אירועים אנטישמיים במהלך מבצע עופרת יצוקה

אירועים אנטישמיים במהלך מבצע עופרת יצוקה התרחשו בעקבות מבצע עופרת יצוקה (דצמבר 2008 – ינואר 2009), מבצע צבאי נרחב של ישראל ברצועת עזה שהוביל לגל תגובות עולמיות. במקביל ללחימה נרשמה עלייה חדה במספר האירועים האנטישמיים ברחבי העולם, כאשר יהודים וקהילות יהודיות הותקפו כאות תגובה לפעילות ישראל בעזה. בתקופה זו דווח על עשרות ואף מאות מקרים של תקיפות, ונדליזם ואיומים נגד יהודים, שהיקפם הגיע לרמות שלא נראו במשך עשרות שנים. ארגונים יהודיים ואנליסטים תיארו זאת כאחת ההתפרצויות האנטישמיות החמורות ביותר בזמננו. מנכ"ל הליגה נגד השמצה אברהם פוקסמן, כינה את המתרחש "פנדמיה של אנטישמיות" ואת ההתפרצות כגרועה ביותר מזה עשרות שנים. נתוני המעקב השנתי אחר אנטישמיות הראו כי שנת 2009, בעקבות אירועי אותה תקופה, הייתה השנה הקשה ביותר מאז תחילת המעקב בשנות ה-80 ועד לתקופת מלחמת חרבות ברזל, עם שיא במספר התקריות האלימות נגד יהודים ברחבי העולם.

 סוגי האירועים ומאפייניהם 
גל האנטישמיות במהלך עופרת יצוקה בא לידי ביטוי במגוון צורות, החל מתקיפות פיזיות ישירות ועד ביטויי שנאה מילוליים בתקשורת ובהפגנות. על פי דו״ח של המכון לחקר האנטישמיות והגזענות באוניברסיטת תל אביב, האירועים בינואר 2009 כללו הן אירועים אלימים כגון תקיפות פיזיות של יהודים (בני נוער ומבוגרים), הצתת בתי כנסת, חילול בתי עלמין יהודיים והשחתת רכוש (כולל מצבות ואתרי זיכרון לשואה) והן ביטויים מילוליים וחזותיים כגון עלבונות ואיומים כלפי יהודים, גרפיטי וצלבי קרס, קריקטורות אנטישמיות והפגנות סוערות נגד ישראל שנשאו אופי אנטי-יהודי. במקרים רבים הופיעו בקריאות המפגינים והשלטים מוטיבים אנטישמיים מוכרים, אך בעוצמה ובתדירות גבוהות מתמיד. למשל, בהפגנות רבות באירופה נשמעו קריאות כמו "יהודים לתאי הגזים" ו"מוות ליהודים", והשוואות של מגן דוד לצלב קרס הפכו נפוצות בניסיון להקביל את פעולות ישראל לפשעי הנאצים. למעשה, אחד המאפיינים הבולטים בגל זה היה שימוש בזיכרון השואה ובדימויי הנאצים כקריאה נגד ישראל והיהודים, תופעה המתוארת בדו"חות כאנטי-ציונות קיצונית שלובה באנטישמיות.

ארגוני מעקב ציינו כי עיקר המסרים האנטישמיים בתקופה זו התמקדו בדמוניזציה של ישראל: הצגתה כיורשת הנאצים והאשמת היהודים כולם בפשעי מלחמה. במקביל, המשיכו להופיע גם מוטיבים אנטישמיים "קלאסיים" (כגון האשמות בדבר "יהודים רוצחי ילדים" ועוד), אם כי לעיתים במסגרת שיח אנטי-ישראלי. ההתפרצות לוותה לא רק באלימות פיזית אלא גם בעלייה חדה בהטרדות, נאומי שנאה וגרפיטי אנטישמי בערים רבות. כלי תקשורת בעולם הערבי ובאמריקה הלטינית פרסמו באותה עת כתבות וקריקטורות שהשוו בגלוי את צה"ל לנאצים, ומנהיגים קיצוניים הטיפו נגד יהודים בבתי תפילה (למשל, בדרשת אימאם בברלין נשמעה תפילה להשמדת היהודים).

מבחינת פרופיל המעורבים באירועים, דו"חות שפורסמו לאחר המלחמה ציינו שמעורבות נרחבת הייתה לקבוצות של מהגרים מוסלמים באירופה וכן לפעילים מן השמאל הרדיקלי, לעיתים תוך שיתוף פעולה ביניהם בארגון ההפגנות. בחלק ממדינות מערב אירופה, גורמי אכיפה דיווחו כי מרבית התקריות האלימות החמורות בוצעו בידי צעירים ממוצא ערבי-מוסלמי שרתחו נוכח המתרחש בעזה. עם זאת, גם גורמי ימין קיצוני ונאו-נאצים ניצלו את האווירה להפצת מסרים אנטישמיים, והמשיכו להתבצע פעולות אנטישמיות מצדם בתקופה זו. במקרים מסוימים הצטרפו אפילו יהודים וישראלים לשעבר להפגנות אנטי-ישראליות, אם כי תופעה זו הייתה מצומצמת. גורמי הביטחון בקהילות היהודיות ברחבי העולם הגבירו כוננות, ובמדינות רבות תוגברה האבטחה סביב בתי כנסת, מוסדות חינוך יהודיים ומרכזים קהילתיים, בשל החשש הגובר מפגיעה מכוונת.

 היקף התופעה וסטטיסטיקה 
ההתפרצות האנטישמית בעיצומו של מבצע עופרת יצוקה השתקפה באופן ברור בנתונים כמותיים. לפי נתוני המכון לחקר האנטישמיות (אונ' תל אביב) והקונגרס היהודי האירופי, ינואר 2009 לבדו נרשם כאחד החודשים האלימים ביותר נגד יהודים בהיסטוריה המתועדת של העשורים האחרונים. למעשה, דווח כי במהלך חודש ינואר 2009 התרחשו כמעט כפול אירועים אנטישמיים מאלימים מאשר בכל שנת 2008 כולה. אומדן כולל הצביע על כ-1,000 תקריות אנטישמיות (מכל הסוגים) בעולם כולו במהלך חודש זה, כאשר מספר המקרים האלימים (תקיפות, ונדליזם חמור וכדומה) היה פי שלושה ממספרם בינואר של השנה הקודמת.

בתום שנת 2009 התברר ההיקף החריג: סך אירועי האנטישמיות האלימים ברחבי העולם הגיע ל-1,129, יותר מפי שניים ממספרם בשנת 2008 (559). זוהי עלייה של כ-102% בתוך שנה אחת העלייה השנתית הגבוהה ביותר שתועדה מזה כ-20 שנה. לשם השוואה, בשנים שקדמו למבצע נרשמה דווקא מגמת ירידה מסוימת, אך הגל בראשית 2009 מחק ירידות אלו והקפיץ את הגרף לשיא חדש. מחקרי המעקב מדרגים את 2009 כאחת השנים הקשות ביותר מבחינת אנטישמיות מאז תום מלחמת העולם השנייה, כשחוקרים מציינים במפורש את ההקשר של הלחימה בעזה כגורם מתניע עיקרי.

העלייה הדרמטית הייתה קצרת-טווח: מרבית האירועים התרחשו במהלך הלחימה ובסמוך לה. לאחר תום המבצע (מאמצע ינואר 2009 ואילך) חלה ירידה חדה בתדירות התקיפות הפיזיות בפברואר–מרץ 2009, והן חזרו לרמות נמוכות בהרבה. עם זאת, דווח כי ההתלהמות המילולית והעוינות הגלויה כלפי יהודים וישראל נמשכו גם בחודשים שלאחר מכן, אם כי בפחות מקרי אלימות של ממש. דפוס דומה נצפה בעבר סביב עימותים אחרים של ישראל, למשל במלחמת לבנון השנייה (2006), שבה נרשמה עלייה חדה באנטישמיות בעיצומה של הלחימה ולאחר מכן דעיכה הדרגתית.

 לפי אזורים גאוגרפיים 
 אירופה 
במערב אירופה נרשמה עיקר ההתפרצות האנטישמית, עם מספרי תקריות גבוהים במיוחד בכמה מדינות שבהן קיים ריכוז גדול של אוכלוסייה יהודית ומוסלמית. בבריטניה ובצרפת שתי הקהילות היהודיות הגדולות באירופה תועד זינוק חסר תקדים במספר האירועים:
 בבריטניה, ארגון הביטחון הקהילתי (CST) דיווח על למעלה מ-250 תקריות אנטישמיות (מכל הסוגים) שאירעו במהלך חודש ינואר 2009, לעומת 35 תקריות בלבד בינואר 2008. בסיכום השנה כולה, מספר האירועים האנטישמיים האלימים בבריטניה הגיע ל-374 בשנת 2009 יותר מפי שלושה מהשנה הקודמת (112 ב-2008). נתון זה הפך את 2009 לשנת שיא באנטישמיות בבריטניה מאז תחילת הרישום השיטתי בשנות ה-80. רוב האירועים בבריטניה כללו תקיפות על רקע גזעני, יידוי חפצים על מטרות יהודיות, כתובות נאצה, וכן מספר מקרים של הצתת בתי כנסת ותקיפות פיזיות על עוברי אורח יהודים.
 בצרפת חלה עליה דומה בהיקפה: במהלך שלושת שבועות הלחימה בעזה (סוף דצמבר 2008 אמצע ינואר 2009) תועדו בצרפת לפחות 6066 תקריות אנטישמיות, בהן התקפות על מסעדות כשרות ובתי כנסת, וכן ריבוי גרפיטי אנטישמי ברחובות. בסך-הכול דיווח משרד הפנים הצרפתי וארגון הגג CRIF על כ-195 אירועים אלימים נגד יהודים בצרפת בשנת 2009, לעומת 50 בשנת 2008 כמעט פי ארבעה יותר. נתונים אלה כוללים תקיפות פיזיות וישירות, כאשר פרשנים ציינו ש-42% מכלל אירועי האנטישמיות בצרפת באותה שנה אירעו בחודש ינואר לבדו, בעיצומו של המבצע. במהלך ההתפרעויות בצרפת נשמעו קריאות כגון "מוות ליהודים", והמון זועם אף ניסה להצית בית כנסת בפרברי פריז (סרסל) באמצעות בקבוקי תבערה. בתגובה גלויה, נשיא צרפת ניקולא סרקוזי קרא אז למדיניות של "אפס סובלנות" כלפי תקיפות אנטישמיות והורה לרשויות אכיפת החוק לפעול ביד קשה נגד מבצעי פשעי שנאה.

מדינות אירופאיות נוספות חוו גם הן עליה בתקריות. בלגיה והולנד ראו הפגנות פרו-פלסטיניות גדולות שחלקן הידרדרו לאלימות: בבריסל, למשל, הפכה צעדת מחאה המונית לעימות אלים שבו נופצו חלונות ראווה, הושחת רכוש ושלטים אנטישמיים הונפו בצעקות "ישראל רוצחים". בבריטניה, בנוסף לאירועים שתועדו רשמית, דיווחו יהודים רבים על עלבונות ואיומים יום-יומיים; במספר ערים (לונדון, מנצ'סטר, גלאזגו ואחרות) נערכו הפגנות סוערות בהן דגלי ישראל נשרפו והמון צעק סיסמאות נגד יהודים. גם מדינות סקנדינביה חוו אירועים: בשוודיה ונורווגיה דווח על מספר תקריות שבהן הפגנות אנטי-ישראליות גלשו להתבטאויות אנטישמיות ותקיפות. למשל, בעיר מאלמה שבשוודיה נרשמו כמה תקיפות נגד יהודים בתחילת 2009, ולקהילה היהודית שם דווח על עלייה באיומים; ובאוסלו נערכה הפגנה בינואר 2009 אשר הידרדרה ליידוי אבנים וחפצים על חנות ידועה בבעלות יהודית.

לעומת מערב אירופה, במזרח אירופה (כגון רוסיה, אוקראינה ומדינות נוספות בחבר העמים) לא הורגש גל חריג דומה. דו"ח אוניברסיטת תל אביב ציין שבמדינות אלה אף חלה בשנת 2009 ירידה מסוימת במקרי האלימות האנטישמית לעומת השנה הקודמת. ההסבר שהוצע הוא שבמדינות אלו האוכלוסייה היהודית קטנה ופחות מזוהה כגורם בולט, כך שהעימות בעזה לא עורר בהן אותה תגובת רחוב כפי שנצפתה במערב אירופה. כך, בעוד שבצרפת ובריטניה הורגשה התפרצות חריגה, בגרמניה, פולין, רוסיה ואוקראינה לא דווח על אירועים יוצאי דופן במספרם במהלך עופרת יצוקה, למעט הפגנות פרו-פלסטיניות מתונות יחסית.

 אמריקה הצפונית 
גם באמריקה הצפונית נרשמו במהלך מבצע עופרת יצוקה אירועים אנטישמיים, אם כי בהיקף מצומצם יותר מאשר באירופה. בקנדה ובארצות הברית נערכו הפגנות רבות בעד ונגד המבצע בעזה, וחלקן לוו בתקריות של שנאה נגד יהודים.

בקנדה, שבה קיימת קהילה יהודית גדולה, תועד בשנת 2009 זינוק חד באירועים האלימים נגד יהודים. על פי הדו"ח העולמי, מספר התקריות האלימות בקנדה עלה מ-13 בשנת 2008 ל-138 בשנת 2009 עלייה של למעלה מפי עשרה. מומחים קישרו זאת ישירות לזעם על פעולות ישראל בעזה ולהפגנות הסוערות שאירעו במדינה בראשית אותה שנה.

בינואר 2009 אירעו בערים כמו טורונטו ומונטריאול מקרי ונדליזם בבתי כנסת והשחתת מוסדות קהילה, וכן מספר תקיפות פיזיות. גם בארצות הברית שבה שיעור האנטישמיות האלימה נמוך יחסית לגודל הקהילה היהודית נרשמה עלייה מסוימת בתקריות. מספר התקיפות והעבירות האנטישמיות האלימות בארצות הברית עלה מ-98 בשנת 2008 ל-116 בשנת 2009. עליה זו מתונה ביחס לאזורים אחרים, אך עדיין משמעותית. בתקופת מבצע עופרת יצוקה עצמה, בינואר 2009 דווחו בארצות הברית מספר מקרים בולטים: בבית כנסת בפלורידה רוססו כתובות נאצה וצלבי קרס; בלוס אנג'לס הותקפו מפגינים פרו-ישראליים באבנים על ידי קבוצה פרו-פלסטינית; ובשיקגו נעצר אדם שתכנן לכאורה לפגוע במוסד יהודי בהשראת האירועים בעזה. ראש ה-ADL בארצות הברית ציין כי גם אם מספר האירועים בארצות הברית נמוך יחסית, "השנאה חצתה יבשות" וכי יהודי התפוצות "משלמים את מחיר פעולות ישראל" בדעת הקהל. הקהילה היהודית בארצות הברית התגייסה להגברת האבטחה בתקופה זו, במיוחד סביב מוסדות בולטים בניו יורק, לוס אנג'לס ומיאמי, ובמקרים רבים מנעו אמצעי ביטחון מוגברים תקריות חמורות יותר.

 דרום אמריקה 
ממוזער|הפגנה בסנטיאגו דה קאלי כאשר המגן דוד בדגל ישראל מוחלף בצלב קרס.
באמריקה הדרומית הייתה ההתפרצות האנטישמית קשורה בחלקה גם למתיחות פוליטית מקומית. כמה ממשלות באזור נקטו קו ביקורתי במיוחד כלפי ישראל בזמן מבצע עופרת יצוקה, ובפרט בלטו ונצואלה ובוליביה בניתוק יחסיהן עם ישראל. האווירה המתוחה עודדה גורמים קיצוניים לבצע תקיפות נגד מטרות יהודיות במדינות אלו.

המקרה החמור ביותר התרחש בוונצואלה: ב-31 בינואר 2009, ימים ספורים לאחר תום המבצע בעזה, הותקף בית הכנסת תפארת ישראל בבירה קראקס. קבוצה של כ-15 חמושים פרצה לבית הכנסת במהלך ליל שבת, כפתה את השומרים, והשחיתה את אולם התפילה באופן שיטתי. הפורעים ריססו כתובות גרפיטי אנטישמיות על קירות בית הכנסת ביניהן סיסמאות נגד ישראל ויהודים ניפצו חפצים דתיים, קרעו ספרי תורה ואף גנבו מחשבים שכללו מאגר נתונים של שמות וכתובות של בני הקהילה. האירוע עורר הלם בקרב יהודי ונצואלה והתגובות הגיעו עד לדרג הבכיר: נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס, גינה את התקיפה באופן רשמי, אם כי רבים ביקרו את האווירה שיצר משטרו. תקיפת בית הכנסת התרחשה לאחר שצ'אווס עצמו גירש את שגריר ישראל והתבטא בחריפות נגד הפעולה בעזה, מה שתרם לאקלים ציבורי עוין. חקירת המקרה חשפה מעורבות מפתיעה של גורמי פנים כמה משוטרי קראקס נעצרו והואשמו בסיוע לפורצים, כולל שוטר ששימש כמאבטח של רב הקהילה. אירוע חמור נוסף בקראקס התרחש כחודש לאחר מכן: ב-26 בפברואר 2009 אלמונים השליכו מטען נפץ קטן (כנראה בקבוק תבערה או מטען צינור) לעבר מרכז קהילתי יהודי בעיר, וגרמו נזק לדלתות המבנה. לא היו נפגעים, אך המקרה חיזק את תחושת חוסר הביטחון של יהודי ונצואלה באותה עת.

גם בקהילות יהודיות אחרות באמריקה הלטינית נרשמה עליה בתקריות סביב המבצע. בארגנטינה, שלה הקהילה היהודית הגדולה באזור, תועד גל של איומים וונדליזם בחודש שלאחר פרוץ הלחימה. דו"ח של ארגון הגג היהודי DAIA ציין כי בחודשים ינוארפברואר 2009 נרשמו בארגנטינה 253 תקריות אנטישמיות כמעט אותו מספר כמו בכל שנת 2008 (302 תקריות). מרבית האירועים שם כללו איומים אנונימיים באימייל והודעות טלפוניות, וכן כתובות נאצה וגרפיטי אנטי-יהודיים ברחובות בואנוס איירס. מומחי DAIA הבהירו שהזינוק נגרם "באופן ברור" בעקבות הלחימה בעזה והמתח במזרח התיכון. לדוגמה, בינואר 2009 רוססו כתובות כמו "מוות ליהודים" ו"ניצחון לחמאס" על קירות בית ספר יהודי בבירה, ומספר אירועים של השחתת חנויות בבעלות יהודית דווחו במהלך הפגנות פרו-פלסטיניות.

במדינות דרום-אמריקאיות נוספות, כגון ברזיל, צ'ילה ובוליביה, נרשמו בעיקר מחאות והפגנות נגד ישראל חלקן גדולות וסוערות אך מעט אירועים ישירים נגד מטרות יהודיות. בצ'ילה, למשל, השתתפו אלפים בעצרות הזדהות עם עזה, ובאחת מהן בעיר סנטיאגו דה צ'ילה נראו שלטים המשווים בין מגן דוד לצלב קרס. בבוליביה, לאחר שהנשיא אבו מוראלס גירש את שגריר ישראל בינואר 2009, דווח על כמה מקרי הטרדה של אנשי הקהילה הזעירה בלה פאס, אך לא על אלימות פיזית. בברזיל התקיימו עצרות ענק בשלוש הערים הגדולות, ובשוליהן תועדו מספר תקריות של צעקות אנטישמיות לעבר מתפללים ביציאה מבתי כנסת.

 אוסטרליה 
ממוזער|4 בינואר 2009 מלבורן, אוסטרליה מפגינים מתאספים לעצרת נגד התקיפה הישראלית בעזה.
באוסטרליה אף שהיא מרוחקת גאוגרפית מזירת העימות הורגש אף כן הדהוד של גל האנטישמיות. הקהילה היהודית האוסטרלית דיווחה על עלייה במקרי ההטרדה והתקיפות לאחר תחילת המבצע בעזה, ובמיוחד על התגברות תקריות של גרפיטי ופגיעה ברכוש. הוועד המנהל של יהודי אוסטרליה (ECAJ) פרסם דו״ח לפיו בשנת 2009 כולה נרשמו 962 אירועים אנטישמיים ברחבי אוסטרליה המספר הגבוה ביותר שתועד עד אז במדינה. לשם השוואה, בשנה שלאחר מכן (2010) ירד מספר המקרים לכ-312, מה שממחיש את ייחודיותו של גל 2009. עלייה זו של יותר משליש במספר האירועים יוחסה במפורש למבצע עופרת יצוקה ולסערה התקשורתית סביבו.

במהלך ינואר 2009 נערכו בערי אוסטרליה הפגנות נגד ישראל, ובחלקן נשמעו אמירות אנטישמיות. תקרית בולטת אירעה בסידני, שם הותקפו מילולית משתתפים בעצרת תמיכה בישראל בקריאות "יהודים לרציף" ו"הייל היטלר". בקהילה היהודית דיווחו גם על עלייה באיומי טלפון ומכתבי נאצה באותם שבועות. מספר מקרים של ונדליזם תועדו: בבית ספר יהודי בפרת' רוססה הכתובת "Zionist Scum" ("ציונים מטונפים"), ובמלבורן הושחתו מספר מכוניות שחנו ליד מרכז קהילתי יהודי בסמלי צלב קרס. בחודש פברואר 2009, זמן קצר לאחר תום המבצע, הותקפו פיזית שני יהודים חרדים בסידני בידי חבורת צעירים שצעקו סיסמאות הקוראות להרוג יהודים. אירועים אלו ואחרים עוררו דאגה, אך הרשויות האוסטרליות גינו אותם בתקיפות. הממשל בקנברה הבהיר שאין לסבול גילויי אנטישמיות, ופעילות המשטרה הוגברה סביב אתרים יהודיים רגישים.

 אזורים נוספים 
ממוזער|הפגנות אנטי ישראליות בטנזניה, 2009
אזורים מוסלמיים ואסיה: במדינות בעלות רוב מוסלמי במזרח התיכון ובאסיה, מבצע עופרת יצוקה עורר גל של מחאות ציבוריות נגד ישראל. ברבות ממדינות אלה כמעט שאין קהילה יהודית מקומית נרחבת, ולכן רוב התגובות התמקדו בישראלים או בסמלים ישראליים. עם זאת, חלק מהרטוריקה שיקפה אנטישמיות מובהקת.

בטורקיה נערכו כמעט מדי יום הפגנות המוניות בערים איסטנבול ואנקרה במהלך ימי המבצע. לצד קריאות נגד ישראל (כגון גינויים לצה"ל ותמיכה בפלסטינים), חלק מהמפגינים השתמשו גם בשפה אנטי-יהודית. דווח על כרזות שקראו "יהודים החוצה" ו"יהודים רוצחי ילדים" בהפגנות מסוימות. באירוע חריג משחק כדורסל במסגרת היורוקאפ בין קבוצת בני השרון לבין טורק טלקום בעיר אנקרה. המשחק הופסק עוד לפני תחילתו בעקבות מהומות שפרצו ביציעים. אוהדים טורקים קראו קריאות כגון "מוות לישראל" ו"אללה אכבר", השליכו נעליים לעבר השחקנים והניפו דגלי פלסטין. במקביל, הנהגת טורקיה בהובלת ראש הממשלה רג'פ טאיפ ארדואן נקטה בקו תקיף נגד פעולות ישראל ארדואן אף האשים את ישראל ב"פשעים נגד האנושות" אך בה בעת הדגיש פומבית שאין להצדיק אנטישמיות ושיש להבחין בינה לבין ביקורת לגיטימית על ישראל. אף על פי שלא דווחו בטורקיה תקיפות ישירות נגד יהודים בתקופה זו, הקהילה היהודית (כ-20,000 נפש) הביעה חשש מהאווירה הציבורית. נציגי הקהילה ציינו בפני התקשורת המקומית שהם מודאגים מרמת העוינות שגאתה בהפגנות ומהתבטאויות בתקשורת הטורקית שהכלילו והשמיצו יהודים בשל המצב בעזה.

במדינות ערביות כגון מצרים, ירדן ולבנון נערכו הפגנות המוניות נגד ישראל, אך במקרים רבים דוכאו המחאות בכוח על ידי המשטרים לפני שהסלימו. בירדן ניסו מפגינים צועקים להתקרב לשגרירות ישראל בעמאן, ונבלמו על ידי כוחות הביטחון. בחלק מההפגנות במדינות ערב נשמעו סיסמאות דוגמת "מוות לישראל" ו"מוות ליהודים", אם כי באופן רשמי מיתנו המשטרים את הגינויים ליהודים עקב רצונם להימנע מהסתה בין-דתית גלויה. באיראן התקיימו עצרות ענק בהשתתפות אלפים, עם קריאות "מוות לישראל" ושריפת דגלי ישראל וארצות הברית. בטהראן צעדו כ-6,000 איש וקראו סיסמאות אנטי-ישראליות חריפות תחת חסות הממשלה. במלזיה ובאינדונזיה נרשמו עצרות הזדהות עם הפלסטינים למשל, כ-10,000 איש גינו את ישראל בג'קרטה אך המחאה הופנתה כנגד מדינת ישראל וארצות הברית ולא דווח על פגיעות ביהודים מקומיים (שכמעט אינם מצויים שם).

אפריקה: במדינות צפון אפריקה (כמו מרוקו ותוניסיה) יצאו אלפים להפגנות נגד ישראל, אך הממשלות המקומיות פיקחו מקרוב על הנעשה. במרוקו התקיימה עצרת גדולה ברבאט בהובלת המלך לגנות את פעולות ישראל, ובמקביל שלח ארגון הקהילות היהודיות במדינה מכתב פומבי בו הצהיר על נאמנותו למרוקו וגינה את "סבל העם הפלסטיני". לא דווח על תקיפות נגד כ-3,000 היהודים המתגוררים במרוקו, אך חלקם דיווחו על מתיחות במפגשים יום-יומיים. בדרום אפריקה נערכו מספר עצרות הזדהות עם עזה ביוהנסבורג ובקייפטאון, שבהן נשמעו גם קריאות לחרם על עסקים יהודיים; הקהילה היהודית המקומית גינתה זאת כ"אנטישמיות מוסווה".

 ראו גם 
 אנטישמיות בתקופת מלחמת חרבות ברזל

 הערות שוליים 

קטגוריה:מעשים אנטישמיים
קטגוריה:אנטישמיות מודרנית
קטגוריה:מבצע עופרת יצוקה