לורה סיקורד

לורה סיקורד (באנגלית: Laura Secord; 13 בספטמבר 1775 – 17 באוקטובר 1868) הייתה אישה קנדית ילידת מסצ'וסטס שמלאה תפקיד משמעותי במלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה בחצי האי ניאגרה. היא ידועה בכך שבשנת 1813, הלכה כ-32 קילומטר במשך 18 שעות, משטח שנכבש על ידי האמריקאים אל השטח הבריטי כדי להזהיר את הכוחות הבריטיים מפני מתקפה אמריקאית צפויה. המידע עזר לבריטים ולילידים בני בריתם, המוהוק , להדוף את האמריקנים הפולשים בקרב שנקרא קרב ביבר דאמס  (בעברית: סכרי הבונה).

מאמצה נשכח במשך שנים, עד שב-1860, במהלך ביקורו בקנדה, העניק לה אדוארד נסיך ויילס (לימים אדוארד השביעי) סכום של 100 ליש"ט (12,955 ליש"ט במונחי 2022) כהוקרה על שירותה.

אף על פי שלורה סיקורד לא הייתה קשורה לשוקולד בחייה, רוב הקנדים מקשרים את שמה עם חברת השוקולדים לורה סיקורד , שנקראה על שמה במלאת מאה שנה להליכתה.

סיפורה של סיקורד נטמע בתרבות הקנדית כמעין אגדה מודרנית, זכה לעיבודים ספרותיים, תיאטרליים ושיריים ששופעים תיאורים צבעוניים וסמלים. קנדה הנציחה את מורשתה במגוון דרכים, כמו בתי ספר הנושאים את שמה, אנדרטאות, מוזיאון לזכרה, בול היסטורי, מטבעות מיוחדים וכן פסל באנדרטת הוואליאנטס  הממוקם בבירה הקנדית.

 ביוגרפיה 
 היסטוריה משפחתית וראשית חייה 
אביה של לורה סיקורד, תומאס אינגרסול , חי בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס ולחם לצד הפטריוטים האמריקאים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783). ב-28 בפברואר 1775, התחתן עם אליזבת דיואי בת ה-17 בגרייט ברינגטון  שבמסצ'וסטס.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 17. לורה, שהייתה בתם הבכורה, נולדה שם ב-13 בספטמבר 1775, ושלוש אחיות נוספות נולדו עד לשנת 1983.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 18. תומאס התפרנס בהצלחה ככובען, מה שאפשר לו להתחתן, להרחיב את אחוזותיו ולהגדיל את ביתו ככל שמשפחתו גדלה. במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, בילה תומאס זמן רב מחוץ לבית כקפטן מיליציה המשרת בצד הפטריוטים האמריקאים. כשהמלחמה הסתיימה, עם שובו לגרייט ברינגטון, מונה תומאס למגיסטרט (שופט) .ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 25.

אליזבת אינגרסול נפטרה ב-20 בפברואר 1784ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 201., ואחת מבנותיה נמסרה לאימוץ לאחותה של אליזבת ולבעלה. תומאס התחתן בשנית ב-26 במאי 1785 עם מרסי סמית', שהייתה חשוכת ילדים, והיא לימדה את בנותיה החורגות לקרוא ולעשות עבודת רקמה לפני מותה משחפת בשנת 1789.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 24-25.

תומאס התחתן שוב ארבעה חודשים לאחר מותה של מרסי, ב-20 בספטמבר 1789, עם שרה "סאלי" בקוס (לבית וויטינג), אלמנה עם בת אחת. לבני הזוג נולדו במסצ'וסטס עוד ארבע בנות ושלושה בנים, הראשון שבהם נולד ב־1791.

בשנים שלאחר מלחמת העצמאות, אביה של לורה נפגע מרדיפת הנאמנים  המתמשכת במסצ'וסטס.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 26-27. תומאס הבין שבתנאים הכלכליים הקשים שלאחר המלחמה, ועם חובותיו הגדולים, לא סביר שיחזור לשגשג כלכלית כמקודם. בשנת 1793, נפגש תומאס בעיר ניו יורק עם ג'וזף בראנט, מנהיג המוהוק , שהציע לו להראות לו את הקרקע הטובה ביותר להתיישבות בקנדה העליונה, שם עודד הכתר הבריטי את פיתוח האזור.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 29-30. הוא וארבעה נוספים נסעו לקנדה העליונה ועתרו לסגן המושל ג'ון סימקו בבקשה לקבל מענק קרקע.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 201-202. הם קיבלו שטח של 66,000 אקר (270,000 דונם) בעמק נהר התמזה, וייסדו את אוקספורד-על-התמזה (שמאוחר יותר נקראה על שמו בשם אינגרסול, אונטריו ), בתנאי שיאכלסו אותה בארבעים משפחות נוספות בתוך שבע שנים. תומאס ומשפחתו עברו לשם שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1795, לאחר שמכר את עסקיו בגרייט ברינגטון, כאשר לורה הייתה כבת עשרים.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 31.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 202.

 קנדה העליונה, נישואים וילדים 
בשנותיהם הראשונות בקנדה העליונה, בתקופה בה פונו קרקעות ונסללו כבישים, תמך תומאס אינגרסול במשפחתו על ידי ניהול בית מרזח ב. המשפחה נשארה ביישוב עד 1796, שלב בו עברו לבקתת העץ שלהם באוקספורד-על-התמזה. לאחר שהמושל סימקו חזר לאנגליה ב-1796, גברה ההתנגדות בקנדה העליונה ל"נאמנים המאוחרים", כמו תומאס, שהגיע לקנדה בשביל לקבל את מענקי הקרקע. המענקים צומצמו מאוד, והחוזה של תומאס בוטל כיוון שלא מולאו כל תנאיו. ב-1805, כשהרגיש מרומה, העביר את משפחתו לקרדיט ריבר, הסמוך ליורק (היום טורונטו), שם ניהל בהצלחה פונדק עד לפטירתו בעקבות שבץ מוחי ב-1812. אשתו סאלי המשיכה לנהל אותו עד מותה ב-1833.

לורה אינגרסול פגשה את בעלה לעתיד בבית המרזח של אביה בקווינסטון, ונשארה בכפר כשהמשפחה עברה. היא נישאה, ככל הנראה ביוני 1797, לסוחר ג'יימס סיקורד , שהיה בן למשפחה עשירה, והזוג עבר להתגורר בסנט דייוויס.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 41-42. סיקורד ילדה את מרי, בתה הבכורה ב-1799, בביתם שנבנה מעל לחנות בסנט דייוויס. אחריה נולדו שרלוט ב-1801, הארייט ב-10 בפברואר 1803, צ'ארלס באדו, בנם היחיד, נולד ב-1809 ואפולוניה ב-1810. בעבודה קשה הם הגיעו להשגים כלכליים ועד 1812 היו בעלי עסק מצליח למכירת בגדים וחפצי בית, ניהלו בית צנוע עם שני משרתים.

 קרב קווינסטון הייטס 
ביוני 1812, כאשר הכריזה ארצות הברית מלחמה על בריטניה, התגייס ג'יימס לרגימנט לינקולן הראשון של המיליציה כסמל, למרות שהיה בעבר קפטן ברגימנט זה, אך התפטר מתפקידו לפני 1812. ג'יימס שויך לגדוד נהגי הארטילריה המלכותיים המחוזיים של אייזק סוויזי, שהיה ידוע גם בשם "בריגדת המכוניות" שהשתמשה בסוסי חווה לשינוע תותחי שדה ותחמושת במהלך קרבות.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 50.

ב-13 באוקטובר 1812, חצו האמריקאים את נהר הניאגרה ונחתו ליד קווינסטון. לורה וחמשת ילדיה מצאו מחסה בבית חווה, כקילומטר וחצי בפנים הארץ, בעוד ג'יימס חבר למיליציה. במהלך קרב קווינסטון הייטס שהתפתח לאחר מכן, נורה ג'יימס פעמיים, פעם אחת בכתף ופעם אחת בברך, ובהיותו פצוע קשה ביקש שיקראו לאשתו. ב"סיועו של ג'נטלמן" הביאה לורה את ג'יימס לביתם אף כי נבזז על ידי חיילים אמריקאים וטיפלה בפצעיו.ספרו של גילברט קולינס (באנגלית), עמ' 109. לאחר שהחלים ג'יימס מספיק כדי שיוכל לעמוד בנסיעה, לקחה לורה את בעלה וילדיה לסנט דייוויס, שם בילו את החורף אצל קרובי משפחתו של ג'יימס.

אמה קארי, שפרסמה ביוגרפיה של לורה סיקורד ב-1900, סיפרה סיפור, המיוחס לנכדם של ג'יימס ולורה, לפיו לורה נתקלה בשלושה חיילים אמריקאים שהתכוונו להכות למוות את בעלה הפצוע בעזרת רובי המוסקט שלהם, והיא נכנסה בניהם והתחננה על חייו.ספרה של אמה קארי (באנגלית) עמ' 54-55. קצין אמריקאי, קפטן ג'ון אי. וול, התערב, שלח את השלושה בחזרה מעבר לנהר תחת שמירה לעמוד למשפט על הפרת משמעת, והורה לאנשיו לשאת את ג'יימס לביתו בקווינסטון. סיפור זה נדחה על ידי ביוגרפים מאוחרים יותר, שכן האמריקאים נכנעו הרבה לפני שלורה הגיעה לשדה הקרב, בעוד שקפטן וול קיבל פקודה לחזור מעבר לנהר שעות קודם לכן כדי לטפל בפצעיו.

 הליכתה של סיקורד 
טקסט=Painting of Laura Secord warning British commander James FitzGibbon of an impending American attack at Beaver Dams|ממוזער| סיקורד מזהירה את המפקד הבריטי ג'יימס פיצגיבון מפני מתקפה אמריקאית קרבה בביבר דאמס (לורן קיד סמית', צויר בסביבות 1920)
ב-27 במאי 1813, פתח הצבא האמריקאי במתקפה מעבר לנהר הניאגרה, וכבש את פורט ג'ורג'. קווינסטון ואזור ניאגרה נפלו לידי האמריקאים. כל הגברים הכשירים נשלחו כשבויי מלחמה לארצות הברית, אם כי ג'יימס סיקורד שעדיין היה בתהליך החלמה לא היה ביניהם. ביוני של אותה שנה, שוכנו שלושה חיילים אמריקאים בביתם של בני הזוג סיקורד.

בערב 21 ביוני 1813, שמעה לורה סיקורד על תוכניות למתקפת פתע אמריקאית על שלושים הלוחמים המתנדבים של לויטננט ג'יימס פיצגיבון שהיה בבית DeCew שבביבר דאמס, 17 מייל מפורט ג'ורג'. מתקפה זו הייתה אמורה לבסס את השליטה האמריקאית בחצי האי ניאגרה. לא ברור כיצד נודע לסיקורד על התוכניות הללו, אך על פי המסורת בני הזוג סיקורד שמעו שיחה בין האמריקאים שהתגוררו בביתה בזמן שאכלו ארוחת ערב עם הגנרל בורסטלר, מפקד הכח התוקף.

בספרם של פטריק קרסטנס וטימוטי סנפורד נכתב כי את השיחה בין החיילים האמריקאים שמעו שני בני הזוג סיקורד, ג'יימס הבין את משמעותה האסטרטגית של נפילת ביבר דאמס אבל כיוון שהיה פצוע, הייתה זו לורה שיצאה להזהיר את הכוחות.

סיקורד עזבה את חמשת ילדיה ואת בעלה שעדיין לא התאושש מפצעיו שאירעו באוקטובר, ויצאה למסע בן 18 שעות שהיה מסוכן כיוון שפטרולים אמריקאים שלטו בדרכים, ובינה לבין היעד הייתה ביצה גדולה, כדי להזהיר את הלויטננט.ספרו של גילברט קולינס (באנגלית), עמ' 110. היא גם עמדה בסכנה מתגובת הילידים אותם היא עלולה לפגוש בדרכה ומחיות הבר. לפי עדותה, היא יצאה לדרכה מוקדם בבוקר המחרת, וההיסטוריון ברייס מציין כי לבושה בבגדים פשוטים וכשהיא יחפה. אתגר נוסף שעמד בדרכה היה הצורך לחצות מספר פעמים את הנחל Twelve Miles Creek מעל מערבולות שוצפות, מה שחייב אותה לזחול על פני קטע בוגדני במיוחד. על פי הדיווחים, היא צעדה לבדה מקווינסטון של ימינו דרך סנט דייוויס ודרך יישובים נוספים, מהלך 32 קילומטר (20 מייל) שאת חלקם עשתה דרך היער כדי להימנע מגילוי עד שהגיעה למחנה לוחמי המוהוק תומכי הבריטים, ולאחר ששכנעה אותם שאינה מרגלת, הם הובילו אותה את שארית הדרך אל המטה של לויטננט פיצגיבון . בהתבסס על אזהרתה, כוח בריטי קטן וכוח גדול יותר של כ-250 לוחמי מוהוק הוכנו למתקפה האמריקאית. ב-24 ביוני, במה שנודע כקרב ביבר דאמס, הם ניצחו את הכוח האמריקאי שמנה שלושה תותחים וחמש מאות לוחמים, שרובם נפלו בקרב או נכנעו. מקור אחר טוען כי כח הילידים מנה 400 לוחמים. בדיווחים שפורסמו מיד לאחר הקרב, לא הוזכרה סיקורד. אחד ההסברים לכך הוא שמשפחת סיקורד עדיין חייתה מעבר לקווי האויב, בשליטה אמריקאית וחששה מנקמה.

מאוחר יותר פיצגיבון כתב שהוא חשש לשלומה של סיקורד הצנומה והעדינה לאחר הליכתה המאומצת בתנאי מזג אוויר חמים במיוחד.

בלוחית זיכרון שהוצבה בשדה הקרב של ביבר דאמס שנים לאחר מכן, רשום כי אזהרתה של סיקורד היא שהביאה להפתעה שאפשרה את לכידתו המלאה של כוח האויב ובכך היוותה את נקודת המפנה במלחמת 1812.

 השנים שלאחר המלחמה 
לאחר המלחמה, כתוצאה מהרס חנותה של משפחת סיקורד בקווינסטון, סבלה המשפחה מעוני. הם התפרנסו רק מפנסיית המלחמה הקטנה של ג'יימס ומשכירות מ-200 דונם של אדמה שהייתה להם בעיירת גרנת'ם.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 144.

בתם השישית של סיקורד, לורה אן, נולדה באוקטובר 1815, ובתם האחרונה, חנה, נולדה ב-1817.
טקסט=Painting with Brock's monument standing on the left side in a field, near a stone wall which runs diagonally along the bottom.|ימין|ממוזער| לסיקורד הובטחה הנצחה באנדרטת ברוק, אך זו ניתנה לאישה אחרת (ציור של אנדרטת ברוק משנת 1840 מאת פיליפ ג'ון ביינבריג)
במהלך השנים, פנו בני הזוג סיקורד ללא הצלחה לממשלה בבקשה להכרה ועזרה כלשהי. כדי לתמוך בעתירותיה, פיצגיבון סיפק לסיקורד בכל פעם עדות כתובה שתומכת בבקשתה, אותה שלחה סיקורד למשרדי הממשלה מבלי להשאיר לעצמה עותק, פרט לזו שניתנה לה ב-1837 בה השתמשה כדי לתמוך בטענותיה לפרסום סיפורה במגזין ב-1853.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 193.

ג'יימס מעולם לא החלים לחלוטין מפצעיו. הוא עתר לממשלה בשנת 1827 בבקשה לסוג כלשהו של תעסוקה. סגן המושל פרגרין מייטלנד לא הציע לו משרה, אך הציע משהו ללורה. הוא ביקש ממנה להיות אחראית על אנדרטת ברוק, שטרם הושלמה. בהתחלה היא דחתה את הבקשה, אך לאחר מכן קיבלה אותה בחוסר רצון.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 148. כאשר נפתחה אנדרטת ברוק בשנת 1831, נודע לסיקורד כי סגן המושל החדש, ג'ון קולבורן, התכוון לתת את המפתחות לאלמנתו של חבר בוועדת האנדרטה שמת בתאונה. ב-17 ביולי 1831, עתרה סיקורד לקולבורן לכבד את הבטחתו של מייטלנד, וצירפה תעודה נוספת מפיצגיבון המעידה על תרומתה למלחמה. היא כתבה כי מייטלנד אמר לקולונל תומאס קלארק, "מאוחר מדי לחשוב על [אלמנתו של חבר הוועדה] גברת ניקול, שכן נשבעתי לגברת סיקורד שהיא תקבל את המפתח בהקדם האפשרי". למרות בקשותיה וטיעוניה, לא קיבלה סיקורד את ניהול האנדרטה.

בדצמבר 1828 שנה נפטרה אפולוניה, בתם של בני הזוג סיקורד מטיפוס.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 208.

בשנת 1828 מונה ג'יימס לרשם בית המשפט המחליף של ניאגרה, הוא קודם למשרת שופט בשנת 1833.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 208.

בשנת 1835 הפך ג'יימס לגובה מכס בנמל צ'יפווה .ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 209.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 156,209. אל המשרה נלווה בית בצ'יפווה, אליו עברו ג'יימס ולורה, בעזבם את קווינסטון. ב-1940 עתרה סיקורד למושל, בבקשה לקבל רישיון לתפעול מזנון בקווינסטון, אך בקשתה נדחתה.

 חייה המאוחרים ומותה 
טקסט=Photo of a statue of a woman in a long dress and a bonnet.|ממוזער| פסלה של לורה סיקורד באנדרטת הוואליאנטס באוטווה
שמאל|ממוזער|200x200 פיקסלים| קברה של סיקורד בבית הקברות דראמונד היל
ג'יימס סיקורד נפטר משבץ מוחי ב-22 בפברואר 1841. הוא נקבר, לבקשתו, בגבעת דראמונד (כיום ב). מותו של ג'יימס הותיר את לורה חסרת כל. כאשר פנסיית המלחמה שלו הופסקה, היא לא יכלה לשמור על אדמתה רווחית ומכרה חלק ניכר ממנה. המושל הכללי סידנהאם דחה עתירה מ-27 בפברואר 1841, בה ביקשה שבנה יקבל את תפקיד המוכס של ג'יימס. סידנהאם גם דחה עתירה ששלחה במאי של אותה שנה לקבלת פנסיה לעצמה, בטענה כי ג'יימס קיבל פנסיה במשך עשרות שנים.

ייתכן שבעזרתם של בני משפחה אמידים יותר, בנובמבר 1841 קנתה סיקורד בקתה מלבנים אדומות ברחוב ווטר שבצ'יפווה.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 210. בתה הרייט ושתי בנותיה הצטרפו אליה במאי 1842, לאחר שבעלה של הרייט נפטר מהרעלת אלכוהול. שלושתן חלקו את מגוריהן עם סיקורד למשך שארית חייה. גם בתה הצעירה חנה עברה לגור שם כשהתאלמנה בשנת 1844, והביאה איתה שתי בנות. אף על פי שחסרה לה הכשרה, ניהלה סיקורד בית ספר קטן בחצר הבית במאמץ לפרנס את עצמה. מיזם זה הגיע לסיומו כאשר הונהגה מערכת בתי הספר הציבוריים המשותפים בהמשך שנות ה-40 של המאה ה-19.

בשנת 1845 כתב עורך הדין צ'ארלס באדו, בנה של סיקורד, מכתב למגזין דתי ובו הביא לידיעת הציבור, בפעם הראשונה, את סיפור הליכתה של אימו, מכתב שזכה לתשומת לב מועטה בלבד.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 174. ב-1853 סיקורד עצמה כתבה את סיפור הליכתה, לבקשת הסופר שפרסם אותו כחלק מסדרת מאמרים למגזין אנגלו-אמריקן, אותה כתב על מאורעות ביבר דאמס. סדרת המאמרים התפרסמה כספר, ב-1862.

בשנת 1860, כשהייתה סיקורד בת 85, סייר נסיך ויילס בקנדה. קבוצה של ותיקי מלחמת 1812 התארגנה לטקסים עם הנסיך בצ'יפווה ובקווינסטון הייטס, וניסחה פנייה אליו, שאליה צורף מכתבו של פיצגיבון מ-1837 המאמת את דבריה. סיקורד התעקשה להיכלל ביזמה זו, יחד עם ותיקי המלחמה האחרים.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 11-13. בצ'יפווה, ליד מפלי ניאגרה, שמע הנסיך על מצוקתה של לורה סיקורד כאלמנה מזדקנת וב-1861 שלח לה זהב בשווי 100 ליש"ט (11,864 דולר במונחי 2023).ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 211. הייתה זו ההכרה הרשמית היחידה שקיבלה במהלך חייה.

לורה סיקורד נפטרה בשנת 1868 כשהיא בת 93. היא נקברה לצד בעלה בבית הקברות דראמונד היל בעיירה הקנדית מפלי הניאגרה. קברה סומן ב-1901 על ידי אנדרטה עם פסל בראשה, והוא נמצא קרוב לאנדרטה המציינת את קרב לונדי'ס ליין .

על מצבתה נכתב: 

 זיכרון או אגדה? 
נכדתה תיארה את סיקורד רזה ובעלת מראה עדין, בגובה 163 סנטימטר עם עיניים חומות ועור בהיר.ספרה של אמה קארי (באנגלית) עמ' 73. סיקורד הייתה מיומנת ברקמה, תפירת בגדים ובישול. לדברי הביוגרפית פגי דיימונד ליווי, נכדיה הרבים נהנו לשמוע את סבתם מספרת סיפורים על נעוריה, ואמונתה האנגליקנית גברה עם הגיל.

בדיווחו על הקרב, פיצגיבון ציין רק כי "קיבל מידע" על האיום; ייתכן שהוא השמיט אזכור של סיקורד כדי להגן על משפחתה בזמן מלחמה. הוא כתב לראשונה על סיקורד בתעודה מיום 26 בפברואר 1820, כאשר תמך בבקשת בעלה לקבלת רישיון להפעלת מחצבת אבן בקווינסטון. ב-11 במאי 1827 כתב פיצגיבון מכתב המאשר כי סיקורד הגיעה אליו לביבר דאמס לאחר השקיעה של ה-22 ביוני 1813, לאחר צעדה בדרכים עקלקלות מביתה בסנט דייוויס והודיעה לו כי בעלה שמע מקצין אמריקאי בלילה שעבר על מתקפה שתוכננה ל-23 בחודש כנגד הכח שבפיקודו בביבר דאמס. כתוצאה ממידע זה הציב פיצגיבון את כוחות האינדיאנים שהיו תחת פיקודו של נורטון ואת כוחותיו שלו כדי ליירט את הכח האמריקאי. הם חיכו מהלילה של -22 בחודש ועד ה-24, היום בו הגיעו האמריקאים, ולכדו אותם. בשיחה שהייתה לו עם הקולונל בורסלר, מפקד הכח האמריקאי, אישר הקולונל כי הם חרגו מתוכניתם המקורית, שהייתה לתקוף ב-23 בחודש כפי שדווחה סיקורד.
טקסט=Painting of Laura Secord led by Mohawk warriors through the woods|ימין|ממוזער| סיקורד הובלה דרך היערות על ידי לוחמי מוהוק. ציור של הנרי סנדהאם, מסביבת 1910
מאוחר יותר כתב פיצגיבון בתעודה מיום 23 בפברואר 1837 כי סיקורד אכן "הכירה" לו את כוונותיהם של האמריקאים, אך אינו מציין האם השתמש במידע. רשומה ביומנו של ראש המוהוק, ג'ון נורטון, מדברת על "תושב נאמן שהביא מידע שהאויב התכוון לתקוף", אך אינה מציינת את שמו של ה"תושב". דומיניק דושארם, מנהיג המוהוק של קוגנוואגה בקרב ביבר דאמס, לא הזכיר כלל את סיקורד או מיידע ממנה או מפיצגיבון על המתקפה האמריקאית הקרבה.

ב-1863 פיצגיבון שהיה אז כבר בדרגת קולונל, אישר את נכונותו של הסיפור ואת תרומתם של מעשיה של סיקורד לניצחון בביבר דאמס.

סיקורד כתבה שני תיאורים של צעידתה, הראשון בשנת 1853, והשני בשנת 1861. אף אחד מהדיווחים אינו מכיל פרטים אותם ניתן לאמת עם דיווחים צבאיים על הקרב, כגון תאריכים ספציפיים או פרטים על חיילים. התיאור שלה השתנה לאורך חייה. ההיסטוריון פייר ברטון ציין כי מעולם לא ציינה בבירור כיצד נודע לה על המתקפה הקרבה. היא סיפרה לפיצגיבון שבעלה שמע על כך מקצין אמריקאי, אך שנים לאחר מכן סיפרה לנכדתה ששמעה את התוכניות ישירות מהחיילים האמריקאים ששכנו בביתה. ברטון רמז כי המודיע של סיקורד היה יכול להיות אמריקאי שעדיין מתגורר בארצות הברית, אשר היה מואשם בבגידה אילו סיקורד הייתה חושפת את מקורה. בשנות ה-60 של המאה ה-19, כאשר סיפורה של סיקורד צבר תאוצה, הוסיף ההיסטוריון ויליאם פוסטר קופין פרטים חדשים, שכללו את הטענה שלורה הביאה איתה פרה כתירוץ שיסביר מדוע עזבה את ביתה למקרה שהסיורים האמריקאים יחקרו אותה אך ההיסטוריון ברייס טען שסיפור זה הופרך. הפרה הופיעה לראשונה ביצירה של ההיסטוריון W.F. Coffin משנת 1863.

מספר היסטוריונים הטילו ספק בתיאורה של סיקורד. וו. סטיוארט וואלאס, בספרו משנת 1932, "סיפורה של לורה סיקורד: מחקר בראיות היסטוריות", הגיע למסקנה שסיפורה היה ברובו מיתוס, וכי היא לא מילאה תפקיד משמעותי בתוצאות קרב בונה דאמס. ההיסטוריון ג'ורג' אינגרם טען בספרו משנת 1965 "סיפורה של לורה סיקורד, ביקורת חוזרת", כי הפרכת סיפורה של סיקורד נלקחה רחוק מדי. רות מקנזי גם חיזקה את המוניטין של סיקורד עם "לורה סיקורד: האגדה והגברת" משנת 1971.

שאלת תרומתה בפועל של סיקורד להצלחת הבריטית נתונה במחלוקת. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, היסטוריונים טענו כי סיירים ילידים כבר הודיעו לפיצגיבון על ההתקפה הקרבה הרבה לפני שסיקורד הגיעה ב-23 ביוני. ההיסטוריון ארנסט קרויקשאנק כתב בשנת 1895 כי "בקושי סיימה גברת סיקורד את סיפורה, כאשר הגיעו הסיירים של [דושארם]... הם נתקלו במשמר הקדמי של האויב." מאוחר יותר נמצאו שתי עדויות שכתב פיצגיבון בשנת 1820 ו-1827, אשר תמכו בטענתה של סיקורד. פיצגיבון טען כי לורה סיקורד הגיעה ב-22 ביוני (ולא ב-23 ביוני), וכי "בעקבות מידע זה", הוא הצליח ליירט את הכוחות האמריקאים.

הסופרת, ההיסטוריונית וכותבת הביוגרפיות פגי דיימונד ליווי אומרת כי לטעון שהליכתה של סיקורד הצילה את קנדה מהווה הגזמה. ליווי רואה בקרב ביבר דאמס חוליה אחת בשרשרת שלבסוף סיימה את מלחמת 1812, אבל חוליה חשובה בסיימה את הכיבוש האמריקאי של קווינסטון וסביבתה.

 מורשת והנצחה 
טקסט=A white house in three-quarter perspective. In the foreground are several picnic benches. To the left is a tall tree with a man standing beside it. To the right, partly obsured by the house, is an old well.|ממוזער| הביית בקווינסטון, בו גרה משפחתה של לורה סיקורד. בחזיתו מוצבת לוחית זיכרון של אונטריו המוקדשת ללורה סיקורד.
סיקורד תוארה לעיתים קרובות כדמות בודדה הצועדת באומץ דרך כ-30 ק"מ של אזור פראי מביתה בקווינסטון אל יחידה צבאית בריטית שחנתה במה שנקרא כיום ת'ורולד, אונטריו.

ההיסטוריונית ססיליה מורגן טוענת כי סיפורו של משפחת סיקורד התפרסם בשנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר נשים מהמעמד הגבוה ביקשו לחזק את הקשרים הרגשיים בין נשים קנדיות לאימפריה הבריטית. היא כותבת שהם היו זקוקים לגיבורה כדי לחזק את טענותיהם לזכות בחירה לנשים. התוצר הראשון של הקמפיין שלהם היה דרמת השירה של שרה אן קורזון , "לורה סיקורד: הגיבורה של 1812", משנת 1887. המחזה פתח את הסכר ל"שטף של מאמרים וערכים על סיקורד שמילא את ספרי ההיסטוריה הקנדיים ואת ספרי הלימוד בבתי הספר בתחילת המאה ה-20". שהמחזה קיבל ביקורות שליליות מהמבקרים, זו הייתה היצירה המלאה הראשונה שהוקדשה לסיפורה של סיקורד והיא פרסמה את דמותה.

סיקורד הושוותה לגיבורה הצרפתייה-קנדית  ולגיבור המהפכה האמריקאית פול רוויר. סיפורה סופר מחדש והונצח על ידי דורות של ביוגרפים, מחזאים, משוררים, סופרים ועיתונאים.
טקסט=An upright stone monument surrounded by a low hedge. In the middle is an upright oval of an elderly woman's face in relief.|ימין|ממוזער| אנדרטת לורה סיקורד בקווינסטון הייטס
ממוזער|כריכת ספרה של אמה קארי על חייה של לורה סיקורד, 1900
בסביבת 1861, לאחר שגילתה גזיר עיתון שתיאר את האירועים, החלה הפמיניסטית המוקדמת אמה קארי להתעניין בחייה של סיקורד. היא איתרה מידע מקרוביה של לורה, הגיעה עד גרייט ברינגטון, ופרסמה בשנת 1900 תיאור ביוגרפי בשם "סיפורה של לורה סיקורד". מאוחר יותר הגישה בהצלחה עתירה להקמת אנדרטת סיקורד בקווינסטון הייטס. אנדרטת הגרניט שנחנכה בשנת 1911 מתנשאת לגובה  ומתארת את תרומתה של סיקורד להצלת חייו של בעלה בקרב קווינסטון הייטס ואת תרומתה לניצחון הבריטי בביבר דאמס.ספרו של גילברט קולינס (באנגלית), עמ' 111.

בשנת 1905, נתלה דיוקנה של סיקורד בפרלמנט הקנדי. המחזאי מריל דניסון כתב מחזה רדיו על סיפורה של סיקורד בשנת 1931, בו שילבה היסטוריה רצינית עם פרודיה, מה שערער אך באופן זמני את מעמדה כדמות היסטורית.

בשנת 1913, במלאת מאה שנה להליכתה של סיקורד, וכדי לנצל את הפטריוטיות הקנדית, ייסד פרנק פטריק או'קונור את חברת השוקולד לורה סיקורד . הסניף הראשון של הרשת נפתח בטורונטו. השוקולדים היו ארוזים בקופסאות שחורות מעוטרות בדמותה של סיקורד. עד שנות ה-70 של המאה העשרים הפכה החברה לקמעונאית הממתקים הגדולה ביותר בקנדה. בקרב רוב הקנדים, השם לורה סיקורד מקושר חזק יותר לחברת השוקולד, הממתקים והגלידה מאשר לדמות ההיסטורית.

ב-1934 נמצא האישור שכתב פיצגיבון ב-1820, ופורסם לראשונה בעיתון מקומי. ב-1959 התגלה בארכיון האישור שכתב פיצגיבון ב-1827, מה שקיבע את זכותה של סיקורד להיחשב גיבורה קנדית.

במהלך מלחמת 1812, ספג בית משפחת סיקורד שבקווינסטון אש ונבזז. הבית שוחזר בסוף המאה ה-20 ובשנת 1972 ניתן לוועדת הפארקים של ניאגרה.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 213. כיום הוא מופעל כמוזיאון וחנות מזכרות בקווינסטון ובחזיתו מוצבת לוחית זיכרון ללורה סיקורד. שביל המורשת של לורה סיקורד  משחזר את מסלול המסע בן 32 הקילומטרים שעברה מביתה בקווינסטון לבית דה-סיאו בת'ורולד, שם מסרה את המסר שלה ללויטננט פיצגיבון.

הוועדה המחוזית ההיסטורית של גרייט ברינגטון הכריזה על 18 באוקטובר 1997 כ"יום לורה סיקורד", והקדישה לוחית לכבודה באתר ספריית מייסון, שקמה על המקום בו עמד ביתו של תומאס אינגרסול, הביית בו נולדה סיקורד.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 214.

מספר בתי ספר נקראו על שמה, כולל בית הספר הציבורי לורה סיקורד בקווינסטון (1914-2010), בית הספר אקול לורה סיקורד בוויניפג, מניטובה (נבנה ב-1912), בית הספר התיכון לורה סיקורד בסנט קתרינס שבאונטריו ובית הספר היסודי לורה סיקורד בוונקובר שבקולומביה הבריטית. כפי שהוזכר בפרק על הקרב, בפארק שדה הקרב של ביבר דאמס יש לוחית זיכרון המוקדשת לסיקורד והמכירה בתרומתה לנקודת המפנה במלחמת 1812.ספרה של פגי דיימונד ליווי (באנגלית), עמ' 197. בשנת 1992, הנפיק דואר קנדה בול זיכרון לזכרה של לורה סיקורד. בשנת 2003, הכריז שר המורשת הקנדי על סיקורד כ"אישה בעלת חשיבות היסטורית לאומית", ובשנת 2006 פיסלה של סיקורד היה אחד מארבעה עשר פסלים בגודל טבעי שהוקמו באנדרטת ואליאנטס באוטווה. ב-2013, לציון 200 שנה להליכתה, דמותה של סיקורד עיטרה בול דואר נוסף, מטבע של רבע דולר וכן מטבע כסף מיוחד שהונפקו על ידי המטבעה המלכותית הקנדית, כאשר בפרסום הנלווה נאמר כי מילאה תפקיד משמעותי בהצלחת האומה הקנדית במלחמת 1812.

 ראו גם 
 מלחמת 1812
קישורים חיצוניים

ספרה של ההיסטוריונית וכותבת הביוגרפיות , ספר בן כמאתיים עמודים על לורה סיקורד.
 ספרה של הפמיניסטית המוקדמת 
 ספרו של ההיסטוריון החובב 
 מפה של מסלול ההליכה המשוער של סיקורד, מתוך ספרם של פטריק קרסטנס וטימוטי סנפורד Searching for the Forgotten War - 1812 Canada (2011).
 המסר של לורה סיקורד לנסיך ויילס, 1860
 סרטון של לורה סיקורד מורשת דקה ב-Historica Dominion
 סרטון historicacanada
 אנדרטת לורה סיקורד בקווינסטון הייטס
 שירים על לורה סיקורד בפרויקט השירה של מפלי הניאגרה


 באורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:קנדה: פולקלור
קטגוריה:מלחמת 1812
קטגוריה:ילידות 1775
קטגוריה:ילידי 1775
קטגוריה:נפטרים ב-1868
קטגוריה:נפטרות ב-1868