דיוקן עצמי כדוד עם ראש גוליית

דיוקן עצמי כדוד עם ראש גוליית (באנגלית: Self-portrait as David with the Head of Goliath) הוא ציור שמן על קנבס מאת הצייר הגרמני יוהאן זופאני, אשר נוצר בשנת 1756 בתקופת שהותו ברומא. זוהי היצירה האוטוביוגרפית הראשונה הידועה של זופאני, ומקובל לראות בה עדות ייחודית לשלב מוקדם וחדשני בקריירה שלו. הציור נרכש בשנת 1994 על ידי הגלריה הלאומית של ויקטוריה אוסטרליה.

רקע
בסביבות שנת 1750 עזב יוהאן זופאני את רגנסבורג, שם למד במשך שלוש שנים אצל מרטין שפיר. הוא נסע לרומא, ולמד תחילה אצל אגוסטינו מסוצ'י. מאוחר יותר הצטרף לחוגו של אנטון רפאל מנס, שהתגורר ברומא בשנים 1752–1759, ולימד באקדמיה הקפיטולינית. ביתו של מנס שימש מוקד חברתי ותרבותי לאמנים גרמנים צעירים, והכיל אוסף גבסים ששימש ללימוד ציור. זופאני השתלב במעגל זה ונשאר בו עד חזרתו לגרמניה בסוף שנות החמישים. בשנת 1760 או 1761 היגר ללונדון עם אשתו הראשונה, מריה יוליאנה אנטוניה לבית אייזליין.

תיאור היצירה
בציור מתואר דוד לאחר הבסת גוליית. הוא לובש לונקל לבן המחוזק בחגורת עור שאליה מחובר תיק עשוי חלקית מעור כבש. הוא חובש כובע רועים עשוי עור כבש הדומה לבארט, ועוטה גלימת כבש מרופדת המתנופפת מאחוריו. הוא נשען במרפקו הימני על ראשו הכרות של גוליית, המונח על גבי סלע שטוח. ידו השמאלית מונחת גם היא על הראש, והוא מציג אבן עגולה, היא האבן שבה הכה את גוליית. קלע משתלשל מאגודלו הימני של דוד, נוגע בפניו של גוליית ומסתיים ליד פיו. מאחור נראה מטהו של דוד, שעון על זרועו השמאלית. הן דוד והן גוליית מביטים ישירות אל הצופה. על חגורתו של דוד מופיעה חתימת האמן בלטינית: 1756 I: Zauffalÿ inv. et pinx. – המעידה כי זופאני גם תכנן את הקומפוזיציה (invenit) וגם ביצע את הציור (pinxit).

סגנון ופרשנות
הציור מאופיין בקומפוזיציה מורכבת בעלת אלכסונים חזקים, תנועות גוף מסובבות ובד מתנופף – אמצעי קומפוזיציוני ברוקי טיפוסי. תיארוך היצירה וחתימתו מציבים אותה באופן ברור בתוך התקופה הרומאית של זופאני. הקומפוזיציה הושוותה לזו של ונוס מרינה (1760), הנמצאת כיום במוזיאון לאמנויות יפות בבורדו, ביצירה זו מופיעה אותה תנופת בד מאוזנת, ודינמיקה קווית דומה.
תנוחת גופו של דוד מזכירה את זו של פוליהימניה, מוזה מן הפיסול הרומי המאוחר. בפרט, היא דומה לדמות פוליהימניה המופיעה ברליף סרקופג רומי ששכן בווילה ג'וסטיניאני וכיום במוזיאון לתולדות האמנות בווינה. פסל זה פורסם בדפוס על ידי מרק אנטוניו ריימונדי, ומאוחר יותר הועתק על ידי מונפוקון. הבחירה בפוליהימניה – מוזת השירה וההגות – מתאימה לדמותו המסורתית של דוד ככותב תהילים ונגן.
לדברי פרופ' ויליאם ל. פרסלי, פרופסור אמריטוס לאמנות אירופית של המאה ה־18 וה־19, תולדות האמנות וארכאולוגיה, דמותו של דוד נושאת מאפיינים של דיוקן עצמי. הוא מציין את הפנים הטבעיות, מיקום החתימה על הגוף והקישור האפשרי בין האבן לבין גיר ציור ובין המטה לבין מקל ציור (mahlstick). עם זאת, פרסלי סבור כי פניו של דוד דומות אף יותר לאלו של מנס בדיוקן עצמי מן השנים המאוחרות של שנות ה־50, השמור באוספו של הדוכס מאלבה.

מוטיבים חזותיים ומשחקי לשון
פרופ' מייקל ווטסון, תאורטיקן אמנות ואוצר, טוען כי הפרשנות לציור נושאת אופי חושני ואף הומוארוטי. לדבריו, זופאני מדגיש את יופיו הפיזי של דוד – גופו החלק והחזק, קו המתאר של גבו כנגד הגלימה, מגע עור בעור כבש, שפתיים פשוקות קלות והמבט החודר. ווטסון מציב את היצירה בתוך מסורת אמנותית של ייצוגים חושניים של דוד, שראשיתה אצל דונטלו ונמשכה דרך גווידו רני ואחרים. הציור כולל גם מוטיבים נוספים שפורשו כבעלי משמעות מינית סמלית. הקלע משתלשל בצורתו הפאלית לאורך פניו של גוליית ומסתיים ליד פיו – אלמנט שפרסלי רואה כהשפלה מינית סמלית. האבן שדוד מציג מזכירה חלק מפסל של glans – מונח לטיני שמשמעויותיו כוללות בלוט, קצה איבר מין זכרי וקליע קלע. בכך נוצר משחק מילים דו־משמעי מתוחכם, אשר לדעת פרסלי עשוי היה להיות מוכר לזופאני דרך מנס או יוהאן יואכים וינקלמן. הפרשנות מצביעה על פוטנציאל לקריאה של הסצנה כמעשה אלגורי של השפלה מינית כפולה – סמלית, אלימה וגם קומית. יחד עם זאת, פרסלי מדגיש כי אין לקרוא את הדימוי בצורה ישירה כמשקף את חייו האישיים של זופאני, אלא כאירוניה חזותית או עלבון אמנותי פרטי.
250px|ממוזער|ימין|דוד עם ראשו של גוליית, ציור מעשה ידי גוארצ'ינו
250px|ממוזער|שמאל|דוד עם ראשו של גוליית  ציור מעשה ידי גווידו רני

ייצוג גוליית
תיאורו של גוליית בציור חורג מן המסורת של דמות ענק ברוטלית. הוא מתואר בפרופיל אריסטוקרטי, עם זקן מטופח והבעה כמעט חסרת רגש. פצעו נסתר במכוון על ידי מרפקו של דוד, ואפילו סימני הדם מרומזים בלבד. ראשו מונח על אבן הדומה למצבת שיש – רמז חזותי למנהג הצבת ראש אויב על גבי אבן כאלמנט סמלי. הדימוי מזכיר גם את הציורים של גוארצ'ינו וגווידו רני, בהם הונח ראש גוליית על גבי סלע דמוי מזבח.

השפעות פנימיות וחיצוניות
הכובע של דוד דומה לזה שמופיע ביצירתו של זופאני "הערצת הרועים" (1757), השמורה במוזיאון מיין־פרנקן בוירצבורג. השימוש בלבוש עשוי עור כבש נתפס כבחירה מודעת: חומר על־זמני ובעל גוון כפרי, שאינו מצוי בתיאורים אנכרוניסטיים רגילים של דוד. בהשוואה לעבודותיו המאוחרות באנגליה, הציור נחשב על ידי חוקרים למורכב יותר מבחינה קומפוזיציונית ורגשית. הציור מצטרף למסורת ארוכה של הצגת דוד כעלם עירום או חצי־עירום, מסורת שמקורה בדונטלו ונמשכת דרך גווידו רני ואחרים. פרסלי מדגיש עם זאת כי אין להחיל פרשנות הומוארוטית על כל דמות עדינה וחושנית, אלא אם קיימים סימנים ישירים לכך – כפי שלדבריו מתקיימים ביצירה זו.

זיהוי גוליית וההקשר האישי
פרסלי מציע אפשרות כי גוליית הוא דמות סמלית המייצגת אמן אחר שפעל ברומא בעת ההיא, יריב פוטנציאלי של זופאני. עם זאת, עקב היות הדמות מוצגת בפרופיל בלבד וללא סימנים מזהים, לא ניתן לדעת מיהו. בדיחה זו, אם אכן קיימת, נותרת פרטית ואישית.

יצירות קשורות
בשנת 1986 הופיע במכירה פומבית ציור נוסף מאת זופאני, המלך דוד מנגן בנבל (King David playing the harp), אשר היה במקורו בכנסיית הקהילה בצ'יזיק. הציור מציג את דוד בשלב מאוחר יותר של חייו כמלך, בעיצומה של אקסטזה מוזיקלית. הוא מנגן על נבל עצום בגודלו, עיניו נשואות לשמים, ולצדו לוחות הברית עם ספרות רומיות. מבעד למיתרי הנבל נראה כרוב המצביע על הדיבר השביעי: "לא תנאף". בראש הנבל מופיעה דמות של סירנה מן המיתולוגיה. הציור פורש כמתייחס לסיפור דוד ובת שבע, ומעלה שאלות על פיתוי, מוסר והשלכותיו. יש הרואים קשר רעיוני בין שני הציורים, כאשר בראשון מופיע דוד הצעיר, לוחם ומנצח, ואילו בשני – דוד הבוגר, המלך והמוזיקאי, שכבר עבר תהליכים של חטא וחזרה בתשובה. שני הציורים כוללים אזכורים חזותיים לסמליות מינית, ומעידים על עניינו המתמשך של זופאני בדמותו המורכבת של דוד.

הערות שוליים

קטגוריה:דוד בציורים
קטגוריה:ציורי התנ"ך
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-18
קטגוריה:דיוקנאות גברים
קטגוריה:יוהאן זופאני: ציורים