בת שבע (פרנצ'סקו אייץ)

בת שבע הוא ציור שמן מאת הצייר האיטלקי פרנצ'סקו אייץ, אשר הוצג לראשונה בשנת 1827. היצירה, המהווה את הראשונה מבין שלוש גרסאות שצייר אייץ בנושא זה, מתארת את דמותה של בת שבע, אחת הדמויות המרכזיות בסיפור המקראי על דוד המלך. "בת שבע" של פרנצ'סקו אייץ היא יצירה מרכזית בהתפתחותו כאמן, המשקפת שילוב של אידיאל יופי עם ריאליזם חושני. הציור משחק על הדואליות של מבט ושליטה, חושניות וצניעות, ומשלב השפעות מהרנסאנס האיטלקי, הבארוק והנאו-קלאסיציזם תוך גיבוש שפה אמנותית אישית של האמן.

תיאור היצירה
הציור מציג את בת שבע יושבת למחצה, גופה מעודן ומודגש בגווני עור רכים, בעוד רקע כהה מבליט את דמותה ומעניק לה נופך דרמטי. פרט בולט ביצירה הוא הצמיד המוזהב הלוחץ מעט על זרועה העליונה, פרט המדגיש את טבעיות הגוף ואת תשומת הלב של האמן לפרטים. במרחק, ניתן להבחין בדמותו של דוד המלך, המציץ לעברה מהגבהים, רומז למעמד הגורלי שהוביל לקשרם.

הקשר היסטורי ואמנותי
הציור נוצר ללא הזמנה מוקדמת, אלא מתוך רצונו של אייץ לתרגל את כישוריו בציור עירום ולבטא את יכולתו בציור דמויות גדולות. היצירה הוצגה בתערוכה של האקדמיה לאמנויות היפות בבררה  במילאנו בשנת 1827, שם נרכשה מיד על ידי וילהלם הראשון, מלך וירטמברג, אשר התפעל מהציור ושילם תמורתו את המחיר המלא שדרש האמן.

סגנון והשפעות ופרשנות היצירה
אייץ שילב ביצירה זו השפעות מתקופת הרנסאנס והבארוק, תוך שילוב בין אידיאל היופי הנאו-קלאסי לבין נטייה לריאליזם חושני. הוא הושפע מהאמנים הגדולים של העבר, כגון טיציאן, גווידו רני, דומניקינו וג'וליו רומנו, וביקש ליצור קומפוזיציה המעוררת רגש ומשיכה מבלי לוותר על עומק רעיוני.

אף שהנושא המקראי סיפק לגיטימציה לציור עירום נשי, אייץ השתמש בדמות בת שבע כדי לחקור את המתחים שבין צניעות לתשוקה, בין מוסריות לחטא. הוא הקפיד לשמור על איזון בין גילוי והסתרה, כאשר תנוחת גופה של בת שבע חצי-מופנית, מה שמעניק לה ממד מסתורי ועדין.

תיאור הדמות המרכזית – בת שבע
הציור מציג את בת שבע כדמות נשית אידיאלית, בהתאם למסורת האמנותית של הצגת עירום נשי בנאו-קלאסיציזם. עורה החיוור בולט על רקע כהה, דבר שמעניק לה נופך דרמטי ומדגיש את יופייה. היא מתוארת בתנוחה חצי-מופנית, החושפת את צורת גופה אך מבלי להיות ישירה או וולגרית. אייץ שואף לשלב ריאליזם עם אידיאליזציה, כפי שעולה מהתיאור של הדמות כרכה וחושנית, אך עם ממד אידיאלי.

פרט משמעותי בציור הוא הצמיד המוזהב הלוחץ על זרועה של בת שבע. פרט זה משרת שתי מטרות: הדגשת הטבעיות של הדמות, שכן לחץ הצמיד גורם לעור להיראות רך וחי, וחיזוק תחושת הריאליזם, בניגוד ליופי הקפוא והאידיאלי של הנאו-קלאסיציזם הטהור.

דמותו של דוד – המבט המשגיח
בת שבע היא הדמות המרכזית, אך ברקע מופיעה גם דמותו של דוד המלך, שמביט בה מגבוה. דוד מתואר כגבר אחוז תשוקה כלפיה, מה שמשקף את נקודת המפנה הסיפורית שבה הוא רואה אותה ומתחיל במסלול של חטא ותשוקה.

המיקום של דוד בקצה העליון של הקומפוזיציה יוצר היררכיה מעניינת. בת שבע היא המוקד החזותי, אך למעשה היא האובייקט הנצפה. דוד, למרות מיקומו הקטן יותר, הוא הצופה, בדומה לאופן שבו הצופים ביצירה עצמם מביטים בה. כך אייץ יוצר משחק מתוחכם של מבט ושל שליטה – בת שבע היא הגיבורה הוויזואלית, אך הסיפור מציג אותה כנתונה להשפעתו של דוד.

השפעות אמנותיות וסגנון הציור
הציור משלב השפעות מכמה אסכולות אמנותיות. ניתן לראות בו השפעה של אמני הרנסאנס והבארוק, כמו טיציאן, גווידו רני, דומניקינו וג’וליו רומנו, שהרבו לתאר עירום נשי באופן אידיאלי. לצד זאת, יש בו גם השפעה נאו-קלאסית, אך בניגוד לקור הרגשי של חלק מיצירות הנאו-קלאסיציזם, אייץ שואף ליצור דמות עם רכות וחושניות טבעית יותר. הציור מבטא גם פרשנות אישית, שכן הוא נוצר ללא הזמנה, מתוך רצונו של האמן להתנסות בציור עירום ולתרגל קומפוזיציות גדולות.

המוטיב של גילוי והסתרה
אייץ היה מודע לכך שהוא יכול לדחוף את גבולות החושניות ביצירה עד גבול מסוים, ולכן השתמש בתנוחה חצי-מופנית של בת שבע כדי ליצור איזון בין פיתוי למתינות. אלמנט זה חזר גם בציור מאוחר יותר שלו, "ונוס משתעשעת עם שתי יונים" משנת 1830, שבו ניתן לראות דמיון בצמיד ובד הפרוס מאחורי הדמות, מה שמעיד על שימוש באותו מודל ויזואלי.

השוואה לגרסאות מאוחרות של הציור
אייץ חזר לנושא בת שבע בשנים 1834 ו-1841–1842, אך בגרסאות אלה שינה את תנוחת הגוף, כשהוא מציב את הדמות במבט קדמי יותר, אך מרים את רגלה הקדמית כדי לשמר את הממד הצנוע.

מעמד היצירה וחשיבותה
הציור נחשב לאחד השלבים המשמעותיים בהתפתחות הקריירה של אייץ, שכן הוא היה היצירה היחידה בתערוכה שלא הוזמנה מראש, מה שמעיד על ביטחונו האישי באיכות עבודתו. הוא זכה להצלחה מיידית כאשר המלך וילהלם הראשון מווירטמברג רכש אותו מיד במחיר מלא, דבר שהיווה הכרה בערכו האמנותי. במשך שנים רבות נחשב לאבוד, ורק בשנת 1998 התגלה מחדש, תגלית שתוארה על ידי פרננדו מצוקה כאחת התגליות הסנסציוניות ביותר בתולדות האמנות האיטלקית של המאה ה-19.

ראו גם
 פרנצ'סקו אייץ
 בת שבע

קישורים חיצוניים
 תיאור היצירה ופרשנות, באתר בית המכירות כריסטי'ס

קטגוריה:ציורי התנ"ך
קטגוריה:דוד באמנות
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:בת שבע בציורים
קטגוריה:דוד בציורים
קטגוריה:רחצה באמנות