קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון

קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון (בצרפתית: Cromwell découvrant le cercueil de Charles Ier, או בקצרה Cromwell et Charles Ier) הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן הצרפתי פול דלארוש, שנוצר בשנת 1831. היצירה מוצגת במוזיאון לאמנות יפה שבעיר נים , צרפת.

 תהליך היצירה 
לצורך ציור היצירה, דלארוש הסתייע בדגם שכלל דמויות מגבס אשר הוכנו על ידי מעצבי תפאורה מאופרת פריז. סקיצה מקדימה של ראשו של קרומוול שנעשתה על ידו נשמרה עד היום. ידוע גם כי דלארוש ערך תיעוד מקיף בנוגע ללבושו של קרומוול, על מנת להבטיח דיוק היסטורי בפרטי ההופעה.

 נושא היצירה 
ממוזער|300x300 פיקסלים| "קרומוול עם ארונו של צ'ארלס הראשון" (דלקרואה, 1831): קרומוול המודאג, שנתקל בטעות בארון, חושף את ראשו, שומר מרחק, ואינו בטוח אם להתקרב או לעזוב.
הציור מתאר סצנה דרמטית מתקופת מלחמת האזרחים האנגלית, ובה אוליבר קרומוול פותח את ארונו של המלך צ'ארלס הראשון  בארמון וייטהול כדי לבחון את גופתו הערופה. למרות עוצמת הרגע, מדובר באגדה ולא באירוע היסטורי מתועד – מיתוס שעוּצב על ידי ההיסטוריון פרנסואה גיזו, אשר אף תיאר את קרומוול מרים את ראשו הכרות של המלך. בעבודותיהם של וולטר סקוט וויקטור הוגו מופיעים עימותים ספרותיים בין קרומוול לצ'ארלס, שעשויים היו לשמש השראה לדלארוש. בהערות שצירף לסלון של פריז בשנת 1831, ציטט דלארוש מתוך ארבעת הסטיוארטים מאת שאטובריאן (1828), שבו קרומוול הגאה משתכנע כי הראש מנותק מהגוף ומעיר שהאיש בעל המבנה המרשים היה יכול לחיות עוד שנים רבות.

ואולם, קרומוול בציורו של דלארוש אינו חושף את מצבו הנפשי בקלות. הוא בוחן את הגופה המוארת בעוצמה – עם הראש שחובר מחדש והפצע האדום הבוהק – במבט קודר ומאופק. הדו־משמעות הפסיכולוגית ביצירה מאפשרת לצופה לפרש את דמותו של קרומוול כלוקה בצער או כמתענג על ניצחונו, ואת צ'ארלס – כקדוש מעונה או כעיקש מובס.

ציורו של דלארוש עורר באופן בלתי נמנע זיכרונות מהוצאתו להורג של המלך לואי השישה עשר בשנת 1793 במהלך המהפכה הצרפתית, בעיקר על רקע הזעזועים שעדיין פקדו את צרפת בעקבות מהפכת יולי של 1830. שאלת ההשוואה לימי ההווה עמדה ברקע – גם אם דלארוש עצמו הכחיש כל כוונה פוליטית מוצהרת. המשורר והפובליציסט היינריך היינה לא היה היחיד שתהה: אם צ'ארלס הראשון מייצג את לואי השישה־עשר, האם קרומוול הוא בבואה של נפוליאון?

ברמה רחבה יותר, היינה ראה ביצירה ביטוי לעימות היסטורי-עולמי בין עקרון הירושה (כפי שמיוצג בדמותו של צ'ארלס) לבין עקרון הכשירות או ההצטיינות (כפי שמתגלם בדמותו של קרומוול).

 קבלה וביקורת 
ציור ההיסטוריה הנאו-קלאסי-רומנטי של דלארוש התקבל בתגובות מעורבות בסלון של פריז בשנת 1831, שם הציג לא פחות מארבע יצירות. מתוך כולן, דווקא קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון משכה את מרב תשומת הלב והקהל. הצלחתה נבעה ככל הנראה מהשילוב שבין משיכה למקבריות לבין תחושת שותפות בחציית טאבו – רצח מלך. 

המבקר אוראס דה וייל-קסטל פרסם ביקורת מהללת על היצירה, בעוד שחברו ויקטור שולשר העריך דווקא את הרעיון שמאחוריה יותר מאשר את איכותה האסתטית. באותה שנה הגיב אז'ן דלקרואה באמצעות ציור משלו שהתייחס לנושא – אך בצורה שונה בתכלית: דמות מהססת של קרומוול בציור קטן בפורמט אקוורל.

ביקורת שלילית יותר על קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון מופיעה גם בכתיבתם של שארל בודלר ותאופיל גוטייה, שהתייחסו לגופה בציור בגיחוך – "אותו זוג עצמות שנראה כמו נרתיק לכינור".

קטגוריה:צ'ארלס הראשון מאנגליה באמנות
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:ציורי היסטוריה
קטגוריה:ייצוגים תרבותיים של אוליבר קרומוול