היסטוריית להט"ב בישראל

היסטוריית להט"ב בישראל התאפיינה במאבקים לשוויון זכויות ובהתקדמות הדרגתית בתחומים המשפטיים, החברתיים והתרבותיים. יחסים הומוסקסואליים הפכו חוקיים במדינת ישראל בשנת 1988 כאשר במהלך שנות ה-90 נאסרו צורות שונות של אפליה, מה שהפך למעשה את זכויות הלהט"ב בישראל למתקדמות ביותר במזרח התיכון.

מאז התרכז הדיון הציבורי והמשפטי בהכרה בזוגיות חד מינית ובזכויות הקשורות אליה, לרבות ירושה, תושבות ואימוץ ילדים. קיומם של מצעדי הגאווה של הקהילה הגאה היו שנויים במחלוקת לאורך השנים וגם כיום.

לאורך ההיסטוריה, פסקי דין שונים של בג"ץ העניקו הכרה מסוימת בזכויותיהם של זוגות חד מיניים בתחומים שונים. כמו כן, היועץ המשפטי לממשלה קיבל החלטות לפיהן יש להעניק לזוגות חד-מיניים שוויון זכויות בעניינים כלכליים. למרות ההתקדמות, הקהילה הגאה בישראל עדיין נאבקת על שוויון זכויות מלא, במיוחד בתחומי הנישואים והאימוץ, וקיימים גילויי הומופוביה ואפליה בציבור.

 המאה ה-19 
בשנת 1858 שלטה האימפריה העות'מאנית באזור ישראל וארץ ישראל של ימינו כחלק מסוריה העות'מאנית. היא ביטלה את חוקי הסדום הקיימים בחוק העונשין שלה (סעיף 198) מה שהפך יחסי סדום לחוקיים כל עוד זה היה בהסכמה והשותף שהסכים היה מעל גיל ההסכמה.

החל משנת 1882, מהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית עלו לארץ ישראל במספר עליות כדי להימלט מהאנטישמיות הגואה. לא ידוע אם הגידול בניואנסים של הומוסקסואליות החלה אצל מי מהמתיישבים הרוסים הראשונים, שכן השטח שממנו היגרו היה מאוכלס ברובו בתכונות תרבותיות הומופוביות; עם זאת, מכיוון שרק באותה העת החלו רוסים יהודים להשתלב בחברה הרוסית המרכזית הרחק מתחום המושב, סביר מאוד להניח שהדעות על הומוסקסואליות היו שונות מאוד בין אינטלקטואלים יהודים לבין רבנים בעת העלייה וההתיישבות בישראל.

 המאה ה-20 
 המחצית הראשונה של המאה ה-20 
המנדט הבריטי ניתן לבריטניה בשנת 1923 לאחר פירוק האימפריה העות'מאנית בעקבות אירועי מלחמת העולם הראשונה. מאותה העת, כשהם שולטים בשטח חדש, הבריטים גילו עניין מסוים באוכלוסיית המקום. במונחים של מיניות וזכויות מיניות, המעורבות הבריטית החלה בצורת שאלונים שחקרו פרטים באוכלוסייה לגבי המנהגים המיניים שלהם, מה הם רואים כבלתי טבעי ולא מוסרי, ועוד. מהנתונים עלה כי לתושבים המקומיים קיימות דרכים רבות לביטוי מיני "לא טבעי", כולל מעשה סדום בין תלמידי בית-ספר ומעשי אהבה בין נשים אשר הואשמו בהשפעות ממדינות סמוכות כמו סוריה ומצרים. אף על פי שהמעשים הללו לא נחשבו נוראיים בקרב תושבי המקום, הם נחשבו לא מוסריים בעיני השלטונות הבריטים. לפיכך, לאורך כל תקופת השלטון הבריטי בארץ ישראל, בריטניה שילבה אט-אט את המדיניות ההומופובית שלה בחיי האוכלוסייה המקומית. נציבות המנדט עודדה הפללה וענישה של מעשים מיניים אסורים. לפני המנדט, הייתה האוכלוסייה המקומית מודעת למעשי הומוסקסואליות בקרב בני אותו מין בחברה שלהם. גישתם הייתה מורכבת – הם ראו את המעשים האלה כלא טבעיים, אך לא נפסלו כלא-מוסריים, כאשר הם נעשים בצנעה. לאחר התערבות בריטית, האוכלוסייה התחילה להפליל מעשים אלו והפללה זו נמשכה עד להקמתה של מדינת ישראל ב-1948.
ממוזער| רינה נתן מתלבשת כאישה.
בממשלת ישראל החדשה שהוקמה ב־1948 המשיכו להתקיים על הנייר החוקים הבריטיים. בנוגע להפללת יחסים הומוסקסואלים, וכן מעשים אחרים שהממשלה חשבה שהם לא מוסריים או לא טבעיים. עם זאת, היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן,
הורה שלא ליישם את החוק הכתוב, האוסר על יחסים הומוסקסואליים, שראה כחוק לא מוסרי, וכך הפך החוק לאות מתה.

ב-1953 רינה נתן נעצרה באשמת קרוס-דרסינג. המעצר בוצע על רקע הפרת הסדר הציבורי. מאוחר יותר התברר כי לא ניתן להאשים אותה על בסיס לבישת בגדי נשים ובסופו של דבר שוחררה. לאחר מעצרה, היא הפכה למעורבת מאוד בתחום הפוליטי של ישראל בכל הקשור לזכויות מגדר וטרנסג'נדריות, ואף נודעה כפעילת זכויות הטרנסים הראשונה בישראל, וזאת עוד חפני שהמושג היה מוכר בעולם הרפואי. באופן ספציפי, היא מחתה על המדיניות והחוקים של ממשלת ישראל ששללו את זכויותיה לטיפול ושללו ממנה את המשאבים המתאימים לבצע מעבר מין רפואי מזכר לנקבה. ב-1954 היועץ המשפטי לממשלה לא אישר לה לעבור ניתוח לשינוי מין, וזאת בהתאם לנורמות ולחקיקה שהיו קיימים באותה תקופה. בעקבות זאת, שנתיים לאחר מכן, נתן קטעה את איבר המין שאיתו נולדה בעצמה. לאחר מכן, נאלצו בתי החולים בישראל לטפל בה ורינה נתן הפכה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל. לאחר השינוי המגדרי שלה, רינה נתן הייתה אישה לפי מגדר ובחברה, אך ממשלת ישראל מעולם לא שינתה את השם והמגדר בדרכון שלה, שנותר תחת השם שניתן לה בלידתה. נתן סללה את הדרך לזכויות מגדר וטרנסג'נדריות בישראל. היא השפיעה על זכויות טרנסג'נדרים באמצעות אקטיביזם ומעשיה וסיפורה הובילו את ממשלת ישראל להכיר באופן חוקי ולהתיר שינוי מין ב-1986.

המקרה היחיד בישראל, בו הועמדו בני אדם לדין והורשעו, רק בגלל קיום יחסים הומוסקסואליים, היה בשנת 1956, בבית המשפט הצבאי, במקרה של
טוראי א' וטוראי ב' נגד התובע הצבאי הראשי, שנשפטו לשנת מאסר. בערעור שהגישו הנאשמים לא בוטלה ההרשעה אך קוצר עונשם.

 שנות ה-60 
בשנת 1960 הוציאה רינה בן מנחם את הספר העברי הראשון על הומואים ולסביות, "הדווקאים" (1960), שנה מאוחר יותר היא הוציאה את הרומן הלסבי העברי הראשון, "הצלע" (1961), שניהם תחת שם העט ש.ר.ב. הדווקאים עוסק בתהליך יציאתה מהארון של המחברת והכרתה בנטייתה המינית. הממסד הספרותי התנער מהספר ולקח זמן עד שהוא הצליח להתפרסם.

בשנת 1968, הבר הגאה הראשון בתל אביב נפתח על ידי אמיר שרון בדירה פרטית. בתקופה זו התחילו לצוץ מועדוני ההומואים הראשונים בעיר תל אביב רבתי.

 שנות ה-70 
בשנת 1975 הוקם הארגון הראשון בישראל להגנה על זכויות להט"ב, האגודה למעט הלהט"ב בישראל. העמותה נקראה כך מכיוון שרשם העמותות לא הסכים לכלול את המילים "הומואים" ו"לסביות" בשמה.

בשנת 1977 נערך אירוע הגאווה הראשון בישראל תחת השם עליזיאדה בפארק הירקון בתל אביב ובשנת 1979 התקיימה צעדת הנעימים והנעמות בכיכר מלכי ישראל (כיכר רבין כיום).

 שנות ה-80 
בתחילת שנות ה-80 חברת הכנסת שולמית אלוני החלה להפנות את תשומת הלב לזכויות הלהט"ב במשפט הישראלי. בשנת 1988, על פי תיקון 22 לחוק העונשין, היחסים המיניים בין בני אותו המין, אשר שניהם מבוגרים הפועלים בהסכמה הפסיקו להיות פליליים. שנות השמונים הביאו גם הגנות על אפליה בעבודה ללהט"בים בישראל.

 שנות ה-90 
בשנת 1992 עברה חקיקה לגבי איסור אפליה בעבודה על רקע נטייה מינית, עם כמה החרגות לארגונים דתיים. החוק הורחב ב-2018 כך שבכל מקום בו קיים איסור על אפליה תחשב גם אפליה על רקע נטייה מינית כאפליה.

ב-10 ביוני 1993 שונתה הפקודה בצה"ל כל שהומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים יוכלו לשרת באופן גלוי ובשוויון עם עמיתיהם ההטרוסקסואלים; הומוסקסואלים הורשו לשרת בגלוי בצבא, כולל ביחידות מיוחדות. הפקודה קבעה בסעיפהּ השני כי: "מתוך הכרה שהומוסקסואלים ראויים לשירות צבאי כאחרים, צה"ל מגייס בעלי נטייה זו לשירות, בתנאי שהם נמצאו כשירים לשירות ביטחון על פי הקריטריונים, החלים על כלל המועמדים לשירות ביטחון" הפקודה קבעה כי השיבוץ והקידום של חיילים הומוסקסואלים לא יוגבל באופן כללי, וביטלה את הקביעות הגורפות משנת 1983 שמנעו הצבה של הומוסקסואלים בתפקידים מודיעיניים המוגדרים סודיים ("תפקידי סוד מועדף" בלשון הפקודה). לבסוף, הפקודה החדשה ביטלה את החובה שהוטלה על המפקדים לדווח על החיילים ההומוסקסואלים שלהם למרכז לבריאות הנפש. עם זאת, הפקודה השאירה בתוקף את חובת הדיווח לביטחון שדה.

זמן לא רב אחר כך ב־1993 התקיים מצעד הגאווה הראשון בתל אביב. אך רק בשנת 1998 הפך מצעד הגאווה בתל אביב, לראשונה, לאירוע רב המשתתפים המוכר כיום.

עוד ב-1993 ח"כ יעל דיין נושאת נאום נלהב בפני הכנסת למען זכויות הומואים ולסביות בישראל, תוך שהיא מצטטת פרשיות על יחסיהם של דוד ויהונתן, מה שעורר סערה ציבורית גדולה.

בשנת 1994 אושרו לראשונה חיים משותפים לא רשומים וכן ניתן פסק הדין ההיסטורי בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ' לפיו בסופו של דבר חברת התעופה אל-על חויבה לאפשר לבן זוגו של דייל בחברה לקבל את אותן ההטבות באופן שווה ככל בן או בת זוג הטרוסקסואליים אחרים, מה שהיווה תקדים משפטי חשוב עבור זוגות גאים רבים.

בשנת 1998, דנה אינטרנשיונל, אישה טרנסית, ייצגה את ישראל באירוויזיון. היא זכתה עם השיר "דיווה" במקום הראשון.ממוזער|דנה אינטרנשיונל, 2019

 המאה ה-21 
 שנות ה-2000 
 אירועים ותקריות 
בשנת 2001 התקיים לראשונה מצעד הגאווה באילת.

ב-30 ביוני 2005 התקיים מצעד הגאווה הרביעי בירושלים. המצעד נאסר במקור באיסור עירוני שבוטל על ידי בית המשפט. רבים מהמנהיגים הדתיים של הקהילות המוסלמיות, היהודיות והנוצריות בירושלים הגיעו לקונצנזוס נדיר וביקשו מהעירייה לבטל את היתר המצעדים. במהלך המצעד תקף יהודי חרדי, ישי שליסל 6 צועדים. הוא נידון לעשר שנים בכלא.

מצעד נוסף, שהפעם הוכרז כאירוע בינלאומי, היה אמור להתקיים בקיץ 2005, אך נדחה ל-2006 עקב הלחץ על כוחות המשטרה במהלך הקיץ של תוכנית ההתנתקות. בשנת 2006 הוא נדחה שוב עקב מלחמת לבנון השנייה. המצעד היה אמור להתקיים בירושלים ב-10 בנובמבר 2006, וגרם לגל הפגנות של יהודים חרדים ברחבי ישראל. אחת התקריות המכוערות ביותר התרחשה במהלך מצעד הגאווה הגאה והסובלנות בירושלים 2006 - ונקראה 'מצעד הבהמות', היה זה אירוע מזלזל שעשה דה-הומניזציה לקהילה הגאה. ממובילי הצעדה האלימה היו מי שלימים מונה לתפקיד השר לביטחון לאומי איתמר בן-גביר.

בעקבות התארגנות מצעד הבהמות בו צפויה הייתה להתעורר פעילות אלימה כנגד הקהילה והצועדים - משטרת ישראל הגישה עתירה לביטולו. אך מאוחר יותר הושגה פשרה להסב את המצעד לאספה סגורה בתוך אצטדיון האוניברסיטה העברית. ב-21 ביוני 2007 הצליח ארגון הבית הפתוח בירושלים לערוך מצעד במרכז ירושלים לאחר שהמשטרה הקצתה כוח אדם רב לשם אבטחת המרחב הכללי עבור אוכלוסיית הצועדים. העצרת שתוכננה לאחר מכן בוטלה עקב שביתת מכבי האש. השביתה מנעה מתן אישורים מתאימים.

בשנת 2008 פתחה עיריית תל אביב את מתנ"ס הלהט"ב העירוני, הראשון מסוגו בארץ, תחת השם 'המרכז הגאה תל אביב-יפו'.

באוגוסט 2009, תוקף חמוש ירה למוות בשני בני אדם ופצע 15 נוספים בפרשת הרצח בברנוער. בעקבות אירוע הירי, התארגנו מחאות ספונטניות ומשמרות אבל בערים שונות בארץ. בבאר שבע, חברי קהילת הלהט"ב ותומכיהם יצאו לראשונה למצעד. האירוע זכה לגינוי של ארגונים רבים וגורמי ממשל, כמו ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו והנשיא שמעון פרס אך עד היום לא נמצאו האשמים בירי, ואיש לא הועמד לדין בגין פשע השנאה ולא ידוע בוודאות אם המניע לרצח היה אישי או לא. אירוע הירי עצמו גבה עוד קורבנות באופן עקיף ולאור שנים של חוסר טיפול כמו במקרה של חן לנגר.

 זכויות משפחה וזוגיות 
ב-17 במרץ 2002 בית משפט לענייני משפחה בישראל דחה על הסף בקשה של זוג נשים לסביות להכריז על איחוד הזוגיות שלהם כבעל תוקף חוקי. בנות הזוג התאחדו בטקס אזרחי בגרמניה. הנשים רצו שבית המשפט יכיר בשותפותן כנישואין אזרחיים על פי החוק הישראלי. בית המשפט התחמק מהחלטה ואמר כי מאחר שהנשים אינן מוכרות כמשפחה לפי החוק הישראלי, בית המשפט אינו מוסמך לפסוק בעניינן ופרקליט שהתבקש על ידי בית המשפט לתת חוות דעת משפטית בתיק מטעם ממשלת ישראל - אמר כי המדינה מתנגדת להיעתר לבקשה.

ב-14 בדצמבר 2004 קבע בית המשפט המחוזי בנצרת כי לזוגות חד מיניים ישנן זכויות כמו זוגות נשואים בנושאי ירושה. פסק דין זה ביטל פסיקת בית המשפט לענייני משפחה לפיה קשיש מקריית שמונה אינו זכאי לזכויות שארים כשל בן זוג. האיש תבע את עזבונו של שותפו המנוח, עמו התגורר כמה עשורים. שופטי נצרת קבעו כי המונח "גבר ואישה" כפי שנכתב בחוק הירושה בישראל כולל גם זוגות חד מיניים. השופטים נסים ממן וגבריאלה לוי, שפרסמו את דעת הרוב, ביססו את החלטתם על פרשנות רופפת של המונח "שותף" כהגדרתו בפסקי דין אחרים של בתי המשפט. כגון פסקי דין העוסקים בסוגיות הקשורות להטבות לעובדים, וכך למעשה יישמו את הפרשנות על חוק הירושה. נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, מנחם בן דוד, פרסם את דעת המיעוט בטענה כי אין לפרש את הנוסח המשפטי "בניגוד למשמעות הלשונית". המדינה החליטה לערער על ההחלטה. פסק דין שונה, שבו נשללה הזכות לירושה במקרה של בני זוג מאותו המין, ניתן בשנת 2010 בבית המשפט לענייני משפחה בבאר שבע.

בדצמבר 2004 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי הממשלה אינה יכולה לגרש את בן זוגו הקולומביאני של גבר ישראלי הומו. הקולומביאני בן ה-32 נכנס לישראל באשרת ביקור שפג תוקפה זה מכבר ומשרד הפנים הורה לגרש אותו. בן זוגו היה אזרח ישראלי וחייל בצה"ל. בני הזוג הגישו עתירת חירום לבית המשפט המחוזי בתל אביב. הגברים יוצגו על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל. השופט עוזי פוגלמן קבע כי הממשלה פעלה שלא כדין בניסיון לגרש את האיש. בשנת 1999 קבע בית המשפט העליון כי משרד הפנים אינו יכול לגרש אזרחים זרים הנשואים לאזרחים ישראלים. החלטתו של פוגלמן הרחיבה את ההחלטה על נישואים אזרחיים, לרבות זוגות חד מיניים.

ב-10 בינואר 2005 קבע בית המשפט העליון בפסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה, כי זוג לסביות רשאי לאמץ באופן חוקי זו את ילדיה של זו. במהלך 15 השנים האחרונות שטל ואביטל ג'רוס-חקק חיו יחד, נולדו להן בסך הכול שלושה ילדים. בנובמבר 2005 קבעה החלטת בית משפט פורצת דרך בישראל כי בת זוג לסבית יכולה לאמץ באופן רשמי ילד שנולד לבת זוגה הנוכחית בהזרעה מלאכותית מתורם זרע אנונימי. פסיקה זו באה למרות מחאות של המפלגות החרדיות. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון, זוג לסביות הורשה לאמץ את הילדים הביולוגיים זו של זו ב-12 בפברואר 2006. לפני כן, שותפיהם ושותפיהן מאותו המין של הורים - קיבלו אפוטרופסות בלבד על ילדיהם של בני ובנות זוגם.

ב-29 בינואר 2007, בעקבות פסיקת בית המשפט העליון שהורה להם לעשות כן, רשמה ירושלים את הזוג ההומוסקסואלי הראשון בשטח העיר, אבי ובנימין רוז.

במרץ 2008, משרד הפנים הישראלי העניק לפלסטיני הומוסקסואלי מג'נין אישור שהייה נדיר לחיות עם בן זוגו מזה 8 שנים בתל אביב, לאחר שאמר כי מיניותו מסכנת את חייו בגדה המערבית.

ב-10 במרץ 2009 קבע בית המשפט לענייני משפחה בתל אביב כי חבר הכנסת לשעבר עוזי אבן ובן זוגו, עמית קמה, יכולים לאמץ כחוק את בן האומנה שלהם, יוסי, שהיה אז כבר בן 30. מה שלמעשה הפך אותם לזוג החד מיני הראשון בישראל שזכותם לאימוץ הוכרה כחוק.

 החל מ-2010 
ב-2015 ישי שליסל, אשר השתחרר מהכלא אחרי עשור על עבירה דומה, דקר במצעד הגאווה בירושלים 3 צועדים. אחת הקורבנות, נערה מתבגרת בשם שירה בנקי, מתה מפצעיה זמן קצר לאחר האירוע.16-year-old gay pride marcher dies from stab wounds in Jerusalem CNN, 3 August 2015 שמה של כיכר מרכזית בירושלים שונה בעקבות הפיגוע ל"כיכר הסובלנות" לזכרה של בנקי. שליסל נידון למאסר עולם על מעשה הרצח.ממוזער|212x212 פיקסלים|חתימה על הגשת בג"ץ להכרה בנישואים גאים. בתמונה: עו"ד חגי קלעי, עו"ד אוהד רוזן, חן אריאלי, אמרי קלמן, עודד פריד, 2015ב-21 ביולי 2016 התקיים שוב מצעד הגאווה בירושלים בסימן שנה לרצח, תחת הכותרת "כאן כדי להישאר!". הצועדים הניחו פרחים לזכר שירה בנקי בסמוך למקום הירצחה. הוריה של בנקי נשאו דברים בעצרת הסיום בגן העצמאות. במצעד השתתפו כ-25,000 אנשים ובכך הפכו אותו למצעד הגאווה הגדול ביותר שנערך בירושלים. במצעד השתתפו כ-30 חברי כנסת ממגוון מפלגות. בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, פרסם ביום המצעד סרטון המביע תמיכה עקרונית בצעידה באומרו "נצעד באחדות לאור זכרה של שירה, נזכור אותה באהבה ובגעגוע, לא ניתן לאחרים לזרוע פירוד בתוכנו".

בשנת 2019, ניצן הורוביץ נבחר לראשות מפלגת מרצ, והפך אותה למפלגה הישראלית הראשונה שבחרה באדם הומוסקסואל גלוי כיושב הראש שלה. הורוביץ גם העביר בקריאה טרומית הצעת חוק להוצאת טיפולי המרה אל מחוץ לחוק בשנת 2020.

ב-2021 קבע בג"ץ כי בני זוג בני אותו מין יוכלו לאמץ ילדים בפונדקאות. ב-2022 הצהיר שר הבריאות ניצן הורוביץ כי הומואים, גברים יחידנים וטרנסג'נדרים יוכלו לגשת להליך פונדקאות בישראל.

שנת 2024 תוארה על ידי מנכ"לית האגודה למען הלהט"ב בישראל, יעל סיני ביבלש, כשנה הלהט"בופובית בתולדות המדינה, עם מאות מקרי אלימות, תקיפות ואיומים נגד להט"בים רק בשל זהותם. היא ציינה כי: "אמירות מסיתות של שרים וחברי כנסת תורגמו לאלימות ברחובות".

 ראו גם 
 האגודה למעט הלהט"ב בישראל
 זכויות להט"ב בישראל
 מצעדי גאווה בישראל
 פרויקט ההיסטוריה הגאה החיפאית

 קישורים חיצוניים 

 אורית יעל, איפה הן הלסביוֹת ההן?: שינויים בייצוגי הלסביוּּּּת בעיתונות העברית במהלך המאה ה־20, מסגרות מדיה, 21, 132-100.

 הערות שוליים 

קטגוריה:להט"ב: היסטוריה
קטגוריה:להט"ב בישראל
קטגוריה:ישראל: היסטוריה תרבותית