מחסה הסלעים דיפקלוף

שמאל|ממוזער|280px|חפירת החלק העליון של המשקע
מחסה הסלעים דיפקלוף (באנגלית: Diepkloof Rock Shelter) הוא  בכף המערבי בדרום אפריקה שבו נמצאו כמה מהעדויות המוקדמות ביותר לשימוש אנושי בסמלים, בצורה של דפוסים חרותים על מכלי מים מקליפת ביצי יען. אלה מתוארכים לפני כ-60,000 שנה.

התבניות הסמליות מורכבות מקווים שחוצים בזוויות ישרות או בזוויות אלכסוניות. הוצע כי "על ידי החזרה על המוטיב הזה, בני אדם מוקדמים ניסו לתקשר משהו. אולי הם ניסו לבטא את הזהות של הפרט או הקבוצה".

מחסה הסלעים דיפקלוף הוכרז אתר מורשת עולמית כחלק אתר המורשת הסדרתי "הופעת ההתנהגות האנושית המודרנית: אתרי ההתיישבות של הפלייסטוקן בדרום אפריקה" של אונסק"ו שצורף לרשימת המורשת העולמית בוועידת המורשת העולמית ה-46 שהתכנסה ביולי 2024 בניו דלהי.

תיאור האתר
מחסה הסלע נמצא במרחק של כ־17 ק"מ מקו החוף של האוקיינוס האטלנטי באזור צחיח למחצה, ליד , כ־150 ק"מ צפונית לקייפטאון. הוא נוצר באבן חול קוורציטית בהר כפתור המשקיף בכיוון מזרח 100 מטרים מעל הנהר . הוא מכיל את אחד "הרצפים השלמים והרציפים ביותר של תקופת האבן התיכונה המאוחרת בדרום אפריקה" המשתרע מלפני 130,000 לפנה"ס עד כ־45,000 לפנה"ס ומקיף את התקופות שלפני  ו. רוחבו כ־25 מטרים ועומקו 15 מטרים. המחקר מבוסס על ממצאים שהתגלו בתעלה שנחפרה בתוכו שרוחבה 16 מטרים ועומקה 3.6 מטרים. המשקעים מורכבים משאריות אורגניות שרופות ושאינן שרופות ומאפר שהגיעו ממדורות, מזבלות אפר ומצעים שרופים.

הוא נחפר לראשונה ב־1973 על ידי ג'ון פרקינגטון וסדריק פוגנפול. מאז 1999 הוא נחקר בשיתוף פעולה בין המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת קייפטאון והמכון לפרהיסטוריה וגאולוגיה רביעונית ב.

במחסה הסלעים דיפקלוף התגלו  ואבני יד דו־פניים, מלפני 74,000 עד לפני 70,000 שנים בעוד שצורות פחות מורכבות התגלו מלפני 70,000 עד 60,000 שנים ומוחלפים לאחר מכן בחודים חד־צדדיים. קוורץ וקוורציט שולטים בתקופה המוקדמת ביותר עם מעט מופעים של . במהלך התקופה מלפני 70,000 עד לפני 74,000 שנים, צורנית החליפה את הקוורץ בעוד הקוורציט עדיין דומיננטי למדי. במהלך התקופה מלפני 70,000 עד לפני 65,000 שנים קוורץ הופך שוב לדומיננטי כאשר גם קוורציט עדיין בשימוש.

מכלי ביצי יען חרותים
נמצאו כ-270 שברים של מכלי קליפות ביצי יען מכוסים בדוגמאות גאומטריות חרותות. גודל השברים המרבי הוא 20–30 מ"מ, אם כי מספר הותאמו לשברים גדולים יותר בגודל 80 × 40 מ"מ. ההערכה היא כי נמצאו שברים מ-25 מכלים. שברי קליפת ביצה נמצאו לאורך כל תקופת ההתיישבות במחסה הסלע אך אלו עם חריתה נמצאו רק במספר שכבות מתקופת האואיסונס פורט. אלה מופיעים על פני 18 יחידות סטרטיגרפיות, במיוחד אלו עם השמות הסטרטיגרפיים פרנק ודריל. זה מרמז על כך שמסורת החריתה נמשכה כמה אלפי שנים.

החריתה מורכבת מתבניות ליניאריות מופשטות שחוזרות על עצמן, כולל מוטיב של רצועה שמולאה בקווים מקבילים קצרים וצפופים (hatched band motif). לשבר אחד יש שני קווים מקבילים שאולי היו עגולים סביב המכל.

הוצע כי הם יוצרים "מערכת של ייצוג סימבולי שבו זהויות קולקטיביות וביטויים אינדיבידואליים מבוטאים בבירור, מה שמרמז על יסודות חברתיים, תרבותיים וקוגניטיביים החופפים לאלה של אנשים מודרניים". יתר על כן, הם מראים "התפתחות של מסורת גרפית והשימוש המורכב בסמלים כדי לתווך אינטראקציות חברתיות. המספר הגדול של שברים חרותים מראה שיש כללים לעיצוב, אך עם חופש להעדפות אישיות או קבוצתיות".

קיימים ממצאים מוקדמים יותר של סמלים, כגון גושי אוכרה חרותים בני 75,000 שנה שנמצאו ב, אך אלה ממצאים מבודדים וקשה להבחין בינם לבין שרבוטים חסרי משמעות.

החריתות נמצאות על קליפות ביצי יען ששימשו כמכלי מים. קליפות ביצי יען בעלות נפח ממוצע של 1 ליטר. ייתכן שהיו להם פיות שתייה, חורים כדי לאפשר להם להיות מחוברים כמימייה לנשיאה קלה יותר, ונראה שהם היו חלק מ"חיי היום-יום של ציידים-לקטים". הכנתם דרשה מיומנות, כשאחד החוקרים המעורבים ציין "קליפות ביצת יען הן די קשות. לעשות חריתות כאלה זה לא כל כך קל".

הצמחייה המקומית
השימור של חומרים אורגניים כגון עץ, דשא, זרעים ופירות באתר תואר כ"יוצא דופן". שרידי אבקה מאפשרים זיהוי של בעלי החיים והצמחים המקומיים. תקופת האואיסונס פורט מראה עדויות לצמחיית סבך או בתה שנמצאת כיום בדרך כלל בנקיקים, , , , אוג ו-. עצים השייכים לתת-האזור  של האזור האפרוטרופי שנמצאו באזור כוללים: פיקוס, ,  ו. מגוון זה מרמז על סביבת נהר מיוערת מגוונת יותר מאשר כיום באזור.

שרידי בעלי חיים
שרידי בעלי חיים כוללים אלה של יונקים, צבים וקונכיות ימיות של אזורי גאות ושפל. מרבית העצמות שנמצאו במערה מגיעות משפני סלע, ארנבות, , דוקרן הסטינבוק ודוקרן. חיות מסביבות סלעיות נמצאות גם כולל צבי הסלעים, ואנטילופה איילית. ישנן גם עדויות לשטחי עשב מקומיים, עם שרידי זברות, גנו ובובאל איילי. היפופוטם וצבי סוף מצוי הגיעו מהנהר המקומי. נראה שחוף הים נע במעלה הנהר, מכיוון שיש שברי צדפות שחורים, קונכיות של החילזון הימי  ודוב ים איוני. אף על פי שיש שרידי קליפות ביצים של יען, לא נמצאו עצמות יען.

עצמות הצבים הן בעיקר אלו של צב קשותי שעדיין נמצא באזור. צוין כי אלה היו "גדולים להפליא בהשוואה לעמיתיהם מהתקופה הפלאוליתית העליונה, דבר המצביע על עוצמות שונות של טריפה בין אוכלוסיות התקופה הפלאוליתית התיכונה ואוכלוסיות מהתקופה הפלאוליתית העליונה".

אתר מורשת עולמית
מחסה הסלעים דיפקלוף הוכרז כאתר מורשת פרובינציאלי על ידי רשות המורשת של הכף המערבי ב-23 בספטמבר 2014 במונחים של סעיף 27 של חוק משאבי המורשת הלאומית. הכרזה זו העניקה לאתר מעמד של דרגה II ומספקת לו הגנה על פי חוק המורשת הדרום אפריקאי.

בשנת 2015, ממשלת דרום אפריקה הגישה הצעה להוסיף את המערות לרשימת אתרי מורשת עולמית והיא הוכנסה לרשימת אתרים מורשת מוצעים של אונסק"ו כ"מועמדות סדרתית" עתידית פוטנציאלית יחד עם , פינאקל פוינט,  מערת סיבודו ו.

רק שלושה מאתרים אלו זכו במעמד של אתר מורשת עולמית. מחסה הסלעים דיפקלוף, פינאקל פוינט ומערת סיבודו הוכרזו אתר מורשת עולמית סדרתי בשם "הופעת ההתנהגות האנושית המודרנית: אתרי ההתיישבות של הפלייסטוקן בדרום אפריקה" בוועידת המורשת העולמית ה-46 שהתכנסה ביולי 2024 בניו דלהי.

קישורים חיצוניים

 Nomination Text - UNESCO

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:אפריקה: אתרים פלאונטולוגיים
קטגוריה:התקופה הפלאוליתית
קטגוריה:דרום אפריקה: היסטוריה
קטגוריה:דרום אפריקה: פלאונטולוגיה
קטגוריה:אפריקה: אתרים ארכאולוגיים
קטגוריה:אתרים פלאואנתרופולוגיים
קטגוריה:הכף המערבי: גאוגרפיה