פסק דין מק'קולק נגד מרילנד

מק'קולק נגד מרילנד (באנגלית: ), הוא פסק דין מכונן של בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר הגדיר את היקף סמכות החקיקה של הקונגרס האמריקאי וכיצד היא מתקשרת לסמכויות של בתי המחוקקים של המדינות בארצות הברית. המחלוקת בפרשת מק'קולק עסקה בחוקיות הבנק המרכזי ובמס שהטילה מדינת מרילנד עליו. בפסק דינו קבע בית המשפט העליון, ראשית, כי סעיף "הנחוץ והראוי" (Necessary and Proper) שבחוקת ארצות הברית מעניק לממשל הפדרלי סמכויות משתמעות (implied powers) הנחוצות וראויות לצורך מימוש הסמכויות המנויות במפורש בחוקה, ושנית, כי הממשל הפדרלי גובר על המדינות, ולכן יכולתן של המדינות להתערב בענייני הממשל הפדרלי מוגבלת. מאחר שלמחוקק הפדרלי הסמכות להטיל מיסים ולבצע הוצאות, פסק בית המשפט כי יש לו גם את הסמכות להקים בנק מרכזי, בהיות הדבר "נחוץ וראוי" להשגת מטרה זו.

מדינת מרילנד ניסתה לעכב את פעילותו של הבנק השני של ארצות הברית באמצעות מס על שטרות של בנקים שלא הוקמו על פי חוק של מדינת מרילנד. אף כי החוק, לפי נוסחו, חל באופן כללי על כל הבנקים שלא קיבלו היתר ממדינת מרילנד, היה הבנק השני של ארצות הברית הבנק היחיד שלא היה מקומי ופעל אז בתחומי מרילנד, והחוק הוכר בפסק הדין ככזה שמכוון במפורש נגד הבנק של ארצות הברית. בית המשפט העליון הסתמך על סעיף "הנחוץ והראוי" בחוקה, המאפשר לממשל הפדרלי לחוקק חוקים שלא נזכרו במפורש ברשימת הסמכויות של הקונגרס, אם הם דרושים ומועילים למימוש הסמכויות שהוענקו במפורש.

פסק הדין מק'קולק תואר כ"פסק הדין החשוב ביותר של בית המשפט העליון בהיסטוריה האמריקאית, המגדיר את גבולות סמכויות הקונגרס ומתווה את מערכת היחסים בין הממשל הפדרלי למדינות". התיק ייסד שתי הלכות חשובות בדיני החוקה: ראשית, כי החוקה מעניקה לקונגרס סמכויות משתמעות כדי ליישם את הסמכויות המנויות במפורש לצורך יצירת ממשל לאומי מתפקד. טרם פסק הדין מק'קולק, גבולות הסמכות של ממשלת ארצות הברית לא היו ברורים. שנית, פעולות של המדינות אינן יכולות לשבש את מימוש הסמכויות החוקתיות התקפות של הממשל הפדרלי.

 רקע 
כמעט מיד לאחר אשרור החוקה האמריקאית בשנת 1788, התעוררה מחלוקת ציבורית משמעותית בשאלה האם להקים בנק מרכזי לארצות הברית. עם כניסתו של ג'ורג' וושינגטון לתפקיד הנשיא הראשון בשנת 1789, הציע שר האוצר שלו, אלכסנדר המילטון, להקים בנק מרכזי שיסדיר את המטבע האמריקאי ויטפל בבעיות הכלכלה הלאומית. שר החוץ של וושינגטון, תומאס ג'פרסון, התנגד בחריפות להקמת הבנק, מתוך חשש כי יגזול סמכויות מהמדינות וירכז כוח במידה מסוכנת בידי הממשל הפדרלי. הקונגרס הקים את הבנק הראשון של ארצות הברית בשנת 1791 לתקופה של עשרים שנה, אך הסוגיה נותרה שנויה במחלוקת. תומכיו של המילטון, שתמכו בממשל פדרלי חזק, הקימו את המפלגה הפדרליסטית, ואילו מתנגדיו, שתמכו בתפיסתו של ג'פרסון לממשל מבוזר המדגיש את זכויות המדינות, הקימו את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.

תוקף הזיכיון של הבנק הראשון פג בשנת 1811 והוא לא חודש. אולם, בעיות כלכליות חמורות בעקבות מלחמת 1812 גרמו לכך שהקונגרס העביר חקיקה דומה בשנת 1816 והקים את הבנק השני של ארצות הברית. הממשלה הפדרלית החזיקה רק ב-20% מהון המניות של הבנק, ורבות מממשלות המדינות התמרמרו על כך שהבנק דרש מהן להחזיר הלוואות שנתן להן. כתוצאה מכך, חלק מהמדינות חוקקו חוקים שנועדו להקשות על פעולתו של הבנק, ואחרות ניסו פשוט למסות אותו. בשנת 1818 העבירה האספה הכללית של מרילנד — הרשות המחוקקת של מדינת מרילנד — חוק שהטיל מס שנתי של 15,000 דולר על כל בנק הפועל במרילנד ומנפיק שטרות וחיובים שלא נחתמו כנדרש על ידי משרד האוצר של מרילנד, Western Shore Treasury.
ממוזער|טיוטת שטר בנק שנכתבה ביד, מהבנק השני של ארצות הברית, מתוארכת ל-24 ביולי 1824, מאת דניאל ובסטר, אשר טען בשם מק'קולק והממשל הפדרלי בפרשת מק'קולק נגד מרילנד.
ג'יימס ויליאם מק'קולק, פקיד סניף בולטימור של הבנק השני של ארצות הברית, הנפיק שטרות לא חתומים לתושב בולטימור בשם ג'ורג' ויליאמס. את התביעה הגיש ג'ון ג'יימס, שהוגדר כ-"מודיע" ושאף לזכות במחצית מהקנס, כקבוע בחוק. הבנק יוצג על ידי דניאל ובסטר. הע[6]רעור הוגש לבית המשפט לערעורים של מדינת מרילנד, שם טענה המדינה כי "החוקה שותקת בכל הנוגע לבנקים", וכי בהיעדר סמכות מפורשת בחוקה להקמת בנק פדרלי, אין לכך הצדקה חוקתית.

בית המשפט אישר את עמדת מרילנד. לאחר מכן הוגש ערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית.

 פסק הדין 
בית המשפט קבע כי לקונגרס יש סמכות להקים את הבנק. נשיא בית המשפט העליון, ג'ון מרשל, תמך במסקנתו באמצעות ארבעה נימוקים מרכזיים:

ראשית, טען כי הפרקטיקה ההיסטורית קובעת שלקונגרס סמכות להקים את הבנק, והזכיר את הקמת הבנק הראשון בשנת 1791 כאסמכתא לחוקתיות הבנק השני. הקונגרס הראשון חוקק את חוק הבנק לאחר דיון נרחב, והוא אושר על ידי הנשיא תוך מאמץ ניכר ובתמיכתם של אנשי ציבור נכבדים.

שנית, מרשל דחה את הטענה שהמדינות הן הריבון העליון, מאחר שהן אשררו את החוקה. מרשל טען כי העם ולא המדינות הם הריבון, שהרי העם הוא אשר אשרר את החוקה.
ממוזער|נוסח פסק הדין מק''ול' נגד מרילנד, כפי שנרשם בפרוטוקולים של בית המשפט העליון.
שלישית, מרשל דן בהיקף סמכויות הקונגרס לפי סעיף I לחוקה, וציין כי אף על פי שהחוקה אינה מונה במפורש את הסמכות להקים בנק, אין בכך כדי למנוע מהקונגרס להקים בנק. לדבריו, "עלינו לזכור תמיד כי אין אנו עוסקים בפרשנות של חוק, אלא בפרשנות של חוקה".

רביעית, מרשל הסתמך באופן ישיר על סעיף "הנחוץ והראוי" וקבע כי הסעיף מאפשר לקונגרס לבחור בכל דרך שתתאים להשגת מטרה חוקתית, כל עוד אינה אסורה במפורש. בית המשפט דחה את פרשנותה הצרה של מרילנד לסעיף, כאילו המשמעות של "נחוץ" היא רק "חיוני בהחלט", וטען כי אם כך היה, רוב סמכויות הקונגרס היו חסרות תועלת.

בית המשפט פסק כי המילה "נחוץ" בסעיף זה משמעותה אינה הדרך היחידה האפשרית, אלא כל אמצעי מתאים, שאינו אסור במפורש, למימוש סמכויות חוקתיות. מרשל כתב: "אם המטרה לגיטימית ונמצאת בגדר החוקה, וכל האמצעים המתאימים להגשמת מטרה זו, שאינם אסורים ואינם סותרים את רוח החוקה ואותיותיה — הם חוקתיים".

עיקרון זה הוצע עוד קודם לכן על ידי אלכסנדר המילטון, אשר קבע כי אמצעי ייחשב לחוקתי אם יש לו קשר ברור למימוש סמכות מנויות ואינו פוגע בזכויות קיימות של מדינות או של פרטים:

"קריטריון למה שנחשב חוקתי ולמה שלא – הוא התכלית אליה מתייחס האמצעי כאמצעי להשגת מטרה. אם התכלית מובנת בבירור כחלק מאחת מהסמכויות המפורשות, ואם יש לאמצעי קשר ברור אל אותה תכלית, והוא אינו נאסר על ידי הוראה כלשהי בחוקה, ניתן לראותו בבטחה כחוסה תחת סמכות הממשל הלאומי. נוסף על כך, קיים קריטריון נוסף שעשוי לסייע משמעותית בקבלת ההכרעה: האם האמצעי המוצע מגביל זכות מוקנית של מדינה או של פרט כלשהו? אם אין הוא עושה כן, קיימת חזקה חזקה לטובת חוקתיותו."

נשיא בית המשפט העליון מרשל גם קבע כי אין למרילנד סמכות למסות את הבנק, משום ש"הכוח להטיל מס כרוך בכוח להשמיד", ולכן פסל את המס כבלתי חוקתי, בהיותו ניסיון של מדינה להתערב במוסד פדרלי, בניגוד לסעיף העליונות של החוקה (Supremacy Clause).

פסק הדין הבהיר כי לקונגרס סמכויות משתמעות, שעליהן להתבסס על החוקה, אך אין הכרח כי יופיעו במפורש בטקסט שלה.

 חשיבות 
פסק הדין היה נקודת ציון מכוננת בפדרליזם האמריקאי: עיצוב האיזון בין סמכויות הממשל הפדרלי לסמכויות המדינות. מרשל הסביר גם כי סעיף "הנחוץ והראוי" אינו דורש שכל חוק פדרלי יהיה גם נחוץ וגם ראוי, וכי חוקים הפועלים ישירות לפי סמכות מפורשת בחוקה אינם זקוקים להצדקה נוספת מכוח סעיף זה, אשר "נועד להרחיב את סמכויות הממשלה ולא לצמצמן".

 ביקורת 
אף שמרשל דחה את טענת התיקון העשירי בדבר זכויות המדינות, בטענה כי אינו כולל את המילה "מפורשות" כפי שנכללה בתקנון הקונפדרציה הקודם, קיימת מחלוקת נמשכת סביב פגיעת פסק הדין בסמכותן של המדינות. תאוריית ה-"קומפקט" טוענת שהממשל הפדרלי נוצר על ידי המדינות ולכן כפוף להן. בניגוד למרשל, יורשו רוג'ר ב. טוני ייסד את גישת ה-"פדרליזם הדואלי" (Dual Federalism) שלפיה רשויות הממשל הפדרלי והמדינות שוות ומובחנות זו מזו.

 היסטוריה מאוחרת 
פסק הדין מק'קולק נגד מרילנד שימש תקדים גם בתיק החוקתי המשמעותי הראשון בבית המשפט העליון של אוסטרליה בפרשת D'Emden נגד Pedder (1904), שעסקה בסוגיות דומות במסגרת הפדרציה האוסטרלית. אף שבית המשפט האוסטרלי לא ראה עצמו כפוף למשפט האמריקאי, הוא קבע כי הלכות מק'קולק מספקות את ההנחיה הטובה ביותר להגדרת מערכת היחסים בין הממשל הפדרלי של חבר העמים האוסטרלי ובין המדינות, בעיקר בשל הדמיון המבני הרב בין חוקות ארצות הברית ואוסטרליה.

 ראו גם 
 פסק דין מרבורי נגד מדיסון
 פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד

הערות שוליים

קטגוריה:בית המשפט העליון של ארצות הברית: פסקי דין
קטגוריה:חוקת ארצות הברית
קטגוריה:ארצות הברית: משפט חוקתי
קטגוריה:ארצות הברית: היסטוריה של המשפט
קטגוריה:1819 בארצות הברית