הילדברנד גורליט

הילדברנד גורליט () היה היסטוריון אמנות ומנהל גלריה לאמנות גרמני. הוא היה אחד מארבעת סוחרי האמנות המורשים של היטלר וגרינג. בתקופת השלטון הנאצי, שימש גורליט כסוחר אמנות עבור המשטר. פעילותו כללה סחר באמנות מנוונת שהוחרמה ממוזיאונים גרמניים, וכן רכישת יצירות אמנות במחירים נמוכים מיהודים, שנאלצו למכור את נכסיהם תחת לחץ. בנוסף, רכש גורליט ציורים בצרפת הכבושה, רבים מהם יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים, עבור מוזיאון הפיהרר המתוכנן של אדולף היטלר בלינץ (שלא הוקם לבסוף) ועבור אוספו הפרטי.

האוסף הפרטי של גורליט כלל גם יצירות אמנות משפחתיות שירש מאביו ומאחותו, שהייתה אמנית מוכשרת. לאחר מלחמת העולם השנייה ובתקופת הדה-נאציפיקציה, הוא מונה למנהל האגודה לאמנות למען הריין וווסטפאליה וכיהן בתפקיד זה עד מותו בתאונת דרכים בגיל 61. אוסף גורליט, האוסף הפרטי שלו, כלל למעלה מ-1,500 יצירות אמנות של אמנים אימפרסיוניסטים, קוביסטים ואקספרסיוניסטים ומאסטרים עתיקים. האוסף נותר כמעט עלום עד שנת 2013, אז נחשף לציבור לאחר שנמצא על ידי הרשויות בפשיטה על ביתו של בנו, קורנליוס גורליט במינכן..

 חיים מוקדמים 
הילדברנד גורליט נולד למשפחה אמנותית בדרזדן ב-1895. אביו קורנליוס גורליט (האב) היה אדריכל והיסטוריון אמנות, אחיו ויליבלד היה מוזיקולוג, אחותו קורנליה הייתה ציירת, ובן דודו וולפגנג היה גם הוא סוחר אמנות. סבתו, אליזבת גורליט, הייתה יהודייה, כך שעל פי חוקי נירנברג הוא נחשב ל"רבע יהודי". לאחר סיום לימודיו, גילה גורליט עניין בתולדות האמנות ונרשם ללימודי התחום בבית הספר הטכני בדרזדן, שם כיהן אביו כנשיא המוסד. בשנת 1914 החלה מלחמת העולם הראשונה, וגורליט ואחיו הבכור התנדבו לצבא הגרמני. הוא נפצע הן בקרב על הסום והן בקרב בשמפאן. לאחר מכן שירת עד 1919 כקצין עיתונות בווילנה ובקובנה שבליטא. עם שובו לגרמניה המובסת חווה גורליט אכזבה עמוקה מהמלחמה ומהפוליטיקה, והוא החליט להקדיש את חייו לאמנות בלבד, כדרך לברוח מהפוליטיקה, אירוניה שלא חמקה מעיניהם של ביוגרפים.

לגורליט הייתה מערכת יחסים קרובה עם אחותו קורנליה, שהייתה ציירת אקספרסיוניסטית והייתה בקשר עם מארק שאגאל. היא שירתה במלחמת העולם הראשונה בווילנה כאחות, וזמן קצר לאחר המלחמה עברה לברלין. דיכאון והתעלמות מיצירתה האמנותית הובילו להתאבדותה בשנת 1919. גורליט טיפל בעבודותיה, אך חלקן הושמד על ידי אימו לאחר מותו של אביו.

לאחר תום המלחמה, חידש גורליט את לימודיו בתולדות האמנות, תחילה בפרנקפורט, אחר כך בברלין, ולאחר מכן ב-1921 שוב בפרנקפורט. בשנת 1924 הוענק לו תואר דוקטור. בשנת 1923 הוא התחתן עם רקדנית הבלט הלן האנקה, שהוכשרה אצל הרקדנית האקספרסיוניסטית מרי ויגמן. מאוחר יותר נולדו להם בן ובת, רולף ניקולאוס קורנליוס, הידוע בתור קורנליוס (הבן), וניקולין בניטה רנטה.

 קריירה מוקדמת 
ממוזער|מוזיאון בצוויקאו
בין השנים 1921 ו-1924 פרסם גורליט בעיתונות מאמרי אמנות, ובשנת 1925, לאחר סיום לימודיו, הפך למנהל הראשון של מוזיאון קוניג אלברט בצוויקאו. אחת התערוכות הראשונות שארגן בצוויקאו הייתה תערוכת אוקטובר 1925 של הצייר מקס פכשטיין. התערוכה הצליחה מבחינה כלכלית, אך עוררה התנגדות בחוגים השמרנים המקומיים.

בשנת 1926 הוא התקשר עם הבאוהאוס בדסאו לעיצוב וקישוט המוזיאון. מאוחר יותר המשיך להציג אמנות עכשווית: בשנת 1926 קתה קולביץ ותערוכה מיוחדת על אמנות עכשווית בדרזדן, בשנת 1927 אריך הקל וקארל שמידט-רוטלוף ובשנת 1928 אמיל נולדה. מאוסף מכתביו עולה כי הוא הכיר היטב אמנים מודרניים באותה תקופה, והוא רכש והציג יצירות של רבים מהם, ביניהם ברלך, פיינינגר, הופר, קנדינסקי, קירשנר, קלה, קוקושקה, ליסיצקי, מארק ומאנק. עבודתו של גורליט זכתה להערכה של עמיתיו שזכתה לביטוי בעיתונות הארצית. בעיתונות המקומית, לעומת זאת, ספג ביקורת קשה, שהייתה אחת הסיבות לפיטוריו בשנת 1930.

לאחר פיטוריו עבר גורליט להמבורג, שם הפך לאוצר ולמנהל ה-Kunstverein (האגודה לאמנות). בשנת 1933 הוא ויתר חברי ההנהלה אולצו על ידי הנאצים להתפטר.

 עליית הנאציזם 
מהחל מאמצע שנות ה-30 רכש גורליט יצירות אמנות רבות. רכישות אלו התבצעו לעיתים קרובות במחירים נמוכים ממוכרים פרטיים, בהם בעלי אוספי אמנות יהודיים. במקרים רבים, המכירה נעשתה תחת כפייה, בין אם עקב דרישות תשלום מס גבוהות ובין אם עקב הצורך למכור נכסים כדי להימלט מגרמניה הנאצית. לטענתו של גורליט, הוא סייע למוכרים במצוקתם, מאחר שהיו מעט סוחרי אמנות שהיו מוכנים לבצע עסקאות מסוג זה. אך עם זאת הוא לא נמנע מהתעשרות בתהליך, וגילה אדישות לדרישות של תובעים לאחר המלחמה להשבת רכוש או לקבלת פיצוי בגין יצירות שנמכרו בכפייה.

גורליט היה אחד מארבעה סוחרי האמנות שמונו על ידי הוועדה הנאצית לניצול אמנות מנוונת לשיווק יצירות אמנות שהוחרמו בחו"ל. כ-16,000 יצירות אמנות כביכול "מנוונות" הוסרו מהמוזיאונים והוחרמו בכל רחבי גרמניה. חלק מיצירות אלו הוצג בתערוכת האמנות המנוונת. שמו של גורליט מופיע בחלק גדול מהרשומות במסמך, שהכין משרד התעמולה, המפרט את יצירות האמנות המנוונת שהוחרמו. הרשומות מספקות פרטים על גורלו של כל חפץ, כולל האם הוא הוחלף, נמכר או הושמד. גורליט ניצל את מעמדו כדי למכור יצירות אמנות גם לאספנים מקומיים.

במהלך הכיבוש הנאצי של צרפת, מינה הרמן גרינג מספר סוחרי אמנות של מבצע רוזנברג, כולל גורליט, לרכוש נכסי אמנות צרפתית עבור מוזיאון הפיהרר המתוכנן של היטלר, שאותו רצה לבנות בלינץ. חלק מהיצירות שנרכשו הועברו לאוסף האמנות האישי של גרינג. בתחילת 1943, מנהל מוזיאון הפיהרר המתוכנן מינה את גורליט להיות סוכן הרכש הרשמי שלו. גורליט, שכבר יצא לפריז למסעות רכישה מטעם מוזיאונים גרמניים, רכש בין השנים 1943 ל-1944 כ-200 יצירות בפריז ובהולנד, לא כולל יצירות שנרכשו לאוסף שלו. ביניהן 168 יצירות שהיו מיועדות למוזיאון הפיהרר. במהלך נסיעותיו הרשמיות לפריז, שהייתה מרכז סחר אמנותי בתקופת מלחמת העולם השנייה, רכש גורליט יצירות אמנות רבות, לעיתים ממקורות מפוקפקים או יצירות שנבזזו מיהודים, כדי להעשיר את אוספו הפרטי. בנוסף, הוא התעשר מאוד מעמלות שקיבל עבור רכישת יצירות אמנות עבור המשטר הנאצי.

 לאחר המלחמה 
ממוזער| הצהרת חתומה של גורליט לבעלות הברית, 1945 (תרגום)
ממוזער| רשימה של יצירות מוחרמות שהוכנה על ידי יחידת האיסוף המרכזית, ויסבאדן, 1950
גורליט נתפס יחד עם אשתו באשבך ביוני 1945 כשברשותם עשרים תיבות של יצירות אמנות. בחקירתם, סיפרו גורליט ואשתו לרשויות צבא ארצות הברית כי בהפצצת דרזדן בפברואר 1945, הושמד רוב האוסף ותיעוד עסקאות אמנות בביתו בקייזר שטראסה. מאה וחמש עשרה יצירות שנלקחו ממנו על ידי השלטונות האמריקאים והגרמניים הוחזרו לו, לאחר שהצליח לשכנע אותם שרכש אותן כדין. בין אלה היו מאלף האריה של מקס בקמן ודיוקן עצמי של אוטו דיקס. גורליט הציג את עצמו בהצלחה בפני חוקריו כקורבן של רדיפות הנאצים בשל מורשתו היהודית, וניהל משא ומתן על שחרור רכושו. בין אם חלקים מהאוסף שלו ורישומי העסקאות שלו הושמדו בדרזדן כפי שטען גורליט ובין אם לאו, חלקים נוספים של האוסף הוסתרו בפרנקוניה, סקסוניה ופריז, משם הושבו לאחר המלחמה.

גורליט חזר לעסוק במסחר ביצירות אמנות ובשנים 1948–1949, מונה כמנהל האגודה לאמנות למען הריין ווסטפליה. במהלך חמש השנים הבאות הוא הציג למעלה מ-70 תערוכות של אמנים מודרניים מובילים ותיווך במכירת ציורים. במקביל רכש יצירות עבור האוסף שלו, כולל בת הכפר עם עז של גוסטב קורבה, שעליה שילם 480,000 פרנק צרפתי. הוא גם השאיל יצירות מהאוסף שלו למספר תערוכות נודדות: תערוכה אחת כזו, "צבעי מים, רישומים והדפסים גרמניים: סקירה של אמצע המאה", שכללה 23 יצירות מהאוסף שלו, נדדה בארצות הברית עד לאחר מותו ב-1956 בתאונת דרכים. שנה לפני מותו, חיבר גורליט הקדמה בת שישה עמודים לכתב יד של קטלוג תערוכה, אשר לא הודפס מעולם. הקטלוג, למעט עמוד מהותי אחד שנעדר ממנו (המתעד את פעילותו עבור הנאצים), שרד בארכיון בדיסלדורף, והוא מספק סקירה אישית, אשר עברה "חיטוי" משמעותי של קריירת האמנות של גורליט ושל היבטים מסוימים בהיסטוריה של האוסף שלו.

 מוניטין 
לאחר מלחמת העולם השנייה הצליח גורליט לטשטש את מעורבותו בביזה הנאצית, ובכך להסיר מעליו את ה"כתם" הנאצי. בגרמניה שלאחר המלחמה, יחד עם סוחרים אחרים של אמנות שנבזזה על ידי הנאצים, הוא בנה קריירה מכובדת כמנהל אגודת אמנות ומנהל תערוכות, סוחר אמנות ואספן. לאחר מותו, זכה גורליט להוקרה בעיתונות הגרמנית, בכתבות ובנאומים ששיבחו את תרומתו לקידום האמנות המודרנית ויוצריה. כאות להערכה, רחוב בדיסלדורף נקרא על שמו.

פתיחתם לציבור של ארכיונים צבאיים וארכיוני מודיעין בסוף שנות ה-90, וגילוי אוסף יצירות האמנות שהוסתר בבית בנו במינכן, הובילו להערכה מחדש של פעילותו. גורליט נתפס כיום כ"סוחר האמנות של היטלר" ומשתף פעולה נאצי שעשה רווח כספי נאה משיתוף פעולה זה. התגלה כי הוא היה חסר אמפתיה לקורבנות היהודים של המשטר הנאצי, שמהם נלקחו רבות מהיצירות בהן סחר. כמו כן התבהר תפקידו כאחד מארבעת סוחרי האמנות הרשמיים שהוסמכו על ידי גרינג והיטלר לסחור באמנות מנוונת.

גורליט טען כי הוא "הציל" רבות מהיצירות מהרס, בין אם על ידי הנאצים, בין אם על ידי הפצצות בעלות הברית, ובין אם על ידי ביזה נוספת על ידי הסובייטים; למרות שיש בכך יסוד של אמת, המניע שלו היה בבירור התעשרות אישית, והבטחת הישרדות שלו ושל בני משפחתו בתקופת הנאצים. על פי המבקר ג'יימס מקאולי, גורליט היה פושט רגל מוסרית ו"סוחר אמנות בינוני להחריד, שנראה שהעיקרון שהנחה אותו היה רווח וקידום מקצועי".

 גילוי אוסף אמנות במינכן 

ממוזער| סוסים בנוף של פרנץ מארק
ממוזער| הציור שני רוכבים על החוף של מקס ליברמן. הועבר לצאצאי הבעלים היהודי.
בניגוד לטענתו של גורליט אוסף האמנות שלו לא הושמד במלחמה, וכ-1,500 יצירות אמנות נותרו ברשותו. לאחר מותו ירשה אותו אשתו הלן, וב-1968, לאחר מותה של הלן, עבר האוסף לבנם קורנליוס (וחלקו לאחותו רנטה). היצירות נשארו בידיהם של קורנליוס ורנטה במשך יותר מארבעה עשורים הרחק מתודעת הציבור. במהלך השנים הם מכרו מספר קטן של יצירות.

ב- 2010, פקידי מכס גרמניים, שערכו ביקורת שגרתית על רכבת בגבול גרמניה-שווייץ, מצאו על קורנליוס סכום 9,000 אירו במזומן, שלדבריו היה כסף ממכירה של ציור. הסכום עורר את חשד הרשויות, ובחיפוש בדירתו ב-2011 בדירתו בשוואבינג, מינכן, התגלה אוסף יצירות האמנות, שכלל 1,406 פריטים, שהוחרם לאלתר.. בהמשך סוכם כי האוסף יוחזר לקורנליוס, מאחר שלא היו ראיות לכך שהוא הפר חוקים גרמניים כלשהם; עם זאת, דבר לא הוחזר עד למותו של קורנליוס. יצירות האמנות שנשמרו במעונו של קורנליוס בזלצבורג, אוסטריה, נותרו ברשותו, מאחר שלרשויות הגרמניות לא הייתה שם סמכות שיפוט.

קורנליוס גורליט נפטר ב-6 במאי 2014. בצוואתו מינה קורנליוס את המוזיאון לאמנויות יפות ברן בשווייץ כיורשו היחיד, ככל הנראה משום שנפגע מאוד מהיחס שקיבל מהרשויות הגרמניות. המוזיאון הסכים לקבל את האוסף, למעט היצירות שהיה חשד לגביהן שהן יצירות אמנות שנבזזו בזמן המלחמה. תערוכות של חלק מהעבודות מהאוסף הוצגו בנובמבר 2017.

 רשימת פרסומים מאת הילדברנד גורליט 

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

קטגוריה:סוחרי אמנות
קטגוריה:גרמנים
קטגוריה:הרוגי תאונות דרכים בגרמניה
קטגוריה:ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1895
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1956