צ'ארלס מאריי

צ'ארלס אלן מאריי (באנגלית: Charles Murray; נולד ב-8 בינואר 1943) הוא סוציולוג אמריקני ואיש מדעי המדינה שהתפרסם בגלל עבודותיו, חלקן שנויות במחלוקת וכאלו שחוללו סערות ציבוריות. הוא חוקר במכון המחקר השמרני AEI שמושבו בוושינגטון די. סי.

כמה מספריו הפכו לאבן דרך בחשיבה השמרנית המודרנית, ובהם מתקדמים לאחור, עקומת הפעמון ומתפרקים. בין השאר תוקף מאריי את מדינת הרווחה, טוען כי אינטליגנציה מנבאת טוב יותר מפרמטרים אחרים היבטים רבים בחיי האדם, כמו רמת הכנסה, ביצועים בעבודה, היריון מחוץ לנישואים ופשע, ומציע כי הבדלים ברמת מנת המשכל בין גזעים שונים נובעים מגנטיקה, השקפה שהביאה עליו מתקפות רבות וביקורת.

 חיים אישיים 
מאריי נולד ב-8 בינואר 1943 בניוטון, איווה, למשפחה רפובליקנית ממוצא סקוטי-אירי. הוא בנם של פרנסס ב' (לבית פטריק) ואלן ב' מאריי, מנהל בחברת מאיטג. נעוריו התאפיינו באופי מרדני. כנער, הוא ביצע מעשי קונדס, תמך בדעות אקטיביסטיות כדי להכעיס את הוריו ובמקרה מסוים גם עזר לשרוף צלב שהוא וחבריו העמידו ליד תחנת משטרה.

במהלך השנים טען מאריי כי בזכות מבחן SAT הצליח להגיע לאוניברסיטת הרווארד. עם זאת, במאמר ב-2012 בניו יורק טיימס, טען מאריי נגד המבחן ותפקידו בקבלה לקולג', משום שהוא "הפך לסמל של פריבילגיה חדשה למעמד העליון, שכן אנשים מניחים (גם אם בטעות) שציונים גבוהים נרכשים באמצעות תוכניות הכנה למבחנים יקרים של בתי ספר פרטיים". ב-1965 קיבל מאריי תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת הרווארד ותואר דוקטור במדעי המדינה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ב-1974.

ב-1965 הצטרף מאריי לחיל השלום בתאילנד ושהה שם במשך שש שנים. בתאילנד התאהב במורה לשפה, בתו של איש עסקים תאילנדי עשיר, ונישא לה. ב-1968 הוא סיים את תפקידו בחיל השלום, ונותר בתאילנד לעבוד במסגרת מחקר חסוי שנעשה בשיתוף עם ה־CIA ועם צבא ארצות הברית. עבודתו של מאריי בחיל השלום והמחקר שביצע לאחר מכן בתאילנד הובילו אותו לבחירת נושא עבודת הדוקטורט שלו במדעי המדינה ב-MIT, שבה טען נגד התערבות ביורוקרטית בחייהם של תושבי כפר תאילנדים.

לאחר 14 שנות נישואין, התגרש מאריי מאשתו הראשונה ואחרי שלוש שנים התחתן עם קתרין בליי קוקס, שהפכה בהמשך לחברה בקהילה קווייקרית. מאריי עצמו מגדיר את עצמו אגנוסטיקן והוא טוען כי לא סביר בעיניו להיות אתאיסט. ב-1989, כתבו בני הזוג יחד ספר על תוכנית אפולו. הם מתגוררים במחוז פרדריק, מרילנד.

 מחקריו וספריו 
עם שובו לארצות הברית, המשיך מאריי בעבודתו המחקרית ב-, אחד הגדולים מבין ארגוני המחקר הפרטיים בתחום מדעי החברה. מ-1974 עד 1981, מאריי עבד ב-AIR ופיקח על הערכות בתחומי החינוך העירוני, שירותי הרווחה, מעונות יום, היריון בגיל ההתבגרות, שירותים לקשישים ומשפט פלילי.

מ-1981 עד 1990, היה מאריי עמית מחקר ב, שם כתב את מתקדמים לאחור, ספר שהשפיע רבות על הדיון על הרפורמה ברווחה ב-1996. ב-1990 הוא הצטרף כעמית במכון השמרני AEI ופרסם מאמרים באופן תדיר בפאבליק אינטרסט, כתב עת לפוליטיקה ותרבות שמרנית. במרץ 2009 הוא קיבל את אות הכבוד הגבוה ביותר של AEI, פרס אירווינג קריסטול. כמו כן, הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרנסיסקו מרוקין בגואטמלה. מאריי קיבל גם מענקים מ השמרנית לתמיכה במחקרים שלו.

 מתקדמים לאחור 
מאריי טוען בספרו מתקדמים לאחור: מדיניות חברתית בארצות הברית, 1950-1980 שיצא לאור בשנת 1984, שתוכניות רווחה חברתיות פוגעות למעשה בחברה כולה, כמו גם באנשים שתוכניות אלו מנסות לעזור להם. הוא מגיע למסקנה כי יש לבטל את התוכניות הללו.

מאריי מציע שלושה "חוקים" לתוכניות חברתיות שיוכיחו את התזה שלו:

 "חוק הבחירה הבלתי מושלמת": כל הגדרה אובייקטיבית של זכאות לתוכנית חברתית כלכלית, תגרום להחרגה בלתי רציונלית של אנשים מסוימים. וכל ניסיון למנוע את התופעה יוביל להרחבה מתמדת של בסיס הזכאים.
 "חוק התגמולים הבלתי מכוונים": כל תוכנית הכוללת העברה חברתית מעלה את הערך הנקי של הימצאות במצב שהביא מלכתחילה את הזכאות לאותה העברה. למשל, זכאות לדמי אבטלה – תעלה את ערכה של האבטלה.
 "חוק הנזק נטו": ככל שהסיכוי שההתנהגות הלא רצויה תשתנה מרצון קטן והולך, כך גדל הסיכוי שהתוכנית לגרימת השינוי תגרום נטו נזק.

 עקומת הפעמון 
 שיצא לאור ב-1994 הוא רב מכר שנוי במחלוקת שצ'ארלס מאריי כתב עם עמיתו, פרופסור  מאוניברסיטת הרווארד. שם הספר מגיע מההתפלגות הנורמלית בצורת פעמון של ציוני IQ בחברה האנושית. התזה המרכזית של הספר מניחה שבחברה האמריקאית במאה ה-20, האינטליגנציה הפכה למנבא טוב יותר של גורמים רבים בחיי האדם, כולל הכנסה, ביצועים בעבודה, היריון ללא נישואין והידרדרות לפשע מאשר מצבם הסוציו-אקונומי או רמת ההשכלה של ההורים, למשל.
ממוזער|הפגנת סטודנטים בעת הרצאה של מאריי
הספר גם טען כי בעלי אינטליגנציה גבוהה ("האליטה הקוגניטיבית") נפרדים חברתית מבעלי אינטליגנציה ממוצעת ומטה, וכי הדבר מהווה מגמה חברתית מסוכנת. הוא גם הזהיר מפני מיזוג של "האליטה הקוגניטיבית" עם "אליטת העושר", שתהפוך למבודדת יותר ויותר ועלולה להוביל למדינה אוטוריטארית. לאחר פרסומו, אקדמאים רבים מתחו ביקורת על הספר, ובעיקר על קביעותיו בהקשר של גזע ו-IQ. באירוע מפורסם במכללה בוורמונט שובשה הרצאה של מאריי על ידי סטודנטים שמחו נגדו.

בין הביקורות על הספר היו עבודותיהם של הביולוג האבולוציוני סטיבן ג'יי גולד בספרו אין מידה לאדם משנת 1996, אוסף מאמרים מ-81 מחברים בשם  וספרים נוספים. מרבית המבקרים התמקדו בטיעון השנוי ביותר במחלוקת של הספר - הקישור בין גזע ואינטליגנציה, ובמיוחד ההשערה שההבדלים בביצועים במבחני IQ ממוצעים בין קבוצות גזעיות נובעים לפחות חלקית כתוצאה מהבדלים גנטיים. מחקרים בגנטיקה הובילו להפרכתו של הרעיון וכיום הוא נחשב בלתי מקובל.

ביקורת נמתחה גם בעקבות העובדה שאחת המממנות של הספר הייתה  שעוסקת במחקר מדעי של תורשה והואשמה בעבר בקידום דעות של עליונות לבנה ובתמיכה בגזענות מדעית.

 מתפרקים 
ברב המכר שלו  שיצא לאור בשנת 2012 מתאר מאריי מגמות כלכליות שונות בין אמריקאים לבנים עניים למעמדות העליונים בחצי המאה לאחר מותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי. הוא מתמקד באמריקאים לבנים כדי לטעון שהשפל הכלכלי באותה תקופה לא נחווה רק על ידי מיעוטים. לטענתו, המתח המעמדי חילק את האמריקנים הלבנים לשתי שכבות מובחנות ומופרדות מאוד. לפי מאריי, ה'מעמד הנמוך' החדש (הלבן) הוא פחות חרוץ, מחזיק בסיכוי נמוך יותר להתחתן ולגדל ילדים במשפחה דו-הורית ונוטה לניתוק חברתי ופוליטי. גם כאן ספג מאריי ביקורת, בעיקר על בחירת התקופה הספציפית לקיום המחקר.

 מאמרי דעה 
מאריי כתב מאמרי דעה עבור שורה ארוכה של מגזינים וכלי תקשורת נחשבים, ובהם ניו ריפבליק, הניו יורק טיימס, וול סטריט ג'ורנל, נשיונל ריוויו, וושינגטון פוסט, קומנטרי ופאבליק אינטרסט. בין השאר, הוא טען בגיליון אפריל 2007 של קומנטרי על הממוצע האינטליגנטי הגבוה של העם היהודי וטען כי זו הוכחה להיותם של היהודים 'העם הנבחר'. בראיון אחר קבע כי "זאת עובדה אמפירית שיהודים אשכנזים נמצאים באחוזון ה-75% העליון של האייקיו".

לאורך השנים הוא נקרא להעיד בסוגיות שונות בפני ועדות בית הנבחרים והסנאט, וייעץ לבכירים בממשלים רפובליקניים בארצות הברית ולפקידים שמרניים בבריטניה, במדינות שונות במזרח אירופה ולארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
 בעברית יצא לאור ספרו מתקדמים לאחור: כיצד מדיניות רווחה פוגעת בעניים? בהוצאת סלע מאיר

 דעות פוליטיות 
מאריי מזדהה כליברטריאן ושמרן. מבקריו, בעיקר מחוגי השמאל האקדמי, תקפו אותו ותיארו אותו כקיצוני וגזען. הוא מרבה להביע דעות בשלל נושאים, ובהם השכלה, כלכלה, הפלות וגזע.

 השכלה 
מאריי מתח ביקורת על חוק , וטען כי הוא "הציב מטרה שהייתה נטולת קשר עם המציאות... הקונגרס של ארצות הברית, שפעל ברוב דו-מפלגתי גדול, על פי דרישתו של הנשיא, חוקק שכל הילדים יהיו מעל הממוצע". הוא רואה בחוק דוגמה ל"רומנטיקה חינוכית [אשר] מבקשת יותר מדי מתלמידים בתחתית היכולת האינטלקטואלית, מבקשת את הדברים הלא נכונים מאלו שבאמצע, ומבקשת מעט מדי מאלו שבראש". בתגובה כתב מאריי בשנת 2008 את הספר  ובמרכזו הציב 'ארבע אמיתות חינוכיות': הכרה ביכולת שונה, הבנה שחצי מהתלמידים הם מתחת לממוצע, הכרה בעובדה שיותר מדי תלמידים הולכים לקולג' ושעתידה של ארצות הברית תלוי באופן בו יתחנכו בעלי כישורים אקדמיים.

 כלכלה 
מאריי ציין כי הוא מאמין שהממשלה מפעילה יותר מדי רגולציה, ותמך באי ציות לתקנות לא צודקות. הוא תומך בחוקי מס פשוטים וקלים להבנה ובצמצום הטבות ממשלתיות. במקום לחלק הקצבות משתנות, הוא מציע להבטיח רף של הכנסה בסיסית קבועה לכל אדם.

 הפלות 
מאריי התבטא ביחס להפלות: "זה רצח, אבל לפעמים רצח מוצדק". לדבריו, הפלה אמורה להיות לגיטימית במצבים מסוימים, למשל כאשר האישה נמצאת בסיכון או כשיש נזק חמור למוחו של העובר. עם זאת, מאריי סבור שהשמרנים צריכים להתמקד פחות במאבק בהפלות ולבחור נושאי דגל חברתיים אחרים.

 גזע 
בספרו עקומת הפעמון בפרקים 13 ו-14 מתייחס מאריי בהרחבה לקשר בין גזע ואינטליגנציה, קשר שהקונצנזוס המדעי חולק עליו. המרכז המשפטי לדרום העני תייג את מאריי בעקבות הספר כ'לאומן לבן' וטען כי רעיונותיו נובעים מאאוגנטיקה. עם זאת, אקדמאים רבים נחלצו להגנתו של מאריי, ובהם ג'יימס פלין, סם האריס ואחרים.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:סוציולוגים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת הרווארד
קטגוריה:בוגרי המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1943