סרגיי אקסקוב

סרגיי טימופייביץ' אקסקוב (ברוסית:Сергей Тимофеевич Аксаков; 20 בספטמבר 1791 לפי לוח השנה היוליאני (1 באוקטובר 1791 לפי לוח השנה הגרגוריאני) - 30 באפריל 1859לפי לוח השנה היוליאני (12 במאי 1859) לפי לוח השנה הגרגוריאני) היה סופר, מסאי
מבקר ספרות ותיאטרון, כותב זיכרונות והוגה דעות רוסי. אקסקוב היה חבר בהתכתבות באקדמיה של סנקט פטרבורג.

קורות חייו
ילדות וצעירות
בהתאם לספר הקטיפה (ברחטנאיה קניגה) של אילנות היוחסין הרוסיים, האב הקדום של בני אקסקוב היה דמות ורנגית, שימון, אחיין של יאקון העיוור שגורש על ידי דודו והתיישב בנובגורוד ב-1027. בן המשפחה הראשון שתועד היה במאה ה-15 אדם בשם איוואן פיודורוביץ' ונימינוב, המכונה "אוקסק".
סמל המשפחה נראה כנגזר מזה של בני פשיאצ'ל הפולניים הידועים גם כ"אקסק" שנחשבו בפולין כבעלי שורשים טטריים. משמעות המילה "אוקסק" בשפות הטורקיות היא "פיסח". מכאן מחקרים אחדים הסיקו שמשפחת אקסקוב הייתה ממוצא טטרי, על אף חוסר הקשר שלה לבית האצולה הפולני המוזכר.

סרגיי אקסקוב נולד ב-1791 באופה (כיום בירת רפובליקת בשקורטוסטן, ברוסיה, אז באימפריה הרוסית, באחוזה משפחתית עם גן ענק הידועה כ"גולובינאיה סלובודה".
אזור הולדתו יושב במהלך הזמן על ידי רוסים אולם אקסקוב התוודע מילדותו גם לבני העמים הוותיקים יותר בסביבה, בייחוד בשקירים ומורדווינים.
הוריו היו בני אצולה בעלי אדמות, אולם נחשפו לקשיים כלכליים. אביו טימופיי אקסקוב, היה פקיד וחינך את בנו באהבה לטבע. אמו, מריה ניקולאיבנה לבית זובוב, הייתה אישה משכילה מאוד שטיפחה בילד את העיניין בתרבות ובספרות. אקסקוב למד קרוא וכתוב בגיל ארבע ובגיל 5 ידע לדקלם מה"רוסיאדה" של מיכאיל חרסטקוב ומהטרגדיות של אלכסנדר סומרוקוב ולספר מסיפורי אלף לילה ולילה. כשהוריו עזבו את אופה, גודל הילד כמה שנים על ידי סבו. מאז שהיה בן 4 התגוררה המשפחה באחוזותיה בסרגייבקה, בפלך אופה, ובנובו-אקסקובקה בפלך אורנבורג, שנהנה להביט בערבות ובטבע הבתולי. הסופר סבל בילדותו מבעיות בריאות.

בשנת 1799 התקבל סרגיי אקסקוב לגימנסיה של קאזאן, אך אמו, שלא יכלה לשאת את הפרידה מבנה, לקחה אותו במהרה הביתה; הדבר התאפשר גם בשל העובדה שהנער סבל באותם ימים מסוג של התקפי אפילפסיה. הוא חזר לגימנסיה רק בשנת 1801. בשנת 1804, המחזורים הבוגרים של הגימנסיה הפכו לשנה א' של אוניברסיטת קאזאן ואקסקוב היה לאחד מתלמידיה והמשיך את לימודיו שם עד 1807.
לא הרגיש נוח עם החינוך באוניברסיטה, שבה חלק מהשיעורים ניתנו בשפות זרות. באותה תקופה נמשך באופן אובסיסבי להצגות התיאטרון.

במשך שנות לימודיו, תרם אקסקוב לכתבי העת של הסטודנטים שנפוצו בכתב יד "רועי ארקדיה" (בעריכתו של אלכסנדר פאנייב) ו"עיתון פעילותנו" (שאקסקוב עצמו השתתף בעריכתו). כתבי עת אלה פרסמו את ניסיונותיו הפואטיים הראשונים, שנכתבו בנימה סנטימנטלית. עד מהרה, לאחר שמאס בסנטימנטליזם, התוודע אקסקוב לכתבו של שישקוב "שיח על הסגנונות הישנים והחדשים של השפה הרוסית" והפך לחסיד של התיאוריה הספרותית-לשונית שלו (במאמר "אנציקלופדיה ספרותית" קרא לה אקסקוב " ספרות האמונה העתיקה") עם זאת, היא כמעט ולא השפיעה על סגנונו הספרותי. משנת 1806, אקסקוב היה חבר ב"חברת חובבי הספרות הרוסית" באוניברסיטה; וביאטרון הסטודנטים שארגן הועלה מחזה שהוא היה אחד מחבריו המשותפים.
התחלת הקריירה
ב-1807 סיים את לימודיו באוניברסיטה בגיל 15 וחצי . עבר אחר כך למוסקבה ומשם, בשנה הבאה לסנקט פטרסבורג כדי לחפש משרה בשירות הממשלתי. עבד כמתרגם בוועדה לניסוח חוקים ומאוחר יותר הועבר למחלקה להכנסות המדינה. אקסקוב שילב את עבודתו הרשמית עם לימודי ספרות ודקלום
בניסיון לשכלל את כישורי הדקלום שלו, הוא התקרב לשחקן הטרגי יעקב שושרין וגם הכיר את דרז'בין ואת האדמירל, הסופר והפוליטיקאי אלכסנדר שישקוב. מאוחר יותר הוא הקדיש לשלושתם מאמרים ביוגרפיים.
בילה עדיין זמן רב בהצגות תיאטרון.
בתחום הספרות גיבש דעות נחרצות נגד חסידי הסופר ניקולאי קרמזין שגישתם בספרות נראתה לו מיושנת.לעומת זאת הושפע מאוד מהיכרותו עם שישקוב שהעריץ את שפת שירת העם הרוסית והתנגד למנייריזם של קרמזין, . באותן השנים היה מקורב לחוג "אוהבי המילה הרוסית". ב-1811 התפטר אקסקוב מהשירות הציבורי ועבר לגור במוסקבה. שם נעשה פעיל בחוגים של חובבי ספרות והתיאטרון.
במוסקבה הכיר לו שושרין אישים נוספים בתחום הספרות כמו ס. נ. גלינקה, נ. י. אילין, פ. פ. קוקושקין, נ. פ. ניקולב ונ. מ. שאטרוב. מאוחר יותר, חוג מכריו של אקסקוב במוסקבה כלל את הסופרים שחובסקוי, זגוסקין ופיסארב.
ב-1812 פרסם בעילום שם את שירו הראשון.
150px|ממוזער|שמאל|סמל משפחת אקסקוב

בשנת 1812 השתתף בהמלחמה להגנת המולדת נגד פלישתו של נפוליאון. הוא עזב את מוסקבה ועבר למחוז אורנבורג. במשך חמש עשרה השנים הבאות, בילה את רוב זמנו בנובו-אקסקובו, ומאוחר יותר בכפר נדז'דינו (המוזכרת בטרילוגיה האוטוביוגרפית שלו תחת השם פראשינו), שהוקצה לו על ידי אביו, וביקר בבירה רק מדי פעם. במהלך תקופה זו, הוא התעניין בתרגום ספרות קלאסית. בפרט, על בסיס התרגום הצרפתי של לה ארפ ב-1812 תרגם אקסקוב לרוסית את הטרגדיה של סופוקלס "פילוקטטס" ומאוחר יותר, גם את הקומדיה של מולייר "בית הספר לבעלים", שהועלתה בסנט פטרסבורג בשנת 1819, וכן את הסאטירה העשירית של ניקולא בואלו (שפורסמה בשנת 1821, וזיכתה את הסופר בחברת חובבי הספרות הרוסית) . מורשתו של אקסקוב כמתרגם כוללת גם תרגומים של "הקמצן" של מולייר (1828) והרומן "Peveril of the Peak" מאת וולטר סקוט. ב-1812 פרשם לראשונה בכתב העת הספרותי "רוסקי וסטניק" שיר בשם "שלוש הקנריות". מאוחר יותר בשנת 1821 פרסם את שירו "קוזק אורלי", אותו תיאר המחבר עצמו מאוחר יותר כ"חיקוי חלש וחיוור של 'הצעיף השחור' של פושקין

בשנת 1816, במוסקבה, נשא אקסקוב לאישה את אולגה סמיונובנה זפלטינה (1793–1878), בתו של גנרל ששירת בעבר תחת אלכסנדר סובורוב. עם אחד עשר הילדים שנולדו מנישואים אלה נמנו הבנים קונסטנטין (1817), גריגורי (1820) ואיוון (1823), והבת ורה (1819). המשפחה התגוררה בנדז'דין במשך חמש שנים משנת 1821, אך הניסיונות לנהל משק חקלאי עצמאי לא צלחו ובשנת 1826 עברה המשפחה לבסוף למוסקבה, בה נכנס אקסקוב שוב לשירות הממשלה.
במוסקבה פרסם אקסקוב את כתביו על הטבע, על הדיג והציד שזכו להצלחה רבה בקרב הקוראים בני תקופתו. ב-1827 לפי המלצת שישקוב, התקבל כחבר בוועדת הצנזורה של מוסקבה.
200px|ממוזער|שמאל|אברמצבו
משם פוטר ב-1832 בשל התרת פרסום חוברת על שוטרים שיכורים. בשנת 1833 התמנה למפקח בבית הספר למדידות קרקע על שם הדוכס הגדול קונסטנטין. הוא פרש משירות המדינה ב-1838

בשנת 1832 פגש אקסקוב את ניקולאי גוגול "וזיהה בו את מה שלא ראה בפושקין או בכל אדם אחר - גאון רוסי טהור". כדברי מירסקי, "ביתו של אקסקוב, מעוז של התרבות הרוסית הטהורה בחברה המוסקבאית, הפך למקדש פולחן של גוגול, כשאקסקוב הוא הכהן הגדול שלו." גוגול השפיע על אקסקוב לכיוון כתיבה המבוססת ישירות על החיים, מבלי לכפות אותה עליה תבניות של צורות קלאסיות. בשנת 1834 פרסם אקסקוב את סיפורו הריאליסטי הראשון, "סופת שלגים". בסביבות 1840, בעידודו של גוגול, החל לכתוב את הספר שיהפוך אותו למפורסם, "כרוניקה משפחתית". ספר שתיאר את חיי האצולה בפרובינציה ויחסיה עם הטבע.
בנוסף פרסם אקסקוב ספרים על שניים מתחביביו הראשיים מאז נעוריו, רשימות על דיג (1847) ועל הצייד במחוז אורנבורג (1852). "סגנונם הצלול ותוכנם הקונקרטי", שהיו "כמעט ייחודיים בספרות הרוסית", זכו להערכה מצד בני דורם; איוואן טורגנייב סקר אותם בהתלהבות, וגוגול עצמו כתב לאקסקוב, "הציפורים והדגים שלך חיים יותר מהגברים והנשים שלי"

המשך פעילותו הספרותית

בשנת 1843 התיישב אקסקוב בכפר אברמצבו (במחוז סרגייבו-פוסדסקי, באזור מוסקבה) ליד מוסקבה, שם אירח סופרים ובהם גוגול, טורגנייב, ולב טולסטוי ואת בניו קונסטנטין ו-איוואן שהיו פעילים בתנועה הסלאבופילית. בסוף שנות ה-1850 פרסם אקסקוב את יצירותיו "כרוניקת המשפחה" (" 1856) ו"שנות ילדותו של נכדו של בגרוב", 1858. זיכרונות אלה מילדות בחיק משפחה פטריארכלית רוסית הביאו לאקסקוב הכרה כאמן ספרותי מהשורה הראשונהג'ון מקנייר, "סרגיי טימופייביץ' אקסקוב", עמ' 98. אין דומה לסיפוריו האוטוביוגרפיים למחצה של אקסקוב בתיאורם הקפדני והמפורט של חיי היומיום של האצולה הרוסית.

עם יצירותיו האחרות של אקסקוב נמנות "סיפור היכרותי עם גוגול" שפורסם בשנת 1890 [נכתב בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19]); "זיכרונות" 1856 ו"איסוף פרפרים" (1858). אגדתו "פרח הארגמן" עובדה לסרט אנימציה בברית המועצות בשנת 1952.

התנהלותו כצנזור
בהמלצת שישקוב, אז שר החינוך, בקיץ 1827, מונה אקסקוב לחבר בוועדת הצנזורה של מוסקבה. כהונתו הייתה קצרת מועד. בשנת 1828, אישר הקיסר ניקולאי הראשון אמנת צנזורה חדשה, שדרשה תהליך מיון מחמיר יותר של חברי הוועדה. על אף מחאתם של אנשי ספרות ממוסקבה, ידידים של אקסקוב, הוא פוטר.

בשנת 1830, בגיליון הראשון של "מוסקובסקי וסטניק" פורסם פיילטון אנונימי, "המלצת השר", אשר עורר את מורת רוחו של הקיסר. מושל מוסקבה פתח בחקירה. אחרי מעצרו של הצנזור שאיפשר הופעת הפיילטון, ונוכח הסכנה שריחפה על עורך המגזין, חבר הפרלמנט פ. פוגודין, שסירב לחשוף את שמו של המחבר האנונימי, הסגיר אקסקוב את עצמו למשטרה וטען שהוא המחבר. נפתח תיק נגדו ב"מחלקה השלישית", ורק הודות להתערבותו האישית של חברו לשעבר, הנסיך שחובסקי, אצל אלכסנדר בנקנדורף, ראש המחלקה השלישית, נמנע גירושו של אקסקוב ממוסקבה.

בעקבות קשיים כלכליים, המשיך אקסקוב לחפש את החזרתו לשירות, ובקיץ 1830, למרות התקרית עם הפיילטון "המלצת השר", הוחזר לעבודתו כצנזור. תחומי אחריותו כללו סקירת חומרים מודפסים עדכניים, החל מעלוני פרסום ועד יצירות ספרותיות, וכן מעקב אחרי המגזינים "אתנאום", "גלאטאה", "רוסקי זריטל" ("צופה רוסי") ו"טלסקופ".
העבודה בצנזורה הציבה בפני אקסקוב אתגר רציני, למשל במעקב אחרי הפרסומים בעיתון "מוסקוסקי טלגרף". מו"ל העיתון, נ. א. פולבוי, היה במובנים רבים יריבו האידאולוגי של אקסקוב, וכמובן, חשד בו בהטיה. בתקופתו הראשונית כצנזור, התעוררו חיכוכים ביניהם באופן קבוע, וכאשר, בשנת 1830, ההנהגה הטילה שוב על אקסקוב את האחריות על סקירת המגזין, אקסקוב סירב, פן יטילו ספק באובייקטיביותו. קשיים מסוימים נוצרו גם בשל העובדה שאקסקוב נאלץ לצנזר את אותם העיתונים (מוסקובסקי וסטניק, טלסקופ, מולווה) עבורם עבד כעיתונאי וסופר; דבר זה אילץ אותו לפרסם בהם תחת שמות בדויים רבים (מילון השמות הבדויים משנת 1948 מפרט 22 שמות בדויים תחתם פרסם אקסקוב, ורבים מפרסומיו לא היו חתומים כלל).

כצנזור, אקסקוב הקדיש תשומת לב לא רק לתוכן אלא גם לאיכות האמנותית של הטקסטים. הוא לא היה קפדן במיוחד, אך גם לא מתירן. לדוגמה, הוא השעה את פרסום "מרפה פוסאדניצה" של חבר הפרלמנט פ. פוגודין, אותו אישר מוקדם יותר, עקב "המצב הפוליטי הלא נוח", וביצע קיצוצים משמעותיים ב"שירים" של אלכסנדר פולז'ייב. לדברי דמיטרי מירסקי, אקסקוב "נשאר צנזור במשך יותר מעשר שנים, מבלי להתבלט בתפקיד זה, לטוב או לרע". אף על פי כן, אפילו גישה זהירה שכזו לא הייתה שמרנית מספיק מנקודת מבטו של הממונה על אקסקוב בקו הצנזורה, הנסיך משצ'רסקי.

בשנת 1831 פורסם הגיליון הראשון של כתב העת "טלסקופ", ובו מאמרו של נ. א. נדז'דין "הכיוון המודרני של החינוך", שעורר את זעמם של השלטונות. אקסקוב, כצנזור, ננזף. בתגובה, הוא כתב מכתבי הסבר נוקבים לראש מחלקת הז'נדרמריה במוסקבה ולבנקנדורף עצמו.

אקסקוב ספג נזיפה חמורה נוספת על כך שאפשר את פרסום מאמרו של איוון קירייבסקי "המאה התשע עשרה" בגיליון הראשון של כתב העת "אברופייץ". כתב העת נסגר.
דעת השלטונות על פעילותו של אקסקוב הפכה שלילית יותר ויותר. הקש ששבר את גב הגמל היה פרסום בלדה סאטירית שאותה אישר, "שנים עשר השומרים הרדומים" מאת א. פיטולקין (שם עט של ו. א. פרוטשינסקי), שעוררה שוב את זעמו של הקיסר. בפברואר 1832, אקסקוב פוטר מוועדת הצנזורה.

סוף חייו
עקב מחסור מתמיד בכסף, אקסקוב לא יכול היה לקנות בית משלו במוסקבה. בחורף נאלץ לשכור בתים בעיר עבור משפחתו הגדולה בעוד שבקיץ התגוררה המשפחה באחוזת אברמצבו, אותה רכש בשנת 1843. אקסקוב מעולם לא נסע לחו"ל. מצבה הכלכלי של משפחתו היה כה קשה עד שבתו ורה שקלה לעבוד כאומנת בבתי עשירים כדי להרוויח כסף אבל אחיה התנגדו לכך בתוקף.
 .

בסביבות שנת 1847בריאותו של אקסקוב הידרדרה . מחלת עיניים אילצה אותו להסתגר בחדר חשוך למשך תקופות ארוכות. במהלך הזמן איבד עין אחת. באביב 1858, מחלתו של אקסקוב החמירה והפכה למכאיבה מאוד, אך הוא התמודד איתה בגבורה ובסבלנות. הוא בילה את הקיץ האחרון שלו בדאצ'ה שלו ליד מוסקבה, ועל אף המחלה קשה, ברגעי ההקלה הנדירים שלו הצליח להכתיב כמה יצירות חדשות .אלו כללו את "איסוף פרפרים", שהופיע אחרי מותו ב"ברצ'ינה", קובץ שפורסם על ידי סטודנטים לשעבר של אוניברסיטת קאזאן בעריכתו של פ. א. מלניקוב בסוף 1859. בסתיו 1858 עבר אקסקוב למוסקבה ועבר כל החורף בסבל קשה, ומת באביב 1859.
הוא נקבר בבית הקברות של מנזר סימונוב ומאוחר יותר גופתו הועברה לבית הקברות נובודוויצ'יה על יד בנו קונסטנטין.

חייו הפרטיים
אקסקוב היה נשוי מ-1816 לאולגה סמיונובנה זפלאטינה שהייתה בתם של הגנרל סמיון גריגורייביץ' זפלאטין ושל שבויה טורקייה.
לזוג נולדו אחד עשר ילדים, מתוכם שלושה - קונסטנטין, איוואן וורה - הפכו לסופרים, חברים בתנועה הסלבופילית

הנצחה
בעיר הולדתו, אופה, נבנה בית העם על שם אקסקוב.
בית סבו, ניקולאי סטפנוביץ' זובוב באופה הפך לבית-מוזיאון אקסקוב.
נחנך מוזיאון אקסקוב גם בביתו במוסקבה.
אחד הפארקים של העיר, עם אגמון, נקרא על שמו
בית הבראה ורחובות בעריה ויישוביה של בשקיריה - אופה, סטרליטמק, בלורצק, קומרטאו, מלאיה ברסט, אוקטיאברסקי נקראים על שמו.
פסלים לכבודו הוצבו באופה ובכפר נדז'דינו, באזור בלבאי בבשקיריה.
הוקם פרס וקרן על שמו.
1991 אונסק"ו הצהיר של שנת אקסקוב.
החל מ-1991 בכל שנה נחגג יום בינאלומי לזיכרונו.
מכתש על כוכב חמה נקרא על שמו

250px|ממוזער|שמאל|גן אקסאקוב באופה

לקריאה נוספת
 John McNair, "Sergei Timofeevich Aksakov" in Neil Cornwell and Nicole Christian (eds), Reference Guide to Russian literature תTaylor & Francis, 1998: ), p. 97.</ref

קישורים חיצוניים


אנדריי קולשוב - אתר הגניאלוגי על משפחת אקסקוס 2009 - ביוגרפיה
אתר המוזיאון אקסקוב


הערות שוליים

קטגוריה:סופרים רוסים
קטגוריה:סופרי ילדים ונוער רוסים
קטגוריה:מבקרי ספרות רוסים
קטגוריה:מבקרי תיאטרון
קטגוריה:עיתונאים רוסים
קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה רוסים
קטגוריה:מודדים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה
קטגוריה:ילידי 1791
קטגוריה:נפטרים ב-1859