ג'יל סולוויי

ג'יל סולוויי (באנגלית: Jill Soloway נולדה ב-26 בספטמבר 1965) היא יוצרת טלוויזיה אמריקאית, במאית וכותבת. היא ידועה ביצירה, בכתיבה, בהפקה ובימוי של סדרת המקור של אמזון טרנספרנט שעליהם זכתה ב-2 פרסי אמי.

סולוויי מזדהה כא-בינארי ומשתמשת בכינויי הגוף היא. בשנת 2020, סולוויי הכריזה על שינוי שמה מג'יל לג'ואי.

 ראשית חייה 
סולוויי נולדה בשיקגו, אילינוי, לסופרת ויועצת יחסי הציבור אליין סולוויי ולפסיכיאטרית קארי סולוויי, שגדלה בלונדון. בסביבות שנת 2011, קארי סולוויי יצאה כטרנסג'נדרית.

אמה של סולוויי שימשה בעבר כעוזרת לעיתונות של ראש עיריית שיקגו ג'יין בירן וכמנהלת התקשורת של מפקחת בתי הספר רות לאב. לאחר 30 שנה, הוריה של סולוויי התגרשו בשנת 1990. לסולוויי יש אב חורג בשם טומי מדיסון.

 קריירה 

במהלך לימודיה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, סולוויי הייתה תלמידת קולנוע וטלוויזיה של ג'יי ג'יי מרפי והשתתפה ביצירת סרט ניסיוני עלילתי לתואר ראשון בשם Ring of Fire כעוזרת במאית תחת הבמאית אניטה כצמן. לאחר הקולג', סולוויי עבדה כעוזרת הפקה בפרסומות וקליפים מוזיקליים בשיקגו, וכן בחברת Kartemquin Films על הסרט חלומות על הסל.

בשיקגו, ג'ואי ופיית' פיתחו יחד פרודיה בימתית של חבורת בריידי בשם The Real Live Brady Bunch, שסימנה את תחילת הקריירה התיאטרלית שלה בכתיבה ובבימוי. היא גם מכרה תסריט לפיילוט ל־HBO בשם Jewess Jones על גיבורת-על נשית. בתיאטרון Annoyance Theatre בשיקגו, השתיים יצרו מחזות כמו The Miss Vagina Pageant, ולאחר מכן, בלוס אנג'לס, Not Without My Nipples.

 טלוויזיה 

\קריירת הכתיבה הטלוויזיונית של סולוויי החלה בתוכניות כמו האובלונגים, ניקי, והמופע של סטיב הארווי. סולוויי המשיכה לכתוב במשך ארבע עונות לסדרה עמוק באדמה ולבסוף שימשה כמפיקה שותפה בכירה. הסדרה רצה במשך חמש עונות בין השנים 2001 ל-2005. סולוויי קיבלה שלוש מועמדויות לפרס אמי ב-2002, 2003 ו-2005 בקטגוריית סדרת דרמה מצטיינת. הסיפור הקצר של סולוויי, Courteney Cox's Asshole, משך את תשומת ליבו של אלן בול והוביל לקבלת התפקיד.

לאחר מכן, סולוויי כתבה פרקים לסדרות כמו כסף מסוכן, האנטומיה של גריי, ותגיד לי שאתה אוהב אותי, ושימשה כמפיקה בכירה/מנהלת הסדרה בעונה השנייה של שואוטיים, טרה, שיצרה דיאבלו קודי, וכן לסדרה של HBO, איך להצליח באמריקה, שיצר איאן אדלמן.

באוגוסט 2016, אמזון הקרינה לראשונה פיילוט בבימויה של סולוויי לסדרה אני אוהבת את דיק, המבוססת על הרומן באותו שם מאת כריס קראוס. הסדרה נבחרה לעונה מלאה, שהוקרנה לראשונה ב-12 במאי 2017.

 טרנספרנט 

סולוויי יצרה את הפיילוט לטרנספרנט עבור אמזון, שהפך זמין לסטרימינג ולהורדה ב-6 בפברואר 2014, והיה חלק מעונת הפיילוטים השנייה של אולפני אמזון. ג'ואי ופיית' סולוויי שיתפו פעולה בטרנספרנט, כולל כתיבה משותפת.

במסגרת הפקת הסדרה, סולוויי יישמה תוכנית "פעולה טרנספורמטיבית", במסגרתה ניתנה עדיפות להעסקת מועמדות טרנסג'נדריות על פני מועמדות שאינן טרנסג'נדריות. מעל 80 אנשים טרנסג'נדרים עבדו על הסדרה, כולל שתי יועצות טרנסג'נדריות.

סולוויי כתבה את התפקיד של הופמן בטרנספרנט במיוחד עבורה לאחר שראתה את הופעתה בלואי. טרנספרנט הקרינה את כל עשרת הפרקים שלה בו-זמנית בסוף ספטמבר 2014. הסדרה הסתיימה בעונתה הרביעית ב-2017 והסתיימה עם סרט סיום ב-2019.

סולוויי זכתה בשני פרסי אמי לבימוי מצטיין בסדרת קומדיה ב-2014 וב-2016 עבור טרנספרנט, והסדרה קיבלה מועמדויות לאמי לסדרת קומדיה מצטיינת.

 קולנוע 
סרטה הראשון של סולוויי היה סרט קצר בן 13 דקות בשם "Una Hora Por Favora", שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2012. בסרט מככבים מיקאלה ווטקינס ווילמר ולדראמה. הסרט מספר על אישה (ווטקינס) ששוכרת פועל יום (ולדרמה) לעבודה בביתה, אך מערכת היחסים שלהם חורגת במהרה מעבר למקצועי.

הבכורה של סולוויי בסאנדנס, אפטרנון דילייט (2013), זכתה בפרס הבימוי. הסרט עוקב אחר רייצ'ל (קתרין האן), אישה בשנות השלושים לחייה שמתמודדת עם קשיים בחידוש הקשר עם בעלה (ג'וש רדנור) ומפתחת קשר עם רקדנית אקזוטית (ג'ונו טמפל). בריאיון לאינדיווייר, סולוויי ציינה כי יש לה קשר אישי לדמות הראשית של הסרט, והסבירה: "יש הרבה ממני במסע של רייצ'ל. מעולם לא הבאתי חשפנית הביתה, אבל תמיד אהבתי לקרוא זיכרונות של חשפניות ועובדות מין. אני מרגישה שהן כתבות המלחמה של הנשים. הן הולכות לקווי החזית של סוג קונפליקט קיצוני מסוים, חיות שם, ואז כותבות על זה כדי שנוכל לחוות זאת איתן."

אפטרנון דילייט הוקרן בפסטיבלי קולנוע לאומיים ובין-לאומיים וקיבל מועמדויות לפרסים שונים, כולל פרס גות'אם להופעה פורצת דרך עבור האן ופרס ספיריט לסרט ראשון.

ביוני 2019, סולוויי חתמה על כתיבה, בימוי והפקה של הגרסה המחודשת של רד סוניה. מאוחר יותר, סולוויי עזבה את הפרויקט אך נותרה כמפיקה בכירה.

 כתיבה 
סולוויי כתבה את הנובלה Jodi K., שפורסמה באוסף Three Kinds of Asking For It: Erotic Novellas, בעריכת סוזי ברייט. זיכרונותיה של סולוויי, Tiny Ladies in Shiny Pants: Based on a True Story, יצאו לאור בכריכה קשה ב-2005 ובכריכה רכה ב-2006. ב-2018, סולוויי פרסמה ספר נוסף, She Wants It: Desire, Power and Toppling the Patriarchy, בהוצאת אבורי פרס, חטיבה של פינגווין רנדום האוס.

דת ותרבות יהודית, מיניות ומגדר הם נושאים חוזרים בסדרה של סולוויי, טרנספרנט. לדברי סולוויי, "הנרטיב של טרנספרנט אינו עוסק רק או בעיקר במעבר מגדרי וטרנסג'נדרית. הוא עוסק בנושאים גדולים כמו סודות משפחתיים וטרנספורמציה, גילוי ושינוי, שמוצגים דרך הספציפיות והקסם של תמונות וצלילים טלוויזיוניים, שיוצרים עולמות דמיוניים."

בספטמבר 2016, סולוויי העבירה כיתת אמן על המבט הנשי בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו. המונח מבט גברי נטבע לראשונה על ידי לורה מלווי במאמרה מ-1975, Visual Pleasure and Narrative Cinema, ובדומה לה, סולוויי נתנה את הגדרתה שלה למבט הנשי בשלושה חלקים. החלק הראשון: "החזרת הגוף, שימוש בו בכוונה להעביר ראיית תחושה". דוגמה למבט נשי זה נמצאת בסדרת הטלוויזיה אני אוהבת את דיק, שבה סולוויי אמרה בריאיון בפסטיבל סאנדנס כי, "אני אוהבת את דיק... היא סדרה שמתעמתת עם הכוח של הכעס הפמיניסטי, המבט הנשי..." החלק השני: המבט המוחזר, אותו סולוויי מתארת כשימוש במצלמה כדי להראות איך זה מרגיש להיות מושא המבט. לדוגמה, בסרט Fish Tank, סולוויי אומרת שהוא עושה בדיוק זאת, "...כשצפיתי בו, הרגשתי שזה המבט הנשי. היא מראה לנו איך זה מרגיש להיות הילדה הזו. היא לא מסתכלת על הילדה הזו", היא הסבירה. והחלק השלישי: דרך יצירת אמנות הדורשת צדק סוציו-פוליטי והחזרת המבט. המבט הנשי עוסק בנשים שמחזירות לעצמן בעלות על גופן, מחליטות כיצד הוא יוצג וכפי שסולוויי מציינת, הוא "מאמץ מודע ליצור אמפתיה ככלי פוליטי", ובכך מחפש אמפתיה במקום אובייקטיפיקציה.

כתיבתה של סולוויי עוסקת לעיתים קרובות ב"מסע הגיבורה", שהוא על "תיקון הנשיות המפוצלת: האישה והאישה האחרת מתעמתות זו עם זו – אמא, חשפנית. אני חושבת שמסעות של נשים עוסקים באמת בתיקון החלקים המפוצלים האלה של עצמנו. והפיצול הזה בתרבות שלנו, שאני חושבת שאחראי להרבה ממה שבעייתי בתרבות שלנו."

 פרסים 

סולוויי התמודדה שבע פעמים לפרס אמי מתוכם זכתה פעמיים. בנוסף היא גם חברה במועצת המנהלים של חברת הסרטים של סן פרנסיסקו.

ב-2015, הסדרה של סולוויי, טרנספרנט, זכתה בגלובוס הזהב לסדרה הטובה ביותר – מוזיקלית או קומדיה, אותו הקדישה סולוויי ללילה אלקורן לאחר התאבדותה בשנה הקודמת. באותה שנה, סולוויי זכתה בפרס גילדת הבמאים ובפרס אמי בפריים טיים על בימוי פרק 1.08 ("Best New Girl") של הסדרה. ב-2016, סולוויי זכתה באמי נוסף על בימוי פרק 2.09 ("Man on the Land") של טרנספרנט. באותה שנה, סולוויי הייתה פיינליסטית לפרס אשת השנה של האדווקט, ונכללה ברשימת SuperSoul 100 של אופרה וינפרי של חזונאיות ומנהיגות משפיעות.

סולוויי הוכנסה להיכל התהילה של הלהט"ב בשיקגו ב-2022.

 חיים אישיים 

ב-2011, סולוויי נישאה למפקח המוזיקה ברוס גילברט, איתו הייתה במערכת יחסים מאז 2008. להם בן בשם פליקס סולוויי גילברט. בנה הבכור של סולוויי, אייזק, הוא ממערכת יחסים קודמת עם האמן ג'ון סטרוזייר. ב-2015, סולוויי הכריזה על פרידתה מגילברט, וכי היא נמצאת במערכת יחסים עם המשוררת איילין מיילס, אותה פגשה דרך טרנספרנט; מערכת היחסים הרומנטית שלהן הסתיימה מאז, ומיילס וסולוויי קיימו אירוע במוזיאון האמר, לוס אנג'לס, שבו הן "עיבדו את מערכת היחסים שלהן על הבמה."

סולוויי מתגוררת בשכונת סילבר לייק בלוס אנג'לס.

בזיכרונותיה של סולוויי, She Wants It, היא דנה בקבלת זהות לא-בינארית בגיל 50 לאחר צילומי שתי העונות הראשונות של טרנספרנט.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון
קטגוריה:זוכי פרס אמי לבידור בפריים טיים
קטגוריה:תסריטאים יהודים אמריקאים
קטגוריה:תסריטאי טלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:במאי טלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:פמיניסטים אמריקאים
קטגוריה:זוכי פרס סאנדנס
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1965
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1965