אספת רבנים

אספה רבנית או ועידה רבנית (נפוצים גם המונחים: סינוד בעל האוריינטציה הנוצרית; ו-Conference באנגלית) הם כינוסים של רבנים, בדרך כלל לשם קבלת החלטות בתחום הדתי, אך במספר מקרים גם לשאלות מדיניות-פוליטיות בעלות משמעות לחיי היהודים בגולה.

ועידות רבניות הן תופעה מאוחרת יחסית בהיסטוריה היהודית, שהחלה להתפתח רק בשנות ה-30 של המאה ה-19. להבדיל מכינוסים קודמים בתולדות היהדות, ועידות אלו התאפיינו בהשתתפות בלעדית של רבנים. בדרך כלל משמש המונח לתיאור אסיפות רבנים רפורמים שהתכנסו לקבוע דרכי פעולה ועקרונות אמונה משותפים.

רקע היסטורי
הקטליזטור העיקרי להקמת הוועידות הרבניות היה השינוי המשמעותי בחיי היהודים בראשית המאה ה-19, בעקבות האמנציפציה ליהודים והשחרור מחקיקת ימי הביניים המפלה. המצב החדש והשינוי שחל ברחוב היהודי באירופה, עוררו צורך ליישב בין האמונות והמנהגים היהודיים לדרישות העידן המודרני. צורך זה הביא לדרישה בקרב חלק מהאוכלוסייה לשינויים והתפתחות היהדות, גישה שנדחתה בידי חוגים שמרניים.

בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19, היו הקהילות היהודיות בגרמניה נתונות בתסיסה דתית חסרת תקדים. המאבק בין המסורתיים לרפורמים הגיע לשיאו, כאשר התנגדותו החריפה של הרב שלמה זלמן טיקטין מברסלאו למינויו של אברהם גייגר, הרפורמטור הבולט ביותר בגרמניה, לרב קהילה בברסלאו הובילה את מנהיגי הקהילה לפנות באגרות לכלל רבני אירופה לקבלת חוות דעת בנושא. חוות דעת אלו פורסמו בשני כרכים תחת הכותרת "על התאימות בין חקר חופשי למשרת הרבנות" (במקור: "Ueber die Verträglichkeit der Freien Forschung mit dem Rabbineramte").

הוצאתו לאור, ב-1842, של סידור התפילה החדש של קהילת ההיכל הישראלי החדש (הרפורמית) בהמבורג, עורר את זעמו של החכם יצחק ברנייס, מנהיג הקהילה האורתודוקסית המקומית, שהטיל חרם על הספר ועל הרפורמים. בתגובה, פרסמו הרפורמים אוסף חוות דעת של רבנים שתמכו ברפורמות שהוכנסו לסידור, בספר שכותרתו "חוות דעת תאולוגיות על ספר התפילה לפי מנהג אגודת ההיכל הישראלי החדש בהמבורג" (המבורג, 1842).

ב-1843, קבוצת יהודים בפרנקפורט גינתה את ברית המילה והחליטה לבטל את הטקס מכאן ואילך ולהפסיק למול את ילדיהם בעתיד. מעשה זה הוביל את הרב שלמה טרייר, מנהיג האורתודוקסים בעיר, לפנות לעמיתיו הרבנים לקבלת חוות דעת על הדרישה המוחלטת והבלתי-מתפשרת לקיום ברית מילה, כמרכיב הכרחי בזהות היהודית. חוות דעת אלו פורסמו בספר בשם "חוות דעת על המילה" (פרנקפורט, 1844).

מחלוקות אלו, הכשירו את הקרקע לכינוס ועידה רבנית שתיתן גושפנקה להחלטות שיתקבלו ויסדירו את השאלות שעל הפרק.

הוועידה הרבנית הראשונה
הוועידה הרבנית הראשונה שהתקיימה 'על טהרת הרבנים', התקיימה בוויסבאדן בשנת 1837, ביוזמתו של אברהם גייגר. מטרתה, כפי שניסח גייגר, לא הייתה "ליצור יהדות חדשה" אלא לאפשר "לאנשים ישרים את ההזדמנות לדון בשיטות הנכונות לניהול משרתם, ולהתחיל בשיקום 'רוח היהדות' שכמעט נעלמה".

עם זאת, ההתעוררות לקיומן של ועידות רבניות משמעותיות יותר, באה כעבור שנים אחדות מלודוויג פיליפסון, עורך ה"אלגמיינה צייטונג דס יודנטומס", שפרסם ב-15 בינואר 1844 קריאה לכינוס ועידה רבנית. בקריאתו כתב: "הבה נדבר בבירור. הסוגיה אינה עוד ההיתר או האיסור של בית כנסת זה או אחר... הסוגיה שלפנינו נוגעת לכל תוכן דתנו, שעלינו להציג ולחזק בטהרתה, כדי להצילה מקיפאון מצד אחד ומאי-אמונה משתקת מצד שני". בנימוק להצלה מכפירה, נתבעו כעת שינויים בפרקטיקה, אך לפני הכול היו מטרות הוועידה המוצהרות: 1. להביא את הרבנים ליצירת קשר הדדי והיכרות. 2. להוביל לאחדות בעולם הרבנות תחת הנהגה ראשית מחייבת. 3. לקדם הקמת מוסדות קהילתיים.

קריאה זו והצהרות התמיכה של מספר רבנים בה, הובילו לכינוס ועידת בראונשווייג ב-1844, שנחשבת לוועידה הרפורמית המשמעותית הראשונה. אחריה התקיימו ועידות רפורמיות חשובות נוספות, בגרמניה ומאוחר יותר בארצות הברית.

הוועידות הרפורמיות המרכזיות
חמש הוועידות המשמעותיות ביותר, שנחשבות לפורצות דרך בהתפתחות היהדות הרפורמית, היו:

ועידת הרבנים בבראונשווייג
1. ועידת הרבנים בבראונשווייג (12–19 ביוני 1844) – הוועידה הרפורמית הראשונה בגרמניה, שהתוותה את היסודות הראשוניים ליהדות הרפורמית המאורגנת

ועידת הרבנים בפרנקפורט
2. ועידת הרבנים בפרנקפורט (15–28 ביולי 1845) – המשיכה לפתח את הרעיונות הרפורמיים; בוועידה זו צפו ההבדלים בין היהדות הרפורמית לאסכולה הפוזיטיבית-היסטורית, מה שהוביל לפרישתו של זכריה פראנקל מהשתתפות בוועידה. פרנקל ניסה לכנס ועידה חלופית במאי 1846 אך נכשל

ועידת הרבנים בברסלאו
3. ועידת הרבנים בברסלאו (13–24 ביולי 1846) - ביססה עוד יותר את עקרונות התנועה, והובילה לשינויים מרחיקי לכת בתפיסת השבת הרפורמית ולביטול יום טוב שני של גלויות ושינויים נוספים

ועידות אלו זכו להתנגדות מקרב החוגים השמרניים ולפרסומים נגדם מחד גיסא, ומאידך - ועידות רבנים קטנות, או ועידת רבני באדן, שתמכו ברפורמה מוגבלת ברוח התנועה הפוזיטיבית-היסטורית וגם תלונות של רפורמים קיצוניים יותר שלטעמם היו השינויים שהוצעו בוועידות, 'רכים' מדי. תקוותם של מכונני הוועידות להשיג סמכות עליונה בקהילות היהודיות לא התממשה בשל הריאקציה הפוליטית של שנת 1848 ואחריה.

חשיבותן המעשית של הוועידות הללו נותרה בעיקר בתחום המחשבה היהודית, בנותנן ביטוי לדעות לא שגרתיות, ולקונפליקטים שעמדו על הפרק בעולמה של היהדות בעולם מתחדש.

הסינודים של קאסל (ועידת הרבנים בקאסל, 1868) ושל לייפציג (ועידת לייפציג, 1869) היו ועידות מורחבות יותר, שכללו אישים מכל האגפים של הקהילות הליברליות בגרמניה (רפורמים ואנשי האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית), ולא רק רבנים. ההחלטות שהתקבלו בהם, לא היו מחייבות. והשפעתן לא חרגה מעבר לזו של הוועידות הראשונות.

ועידות רפורמיות בארצות הברית, המשיכו את מסורת הוועידות האירופיות, אם כי התמקדו בתחומים אחרים של היהדות:

ועידת הרבנים בפילדלפיה
4. ועידת הרבנים בפילדלפיה (3–6 בנובמבר 1869) – הוועידה הרבנית הרפורמית המשמעותית הראשונה בארצות הברית. בוועידה זו התנערה התנועה מהתקווה לכינון המדינה היהודית הישנה מחדש בארץ ישראל תחת צאצא לבית דוד. הכירה בגלות כחלק מייעודו של עם ישראל להתפזר ברחבי העולם ולא כעונש על חטאים. ביטול ההבחנה המעמדית של כהנים-לויים-ישראליים, עם ביטול עבודת הקרבנות, נהיה העם כולו לעם של כהנים נושאי הרעיון העליון של האנושות. התנערות מתחיית מתים פיזית ודבקות ברעיון האלמוות של הנשמה בלבד. התנערות מחשיבותה הדתית של השפה העברית ועוד.

ועידת הרבנים בפיטסבורג
5. ועידת הרבנים בפיטסבורג (16–18 בנובמבר 1885) – ועידה חשובה שעיצבה את פני היהדות הרפורמית האמריקאית. בין היתר התנערות מוחלטת מחוקי הטהרה והכשרות ש'עוצבו בעידנים אחרים ותחת השפעת רעיונות זרים לחלוטין למצבנו הנפשי והרוחני הנוכחי'. אך גם ירידה לפרטים כמו: המלצה להמשיך לקרוא בפרשת השבוע, אך תוך התמקדות בפסוקים נבחרים שיבחר כל רב לקהילתו. החלטות אלו ואחרות שהתקבלו בוועידה, אף שלא זכו למעמד רשמי כלשהו, נודעו בכינוי "מצע פיטסבורג" והתקבלו כמסמך מכונן של עידן "הרפורמה הקלאסית" בתולדות הזרם הרפורמי באמריקה, עד אימוץ מצע קולומבוס ב-1937.

 ועידות המשך
מעבר לחמש הוועידות המרכזיות, התקיימו מספר ועידות וארגונים רבניים נוספים:
 הוועידה המרכזית של רבני אמריקה (דטרויט, יולי 1889) – כונסה על ידי הרב אייזיק מאייר וייז. הוועידה הציבה עצמה כהמשך ל"כל ועידות הרבנים המודרניות, מאז בראונשווייג 1844 ובכלל זה כל האסיפות שנערכו מאז", אלו "יילקחו כבסיס לעבודתה של ועידה זו". לנשיא הכבוד של הוועידה נבחר שמואל אדלר שהיה החבר היחיד שנותר שהשתתף גם בוועידות הגרמניות.

ועידה זו הייתה לארגון העיקרי של הרבנים הרפורמים בארצות הברית וקנדה. הוועידה המרכזית של רבני אמריקה () הידועה גם בראשי התיבות CCAR,היא ארגון הרבני הפעיל הוותיק בעולם.

אופי הוועידות והשפעתן
הוועידות הרבניות שהוזכרו היו ברובן המכריע מזוהות עם היהדות הרפורמית. הן נולדו מתוך הצורך להתמודד עם שאלות בוערות שהעסיקו את הקהילות היהודיות בתקופת המעבר לעידן המודרני: ברית מילה, סידורי תפילה חדשים, תפקיד הרב בעידן של חקר חופשי ועוד.

הרבנים שהשתתפו בוועידות אלו היו בדרך כלל מהדמויות המובילות בתנועה הרפורמית, וההחלטות שהתקבלו עיצבו במידה רבה את הכיוון התאולוגי והמעשי של היהדות הרפורמית. הן שימשו פלטפורמה לגיבוש עמדה משותפת בסוגיות שנויות במחלוקת, וסייעו ליצור גוף ידע ופרקטיקה שהנחה את הקהילות הרפורמיות המתפתחות באירופה ומאוחר יותר בארצות הברית.

הדיונים וההחלטות של ועידות אלו מהווים פרק חשוב בהתפתחות הזרם הרפורמי ושיקפו את המאמצים להתאים את היהדות לתנאים החברתיים, התרבותיים והפוליטיים המשתנים של העידן המודרני.

ראו גם
 אספת הרבנים (1910) בסנקט פטרבורג – אספה פוליטית שעסקה בבעיות יהדות רוסיה. למרות שמה, אספה זו לא כללה רק רבנים, השתתפו בה גם רבנים-מטעם, עסקנים ומשפטנים יהודים. אספה זו התכנסה לפחות שש פעמים
 אגודת הרבנים בפולין – ארגון גג רבני אורתודוקסי בפולין שכינס אספות מספר פעמים
 ועידת רבני אירופה

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:ועידות יהודיות בנושאים דתיים
קטגוריה:יהדות רפורמית