אנרגיה גרעינית ביפן

אנרגיה גרעינית ביפן מתייחסת לייצור חשמל באמצעות כורים גרעיניים ביפן. במשך עשרות שנים שימשה האנרגיה הגרעינית מרכיב מרכזי באספקת החשמל של יפן, שסבלה ממחסור במשאבי אנרגיה טבעיים ונאלצה לייבא את רוב דלקי המאובנים שלה. לפני האסון הגרעיני בפוקושימה בשנת 2011 הופקו עד כ-30% מצריכת החשמל ביפן באמצעות כורים גרעיניים, ויפן דורגה אז כיצרנית החשמל הגרעיני השלישית בגודלה בעולם. אולם בעקבות האסון הופסקה הפעלת כל הכורים באופן זמני, ובשנים שלאחר מכן צנחה תרומת החשמל הגרעיני לפחות מ-10% ממשק החשמל. נכון לאמצע העשור הנוכחי, ביפן יש 33 כורים "ברי הפעלה" אך פחות ממחציתם חזרו לפעול באופן פעיל, בעוד עשרות כורים אחרים הושבתו לצמיתות או בתהליך יציאה משירות. הניגוד בין חשיבותה של האנרגיה הגרעינית לכלכלת יפן וביטחון האנרגיה שלה לבין החששות הציבוריים והסביבתיים שעלו בעקבות תאונות גרעיניות מעצב את מדיניות הגרעין של יפן בעשור האחרון.

 סקירה כללית 
ליפן כלכלה מהגדולות בעולם, עם צורכי אנרגיה גבוהים ומעט משאבי דלק מאובנים מקומיים. בשל כך, אימצה יפן את האנרגיה הגרעינית החל מאמצע המאה ה-20 כמקור אסטרטגי לחשמל, במטרה להפחית תלות בייבוא נפט, פחם וגז טבעי. במהלך שנות ה-2000 הגיעו עשרות כורים גרעיניים לפעולה מסחרית, שסיפקו למעלה משליש מתצרוכת החשמל הלאומית לקראת סוף העשור. הכורים הגרעיניים הופעלו על ידי חברות החשמל האזוריות של יפן כגון חברת החשמל של טוקיו, תחת פיקוח ממשלתי, והפכו לחלק בלתי נפרד מתשתית האנרגיה במדינה. עם זאת, ההסתמכות על גרעין לוותה גם בסיכונים: לאורך השנים אירעו מספר תקלות ותאונות שהדגישו את הצורך ברגולציה קפדנית ובתרבות בטיחות מחמירה. לאחר האסון הגרעיני בפוקושימה בשנת 2011, ממשלת יפן הורתה על כיבוי כלל תחנות הכוח הגרעיניות לצורך בחינה מחדש של בטיחותן. צעד זה הביא למחסור יחסי בכושר ייצור חשמל, שכוסה באמצעות הגברת השימוש בפחם, גז טבעי ונפט, מה שייקר את עלויות האנרגיה והגדיל את הפליטות של גזי חממה. מאז, נוקטת יפן בגישה זהירה לחידוש הפעילות הגרעינית: חלק מהכורים עברו שדרוגים הנדסיים ונפתחו מחדש בהדרגה תחת תקני בטיחות מחמירים, בעוד אחרים הושבתו לצמיתות עקב גילם או חששות סייסמיים. נכון לשנת 2023, הכוח הגרעיני מספק כ-5%-10% בלבד מתצרוכת החשמל של יפן, אך הממשלה הציבה יעדים להעלות את חלקו בעתיד.

מבחינה כלכלית, האנרגיה הגרעינית הייתה חיונית לצמיחתה התעשייתית של יפן מאז המחצית השנייה של המאה ה-20. היא סיפקה חשמל אמין וזול יחסית למפעלי ייצור, לתשתיות ולמשקי הבית, ותמכה בעצמאות אנרגטית מסוימת של יפן לנוכח תלותה הכבדה בייבוא דלק. עם זאת, עלויות הניקוי, הפיצויים והשיקום בעקבות תאונת פוקושימה המחישו גם את ההשלכות הכלכליות הכבדות האפשריות של תאונה גרעינית חמורה - ההערכות הן שסך עלויות האסון (פינוי, טיהור קרקע ומים, השבתת כורים והחלפת ייצור החשמל ממקורות אחרים) עלול לעלות על 20 טריליון ין (כ-200 מיליארד דולר). דיון ציבורי ער מתנהל מאז על האיזון בין היתרונות הכלכליים והאנרגטיים של הכוח הגרעיני לבין סיכוניו הביטחוניים, הבריאותיים והסביבתיים.

 היסטוריה 
 ראשית פיתוח הגרעין (שנות ה-50 וה-60) 
לאחר מלחמת העולם השנייה והטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, אימצה יפן מדיניות של שימוש באנרגיה גרעינית למטרות שלום בלבד. בשנת 1955 נחקק "החוק הבסיסי לאנרגיה אטומית", אשר התווה את שלושת העקרונות לשימוש בכוח גרעיני: שימוש למטרות שלום, ניהול דמוקרטי ועצמאי של הפעילות הגרעינית ושקיפות לציבור. החוק אישר את חידוש המחקר הגרעיני (לאחר איסור גורף בשנות הכיבוש שלאחר המלחמה) והוביל להקמת ועדות וגופים מפקחים, ביניהם הוועדה היפנית לאנרגיה אטומית (JAEC) וסוכנות המדע והטכנולוגיה. בתחילת הדרך נסמכה יפן על סיוע ומומחיות מארצות הברית במסגרת תוכנית "אטומים למען השלום": אושרה העברת ידע וחומר בקיע ליפן, וסופקו דגמי כורים נסיוניים לצורכי מחקר. הכור הנסיוני הראשון ביפן שהפיק חשמל היה כור ההדגמה JPDR - אבטיפוס של כור מים רותחים (BWR) אשר
ממוזער|שלושה כורים ניסיוניים שהותקנו בטוקאי, איבראקי, מילאו תפקידים מרכזיים בפיתוח המוקדם של אנרגיה גרעינית ביפן: משמאל לימין, JRR-1 (1957), JRR-2 (1960) ו-JRR-3 (1962).
הופעל לראשונה בשנת 1963. כור זה סיפק למהנדסים היפנים ידע וניסיון לקראת תכנון כורים מסחריים גדולים יותר. בשנת 1966 חנכה חברת JAPCO (החברה היפנית לאנרגיה אטומית) את כור טוקאי 1 - תחנת הכוח הגרעינית המסחרית הראשונה ביפן. טוקאי 1 היה כור מסוג מגנוקס (GCR) בהספק 160 מגה-ואט שנרכש מבריטניה והופעל בסיוע טכנולוגי בריטי. לאחר טוקאי 1, עברה יפן לבנות כורים מסחריים בטכנולוגיית מים קלים בלבד (כלומר כורי BWR וכורי PWR), שנחשבו למתקדמים ובטוחים יותר. בסוף שנות ה-1960 ותחילת ה-1970 נכנסו לפעולה המסחרית כמה כורים ראשונים מתוצרת חברות אמריקאיות (דוגמת GE ו-Westinghouse) שהורכבו ביפן, דוגמת כור מס' 1 בתחנת צורוגה שהופעל במרץ 1970 והיה כור המים הרותחים הראשון ביפן. חברות התעשייה הכבדה היפניות - היטאצ'י, טושיבה ומיצובישי - שיתפו פעולה עם הספקים האמריקאים, רכשו רישיונות ייצור ופיתחו יכולות לתכנון ובנייה עצמאיים של כורים גרעיניים בתוך עשור. כבר בסוף שנות ה-1970 הייתה התעשייה היפנית מסוגלת לייצר כורים מסחריים ברישוי עצמי, והחלה אף לייצא ידע וטכנולוגיה למדינות אחרות במזרח אסיה.

 התרחבות והתבססות (שנות ה-70 עד ה-2000) 
משבר הנפט העולמי בשנת 1973 הדגיש עבור יפן את חשיבות פיתוח מקורות אנרגיה חלופיים. הממשלה היפנית הכריזה באותן שנים על האנרגיה הגרעינית כעדיפות אסטרטגית, כדי לחזק את ביטחון האנרגיה של המדינה. באמצע שנות ה-70 הושק ביפן תוכנית לשיפור ואחידות של כורי מים קלים תחת משרד הסחר והתעשייה (MITI), שמטרתה הייתה לשפר את אמינות ותפקוד הכורים ולפתח דגמים סטנדרטיים גדולים יותר.

במסגרת תוכנית זו פותחו במהלך שנות ה-80 וה-90 דורות חדשים של כורים, ביניהם כורי מים רותחים מתקדמים ABWR (Advanced Boiling Water Reactor) בהספק של כ-1300 מגה-ואט, וכורי מים בלחץ מתקדמים APWR, שנועדו לשיפור הבטיחות והיעילות של תחנות הכוח. הכורים המתקדמים הראשונים - דוגמת ABWR בתחנת קאשיוואזקי-קריווה - החלו לפעול בסוף שנות ה-90.

עד שנות ה-2000 הפעילה יפן 54 כורים גרעיניים מסחריים ברחבי המדינה, שנבנו באתרי תחנות כוח גדולות לאורכה ולרוחבה של יפן. הכורים הללו הופעלו על-ידי חברות החשמל האזוריות (כגון טפקו - חברת החשמל של טוקיו, קאנסאי, קיושו ואחרות), שסיפקו חשמל הן לתעשייה והן לצרכנים הפרטיים. בשיא הפקתו, בשנת 2010 בערך, החשמל הגרעיני סיפק כ-30% מתצרוכת החשמל ביפן. הייתה אף תוכנית אסטרטגית להרחבת כושר הייצור הגרעיני לכ-40% ואף 50% מתמהיל החשמל בעשורים הבאים, מתוך כוונה לצמצם פליטת פחמן ולשפר את העצמאות האנרגטית של המדינה. לאורך תקופה זו צברה יפן מומחיות הנדסית וניסיון תפעולי רב בתחום הגרעין, והקימה סביב תחנות הכוח תשתיות תומכות, מפעלי דלק ורגולציה מוסדרת.
ממוזער|348x348 פיקסלים|ההאצה האופקית שנחוותה והערכים התכנוניים במהלך רעידות האדמה הגדולות ואירועי רעידת האדמה-צונאמי בשנים 2007 ו-2011.
עם זאת, מספר תקריות בטיחותיות במהלך השנים ערערו מדי פעם את אמון הציבור. בין האירועים הבולטים לפני 2011 ניתן למנות את תאונת טוקאימורה (1999) - תאונה במפעל דלק גרעיני שבה התרחשה תגובת שרשרת בלתי מבוקרת (אירוע קריטיקליות) שגרמה למותם של שני עובדים ולחשיפה רדיואקטיבית של מאות אנשים - וכן תקלות בתחנות כוח גרעיניות, כמו דליפת נתרן בכור הנסיוני מונדז'ו בשנת 1995 ותאונה בתחנת מיהאמה בשנת 2004, שבה פרץ צינור קיטור בלחץ גבוה וגרם למותם של חמישה עובדים (אם כי ללא שחרור קרינה). אירועים אלו הביאו להגברת הפיקוח, לחקירת הנהלים ולהטמעת שיפורים בטכנולוגיה ובתרבות הבטיחות במתקנים הגרעיניים של יפן עוד לפני אסון פוקושימה.

 אסון פוקושימה (2011) והשלכותיו 

ב-11 במרץ 2011 התרחשה ביפן רעידת אדמה חזקה (הידועה כ"צונאמי סנדאי 2011") שגרמה לגלי צונאמי אדירים בגובה של עד 15 מטרים. גלי הצונאמי הציפו את תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה דאיצ'י (Fukushima Daiichi) שבמחוז פוקושימה, והשביתו את מערכות החשמל וגיבוי הדיזל שאמורות היו לספק קירור לכורים.

כתוצאה מכך, שלושה כורים בתחנה (כורים 1–3) איבדו את יכולת הקירור שלהם, וחום הדלק הגרעיני בליבתם גרם להתכות ליבה ולנזק חמור למכלולי הדלק. בתוך ימים ספורים התרחשו פיצוצים במבני הכורים (עקב הצטברות מימן שנוצר מפירוק כימי של מים בליבה), שהעיפו את גגות המבנים והביאו לפליטה של חומרים רדיואקטיביים לאוויר.

הייתה זו התאונה הגרעינית החמורה בתולדות יפן, והיא הוגדרה ברמת החומרה הגבוהה ביותר (דרגה 7) במדד הבינלאומי לאירועי גרעין - בדומה לאסון צ'רנוביל ב-1986.

האסון הוביל למשבר גרעיני, סביבתי וחברתי. הרשויות היפניות הכריזו על מצב חירום גרעיני והורו על פינוי מיידי של האוכלוסייה ברדיוס של 20 ק"מ סביב תחנת פוקושימה דאיצ'י. למעלה מ-150,000 תושבים נאלצו לעזוב את בתיהם באזורים הנגועים מחשש לחשיפה לקרינה.
ממוזער|השימוש באנרגיה גרעינית (בצהוב) ביפן ירד באופן משמעותי לאחר תאונת פוקושימה.
זיהום רדיואקטיבי התגלה בקרקע, בצמחייה, במי הים ובמזון באזור פוקושימה והסביבה, והוטלו מגבלות מחמירות על שיווק תוצרת חקלאית מקומית.

למרות ההרס הרב, לא אירעו מקרי מוות מיידיים עקב קרינה; עם זאת, בשנים שלאחר מכן דווח על אלפי מקרי מוות עקיפים הקשורים לאסון - ביניהם מקרי פטירה של קשישים שפונו מבתיהם, עלייה בתחלואה עקב לחץ נפשי, ואף מקרים של אובדנות עקב אובדן מקור מחיה וקהילה. בנוסף, בשנים 2018–2020 הכירו הרשויות בכך שמספר עובדים בתחנה לקו במחלת הסרטן עקב חשיפתם לקרינה בעת ההתמודדות עם התאונה.

ממשלת יפן וחברת החשמל טפקו (המפעילה את תחנת פוקושימה) החלו במאמצי חירום לייצב את מצב הכורים הפגועים. הוזרמו כמויות גדולות של מי ים כדי לקרר את הליבות, מהלך שחיסל למעשה את הכורים אך עצר תגובות נוספות. לאחר מספר חודשים הושגה "עצירה קרה" של שלושת הכורים שניזוקו, אם כי חומרי הדלק המותכים נותרו בקרקעית מכלי הלחץ שלהם. תהליך פירוק ופירוק מלא של הכורים בפוקושימה הוא מורכב ויימשך עשרות שנים. רובעי המגורים הסמוכים לתחנה נותרו אסורים לכניסה שנים אחרי האירוע, ובוצעו עבודות ניקוי קרקע נרחבות (סילוק שכבות אדמה מזוהמות ואחסונן במתקנים ייעודיים). בשנת 2023 החלה יפן בביצוע שחרור מבוקר של מי קירור מטוהרים ממכלי האחסון בתחנת פוקושימה לאוקיינוס, לאחר טיפול לסינון רוב הרדיונוקלידים (פרט לטריטיום) - מהלך שקיבל אישור מהסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, אך עורר חששות במדינות שכנות ובקרב דייגים מקומיים.

ההשפעות הכלכליות של אסון פוקושימה היו עצומות. מלבד עלויות הטיפול הישיר בתחנה, הממשלה נשאה בהוצאות פיצויים לתושבים שפונו, לסקטור החקלאות והדיג ולתעשיות שנפגעו מהאסון.

כמו כן, ההשבתה הממושכת של כלל צי הכורים הגרעיניים ביפן אילצה את חברות החשמל לייבא דלקים פוסיליים בהיקף עצום כדי לעמוד בביקוש לחשמל - מה שהוביל את יפן לגרעון סחר חוץ משמעותי בשנים שלאחר 2011.

מעבר לכך, משבר פוקושימה ערער את אמון הציבור והמחוקקים בבטיחות הגרעין: סקרים אחרי האסון הראו התנגדות של רוב הציבור לחזרה לאנרגיה גרעינית, והנושא הפך רגיש פוליטית. בעשור שלאחר מכן התאפיינה המדיניות היפנית בניסיון לאזן בין דאגות הציבור לבין צורכי האנרגיה והיעדים הסביבתיים, כפי שמתואר בהמשך.

 מדיניות ממשלתית ורגולציה 
 מסגרת רגולטורית והתפתחותה 
המדיניות הרשמית של יפן מגבילה את הפיתוח הגרעיני למטרות שלום. לאחר חקיקת החוק הבסיסי לאנרגיה אטומית בשנת 1955 הוקמו גופים ממשלתיים לניהול וקידום תחום הגרעין. הוועדה לאנרגיה אטומית (JAEC) הופקדה על תכנון מדיניות ופיקוח, ומאוחר יותר הוקמה גם נציבות הבטיחות הגרעינית (NSC) שייעצה בנושאי רגולציה בטיחותית. לאורך השנים היה הפיקוח על תחנות הכוח הגרעיניות באחריות סוכנות מיוחדת במסגרת משרד המסחר והתעשייה (NISA - הסוכנות לבטיחות גרעינית ותעשייתית). ואולם, בעקבות אסון פוקושימה נתגלו ליקויים בסידורי הפיקוח הקודמים - בין היתר, ביקורת על כך שהרגולטור היה כפוף למשרד התומך בקידום תעשיית הגרעין, מה שעלול ליצור ניגוד עניינים.

בשנת 2012 בוצעה רפורמה מקיפה ברגולציה: יפן הקימה את רשות הרגולציה הגרעינית (NRA) כגוף פיקוח עצמאי, תחת המשרד להגנת הסביבה, במטרה להפריד את הבטיחות משיקולי קידום התעשייה. ה-NRA הנהיגה תקני בטיחות חדשים ומחמירים שנכנסו לתוקף ב-2013, ודרשה מכל כור גרעיני קיים שמעוניין לשוב לפעול לעבור בדיקות עמידה בתקנים אלו. בין הדרישות היו עמידות מוגברת בפני רעידות אדמה וצונאמי, הקמת מרכזי חירום עמידים באתרי התחנות, ושדרוג מערכות הגיבוי והקירור. כל הכורים ביפן נותרו מושבתים בשנים 2011–2014 עד להשלמת ביקורות הבטיחות. רק החל מ-2015 החלו אט אט כורים לקבל אישור NRA להפעלה מחודשת לאחר ביצוע השיפורים הדרושים. תקנה חשובה נוספת שאומצה לאחר פוקושימה הגבילה את אורך חיי השירות של כורים גרעיניים ל-40 שנה (עם אפשרות להארכה חד-פעמית ל-60 שנה באישור מיוחד ובכפוף לשדרוגים). החלטה זו נועדה למנוע המשך הפעלת כורים מיושנים ללא שדרוג, מתוך הנחה שכורים ותיקים חשופים יותר לכשלי חומר ולבעיות בטיחות. בפועל, כמה כורים שנבנו בשנות ה-70 (לדוגמה מיהאמה 1 ו-2, גנקאיי 1 ו-2, ואויה 1 ו-2) הוחלט להסב למצב של פירוק ולא להשקיע בהחזרתם לרשת. לעומתם, מספר כורים מעט חדשים יותר (משנות ה-80) כן עברו שדרוגים יקרים על מנת לקבל הארכת חיים: ב-2016 לראשונה אישרה ה-NRA את הפע
ימין|ממוזער|עד שנת 2011, יפן הגדילה בהתמדה את ייצור האנרגיה הגרעינית שלה. ירידה בשנת 2003 נגרמה בעקבות שערוריות זיוף נתונים של חברת TEPCO בשנת 2002, שהובילו לרישום תפעולי ירוד.
לתם מחדש של הכורים מיהאמה 3, טקהמה 1 וטקהמה 2 לאחר שחצו את גיל 40, וזאת בעקבות עבודות חיזוק ועמידה בתקנים חדשים.

 שינויים במדיניות בעקבות אסונות 
המדיניות האנרגטית של יפן ידעה תמורות חדות בעקבות אסון פוקושימה. עד 2011, הממשלות (רובן מטעם מפלגת ה-LDP השמרנית ששלטה ברוב השנים) תמכו בהרחבת השימוש בכוח גרעיני, בהשקעה במחקר ובתכנון כורים נוספים. אך מיד אחרי האסון, תחת ממשלת המפלגה הדמוקרטית (ראש הממשלה נאוטו קאן), נבלמה מגמה זו. קאן אף הצהיר שיפן תשקול לוותר לחלוטין על אנרגיה גרעינית בטווח הארוך. בשנת 2012 גיבש הקבינט מדיניות שקראה להגיע להפסקת הפעלת כל הכורים הגרעיניים עד שנות ה-30 של המאה ה-21, אם כי מדיניות זו לא קיבלה תוקף חוקי לפני חילופי השלטון.

בדצמבר 2012 חזרה מפלגת ה-LDP לשלטון בהנהגת ראש הממשלה שינזו אבה, אשר נקט עמדה מתונה ומאוזנת יותר: ממשלת אבה הכירה בצורך להשיב לפעולה חלק מהכורים כדי להבטיח אספקת אנרגיה יציבה ולמנוע פגיעה בכלכלה, אך הדגישה שיעשה זאת "אך ורק תחת התקנים החדשים ובאישור ה-NRA". בשנת 2014 אושר מסמך "תוכנית האנרגיה הבסיסית" הרביעי, שקבע כי האנרגיה הגרעינית תישאר מקור יסוד בתמהיל האנרגיה של יפן - שינוי מגמה לעומת ההצהרות הקודמות על צמצומה. התוכנית שאפה להפחית "ככל האפשר" את התלות באנרגיה גרעינית, אך מבלי לאיינה לחלוטין. בהמשך, יעד הממשלה כפי שהוכרז בשנת 2015 היה שהגרעין יהווה 20%-22% מייצור החשמל ביפן בשנת 2030,

לצד הרחבה ניכרת של מקורות מתחדשים (כ-22%-24%) והפחתת חלקם של דלקי המאובנים. יעד זה אושר שוב בעדכון תוכנית האנרגיה בשנת 2021.

נוסף על כך, הממשלה הורתה על ביצוע רפורמות במבנה משק החשמל: שוק החשמל ביפן עבר ליברליזציה חלקית, והופרדו פעילויות ייצור החשמל מהולכת החשמל על מנת לעודד תחרות והשקעות (צעדים שנכנסו לתוקף ב-2016 וב-2020).מהלכים אלו נועדו גם לאפשר לשחקנים חדשים בתחום האנרגיה - כולל מפיקי אנרגיות מתחדשות - להיכנס לשוק, ועל ידי כך להפחית את העומס על החברות הגדולות שהפעילו את התחנות הגרעיניות.
שמאל|ממוזער|תחנת הכוח הגרעינית אונאגאווה, אתר הכולל שלושה כורי מים רותחים (BWR), אופייני לתחנות הכוח הגרעיניות ביפן.
על רקע היעדים הגלובליים לצמצום פליטות פחמן, מתחולל שינוי נוסף במדיניות הגרעין: ממשלת יפן מכירה בכך שקשה יהיה להשיג את יעדי האקלים ללא תרומה מסוימת של אנרגיה גרעינית. בשנת 2022 פורסם טיוטת עדכון למדיניות האנרגיה שהסירה את ההצהרה על "הפחתת התלות" בגרעין, ובמקום זאת קראה למקסם את השימוש במקורות דלים בפחמן, ובראשם מתחדשים וגרעין, כדי להשיג יעדי נייטרליות פחמנית.

בתחילת 2023 אישרה ממשלת פומיו קישידה שורת צעדים המהווים מפנה: הוחלט עקרונית להתיר בנייה של כורים גרעיניים חדשים ומתקדמים (לראשונה זה עשרות שנים), ולאפשר להאריך את פעולת הכורים מעבר למגבלת 60 השנים על ידי אי-כלילת השנים שבהן הם היו בהשבתה במסגרת חישוב הגיל. צעדים אלה - לצד חידוש הפעלתם של כורים נוספים - נועדו לסייע בהגדלת חלקו של הגרעין במאזן החשמל בעשורים הקרובים, כחלק מאסטרטגיית ה-GX ("טרנספורמציה ירוקה") לעמידה ביעדי אקלים וביטחון אנרגטי. מהלכים אלו עדיין כפופים לוויכוח ציבורי ופוליטי ביפן, אך מסמנים שינוי כיוון ברור לעומת העשור שקדם להם.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:תאונות גרעיניות
קטגוריה:יפן