ג'ון מייקל שטיינר

ג'ון מייקל שטיינר (3 באוגוסט 1925, פראג – 6 במאי 2014, נובאטו, קליפורניה) היה סוציולוג וחוקר השואה צ'כי-אמריקאי.

 ביוגרפיה 
ג'ון מ' שטיינר חונך כנוצרי בפראג ולמד בגן ילדים אנגלי, בבית ספר יסודי גרמני ובבית הספר התיכון הצ'כי Neruda Realgymnasium. שטיינר נרדף על ידי המשטר הנאצי כי סבו וסבתו היו יהודים. לאחר ניסיון חיים שכלל את היותו סגן מגן הרייך ריינהרד היידריך ב-1942, נעצר שטיינר ונכלא במספר מחנות ריכוז: טרזינשטט, אושוויץ-בירקנאו, בלכהאמר, רייכנבך ולבסוף דכאו, שם שוחרר על ידי כוחות אמריקאים ב-1945. אימו ובני משפחה נוספים נרצחו באושוויץ; אביו שרד.

לאחר שחזר לפראג הצליח לגשת למבחני כניסה לאוניברסיטה והמשיך ללמוד רפואה באוניברסיטת צ'ארלס בפראג בין השנים 1946 ל-1949. הוא קיבל מלגת יאן מסריק אך נקלע לעימות פוליטי עם המשטר הקומוניסטי החדש ונכלא זמנית. לפיכך עזב שטיינר את פראג והיגר לאוסטרליה, שם למד פילולוגיה ופסיכולוגיה גרמנית באוניברסיטת מלבורן ועבד כמתורגמן וכיועץ למהגרים. שטיינר סיים את לימודי התואר הראשון ב-1952. מלגה שקיבל אפשרה לו לנסוע לארצות הברית בשנת 1952, שם סיים תואר שני בסוציולוגיה ובפילולוגיה גרמנית באוניברסיטת מיזורי בקולומביה, מיזורי, ב-1955. לאחר מכן מונה ליועץ במוסד ממלכתי לנפגעי נפש ובכלא הקליפורני של סן קוונטין. הוא לימד בבית הספר לדיבור, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי מ-1956 עד 1959, וקיבל אזרחות ארצות הברית ב-1958.

בשנת 1962 הוא נסע לפרייבורג, גרמניה, כדי להשיג חומר לעבודת הדוקטורט שלו על המבנה החברתי והיחסים הבין-אישיים במחנות הריכוז הנאציים. שטיינר עבד כפרילנסר במכון ארנולד ברגסטרסר של פרייבורג בין השנים 1963 ל-1964 ויזם גישות חדשות בנוגע לשיקום פושעים בכלא פרייבורג תוך שימוש בייעוץ קבוצתי, בשיתוף המכון לקרימינולוגיה והמכון לפסיכולוגיה באוניברסיטת אלברט לודוויגס בפרייבורג. מלגה מקרן אלכסנדר פון הומבולדט אפשרה לו להשלים את פרויקט המחקר הראשון שלו עם עבודת הגמר שכותרתה "כוח פוליטיקה ושינוי חברתי בגרמניה הלאומית-סוציאליסטית. תהליך של הסלמה להשמדה המונית". הדוקטורט שלו היה בהנחיית הסוציולוג האמריטוס פרופסור אדוארד באומגרטן בפרייבורג. שטיינר מונה לפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת סונומה סטייט, קליפורניה, ב-1968, שם לימד עד שהגיע למעמד אמריטוס ב-1997. הפרויקטים המחקרים בהם עסק לאחר מכן בגרמניה ובאוסטריה מומנו באמצעות מענקים מוועדת פולברייט ב-1974/1975 ומקרן אלכסנדר פון הומבולדט ב-1981/1982. שטיינר זכה בצלב ההצטיינות הפדרלי הגרמני בשנת 2004 עבור מחקרו.

 מחקר 
במהלך עבודתו המחקרית כסוציולוג וכפסיכולוג, היה שטיינר אחד מניצולי השואה הבודדים שחיפשו קשר ישיר עם מבצעי הפשעים במחנות הריכוז. הוא ערך ראיונות עם שומרי מחנה כלואים ועם מספר רב של חברים בדרגים גבוהים ובדרגים נמוכים ב־SS וב- Waffen-SS . הראיונות עסקו בביוגרפיה שלהם ובתפקודם במדינה הנאצית, במהלכם חשף שטיינר את זהותו כניצול אושוויץ רק אם נשאל ישירות. ראיונות אלה, למשל עם "התליין מבוכנוולד" מרטין זומר, וטקסטים אוטוביוגרפיים רבים, זמינים כתמלילים ולעיתים גם כסרטוני וידאו. חלק מהחומר הזה ניתן למצוא במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון הבירה. בדרכים שונות השיג שטיינר גישה לאנשים נוספים ולעדים בני זמננו, למשל פליקס שטיינר גנרל מהוואפן-אס-אס וגנרל וקרל וולף – גנרל בכיר מהאס-אס, וכן למזכירתו של היטלר כריסטה שרדר ואלברט שפיר (שר החימוש והייצור המלחמתי של היטלר).

מחקר זה על הפסיכולוגיה החברתית של מבצעי הפשעים ועל נושא האישיות הסמכותנית בגרמניה שלאחר המלחמה היה קשה ממגוון סיבות. סוציולוגים ופסיכולוגים גרמנים נמנעו כמעט ללא יוצא מן הכלל מהצורך הברור למדי במחקר אמפירי בנושא זה, אשר לאור גילם של המעורבים היה כה דחוף. שטיינר זכה לעידוד של אריך פרום, שמילא חלק מרכזי בפיתוח התיאוריה הפסיכולוגית החברתית של אופי סמכותני (אישיות סמכותנית). הוא נתמך על ידי היועץ המשפטי לממשלה בהסן ד"ר פריץ באואר, פקיד המשרד ד"ר היינץ מאייר-ולדה והקרימינולוג פרופ' ארמנד מרגן. שמו פליקס שטיינר, המעיד על היותו פרופסור אמריקאי, אפשר לו לקבל עזרה מהגנרל בוואפן-אס-אס, ומגנרלים אחרים מבלי שידעו שהוא ניצול אושוויץ, ולמצוא כמה מאות מחברי הוואפן-אס-אס והוורמאכט (הכוחות המזוינים המאוחדים) שהיו מוכנים למלא שאלונים בין השנים 1962–1966. "הוזמנתי כאורח כבוד למפגש האיחוד הצבאי השנתי של הן SS, בו השתתפו 1,200 חברים לשעבר ב-SS ובני משפחותיהם בנסאו, הסן, ואשר נמשך שלושה ימים. למרבה האירוניה, התבקשתי לשאת נאום קצר שהיה, בנסיבות העניין, משימה קצת קשה" (נכתב ל-Erich Fromm the Steiner 15, 15 November 19). שטיינר גם היה יועץ של ניסוי הכלא המדובר בסטנפורד שערך הפסיכולוג החברתי הקליפורני פיליפ זימברדו. הראיונות שערך מספקים תובנות על הדפוס הטיפוסי של הרקע האישי והמשפחתי, על סיפורי חייהם ומניעיהם להצטרפות ל-SS או לוואפן-אס-אס, ליחידת ראשי המוות (שומרי המחנה) או לגסטפו. הוא גם מצא ראיות המראות שארגונים אלו היו חדירים יחסית, כלומר רישומים או משלוחים בין הארגונים והסניפים לא היו חריגים.

פרויקט שני שלו שנעשה באמצעות שאלונים, כלל השוואה של הנתונים הסוציו-אקונומיים ומעל לכל, של עמדות חברתיות ופוליטיות (במיוחד המאפיינים האופייניים של אישיות אוטוריטרית) בין חברי הוואפן-אס-אס וה-SS לבין חברי הוורמאכט. חברי הוואפן-אס-אס וה-SS לשעבר נבדלו מאלה של הוורמאכט באמונותיהם הפוליטיות ובאוריינטציה הערכית. בממוצע, הם נמשכו יותר לסמכות, היו יותר קונפורמיסטיים וצייתנים, חסרי סובלנות, צרי אופקים ונוקשים, בנסיבות מסוימות גם הפגינו עוינות סמויה. עמדות טיפוסיות נמשכו אפילו עשרים שנה לאחר תום המלחמה וכשלושים שנה לאחר התנדבותם או גיוסם, דבר המעיד על נטיות שהן ללא שינוי באופן יחסי. תכונות אלו של אישיות סמכותנית נקבעו רק ברמת העמדות, ויש לדון בהן בהקשר של התנהגות צייתנית: באילו תנאים ודרישות מצבים של ציות מעוררים הבדלים אינדיבידואליים של נטייה סמכותנית, כך שקונפורמיות ועוינות סמויה הופכים לאלימות גלויה?. המציאות הפוליטית והאידאולוגיה של הנציונל-סוציאליזם זירזו באופן שיטתי את ההסלמה הזו.

עבודה נוספת של שטיינר הוקדשה ל"פיצול המצפון", כלומר לפיצול אמות המידה הערכיות בין אלימות אכזרית לחיי משפחה שלווים, כפי שדווחו על ידי כמה מהמבצעים הבולטים, ודוגמאות מרשימות של שינוי אידאולוגי רדיקלי מגישות ימין קיצוני לשמאל קיצוני. הוא התרגש מהעובדה הקשה מבחינה קיומית, שניצולים במחנות הריכוז הסתבכו בצורה מזיקה בפרטי מה שקרה, ולפעמים יכלו לשרוד רק כשאחרים מתו.

שטיינר סיפק תוצאות ותובנות חשובות להבנת תפיסת העולם הנאצית ולניתוח פסיכולוגי חברתי של אישיות אוטוריטרית, תנאים מצביים וביטוי של אלימות הרסנית. הוא הציע כי מאפיינים אישיותיים מסוימים של אנשים בעלי נטייה אלימה נשארים בדרך כלל רדומים וחבויים אך ניתן להפעיל אותם בתנאים מסוימים. הנאציזם כתת-תרבות של אלימות, ובמיוחד האס אס, סיפקו לאותם אנשים עידוד ותמיכה להגשמה מלאה של הפוטנציאל האלים שלהם ועוררו את "הרדום". לאחר מלחמת העולם השנייה הם חזרו להתנהגות שומרת חוק.

שטיינר נתן הרצאות רבות על ההסבר שלו בנוגע לתנאים המצבים המעוררים התנהגות סמכותנית והרסנית, כמו גם ראיונות בטלוויזיה וברדיו. הוא כתב בעיתונים ודיבר בבתי ספר כעד בן זמננו. שטוונר גם ייסד את מרכז השואה באוניברסיטת סונומה סטייט, קליפורניה, בארצות הברית.

 מקורות 
 ראיון של וולף שניידר ורולנד רוטנפוסר עם פרופ' שטיינר: מה הופך מישהו לאדם טוב? ב: קשר. 2001, מס' 6, עמ'. 38–42.
 Jochen und Anne Fahrenberg: Täter-Forschung nach Auschwitz. John M. Steiners Untersuchungen (1962 עד 2014). להקת תעודות. 2021. ארכיון פסיכו. https://doi.org/10.23668/PSYCHARCHIVES.5158

 נתוני מחקר (גישה פתוחה) 
 John M. Steiner, Jochen Fahrenberg : נתוני המחקר: Autoritäre Einstellungen und Statusmerkmale von ehemaligen Angehoerigen der Waffen-SS und SS und der Wehrmacht (עמדות סמכותיות, והמעמד הסוציו-אקונומי של חברים לשעבר בוואפן SS, SS ו־Wehrmacht). PsychData, Leibniz-Zentrums für Psychologische Information and Documentation ZPID 

 הערות שוליים 
Jochen und Anne Fahrenberg: Täter-Forschung nach Auschwitz. John M. Steiners Untersuchungen (1962 bis 2014). (The 2021 book by Fahrenberg and Fahrenberg includes a manifold of more than 700 references (biography, research, and complete listing of Steiners publications)
 קישורים חיצוניים 

 Institute for Psychology at Albert Ludwigs University of Freiburg
 John M. Steiner and Guenter Bierbrauer. Interviews with Auschwitz perpetrators (Josef Erber, Josef Klehr, Gottlieb Muzikant), July 12, 1977, Schwalmstadt Prison, Hessen 
 John Michael STEINER Ph.D. (1925–2014). Obituary in: The Press Democrat. 8 and 9 June 2014.

 הערות שוליים 

קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מיזורי
קטגוריה:מהגרים מצ'כוסלובקיה לארצות הברית
קטגוריה:היסטוריונים אמריקאים
קטגוריה:סוציולוגים אמריקאים
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו