבובטרון ב-1941 ב"דבר לילדים", ובהמשך הופיעו סיפורים ואזכורים בביטאונים קיבוציים המתארים את מעללי "להקת הבובות" של הונזו במסעותיה בין קיבוצים.
 תערוכות והנצחה: בשנת 2011 הוקדשה תערוכה גדולה במרכז תיאטרון בובות בחולון לבובטרון של הונזו, תחת הכותרת "קיבוץ מושך בחוטים".בתערוכה הוצגו עשרות מבובות התיאטרון, תמונות ומסמכים מארכיון הונזו, וסופרו אנקדוטות וסיפורים מחייו ופעילותו. במקביל, הוצג מיצב אמנותי בשם "הבובה זיוה" (יצירה של זיוה ילין, אמנית מקיבוץ בארי) אשר שילב ציורים וזיכרונות בהשראת דמותה של זיוה. תערוכה זו הייתה חלק מסדרת תערוכות "הגירת הבובות" שעסקה באמני תיאטרון בובות שעלו לישראל והביאו עמם מסורות אמנותיות מארצות מוצאם הונזו נמנה עמם בצורה בולטת. עוד קודם לכן הוצגו בובות הבובטרון במוזיאון תיאטרון הבובות בחולון ובאירועי יום הבובנאות הבינלאומי. גם בקיבוץ גבעת חיים עצמו מתקיימות מפעם לפעם פעילויות הנצחה למשל, בערב חגיגות 60 שנה לקיבוץ (1992) הועלתה על הבמה הצגה חגיגית של "המלך בור" בהשתתפות בני הקיבוץ, כהוקרה להונזו ולתיאטרון הבובות שלו.
 מדיה ואמנות חזותית: דמותו של הונזו ובובותיו הופיעו גם בתיעוד מצולם. צלם התיעוד זולטן קלוגר צילם בשנת 1946 סדרת תמונות של הופעת הבובטרון בקיבוץ גבעת חיים, אשר מצויות כיום בארכיון המדינה ובמאגר ויקישיתוף. סרטים ביתיים שתיעדו את הופעות הונזו בשנות ה-50 וה-60 השתמרו והוצגו במסגרות ארכיוניות; חלקם שימשו כחומר גלם לסרט תיעודי שהופק בשנת 2011 על חייו ופועלו של הונזו והוקרן בערב פתיחת התערוכה במוזיאון הבובות. גם באמנות הגרפית הופיעו אזכורים: בשנת 1985 עוצב פוסטר מיוחד בשם "לילה טוב" לציון שינוי שיטת חינוך הילדים בקיבוצים (מעבר מלינה משותפת ללינה משפחתית). בפוסטר, שעיצב האמן יגאל זורע, שובצו דמויות רבות מספרי ילדים קלאסיים ובהן גם הבובה זיוה, כסמל מייצג של תרבות הילדים הקיבוצית.

 הערות שוליים 

בובטרון
קטגוריה:גבעת חיים