דיוקן עצמי כאלגוריה של הציור

דיוקן עצמי כאלגוריה של הציור (באיטלקית: Autoritratto in veste di Pittura או בקיצור La Pittura) הוא ציור מאת הציירת האיטלקייה ארטמיזיה ג'נטילסקי, מן התקופה הבארוקית. הציור, שמידותיו 98.6 על 75.2 ס"מ, צויר ככל הנראה במהלך שהותה של ג'נטילסקי באנגליה בין השנים 1638–1639. הוא היה חלק מאוספו של המלך צ'ארלס הראשון, ולאחר הרסטורציה של המלוכה הושב לאוסף המלכותי הבריטי, שם הוא שמור עד היום.

 תיאור 
הציור מתאר את ג'נטילסקי בעת שהיא מציירת את עצמה – בו זמנית גם כעצמה וגם כאלגוריה של מושג הציור, בהתאם לתיאור האיקונוגרפי של צ'זארה ריפה בספרו Iconologia. מדובר ביצירה יוצאת דופן, הן בממדיה הטכניים והן במסר שלה – אישה שמציגה את עצמה כהתגלמות האמנות עצמה, פעולה בלתי אפשרית מבחינת ציירים גברים בתקופה זו.

בקומפוזיציה נעשה שימוש בקווים אלכסוניים, המבליטים את תנועתה של הדמות כלפי הקנבס וכלפי הצופה גם יחד. התאורה הדרמטית מגיעה מצד שמאל, תוך שימוש בטכניקת קיארוסקורו, המדגישה את המתח בין אור לצל ומוסיפה תחושת דרמה. מרקמים מעודנים מופיעים בפירוט השער, בקמטי השרוול ובידיים המלוכלכות בצבע. שרשרת זהב תלויה מצווארה ומסתיימת בתליון בדמות מסכה – מרכיב סמלי באלגוריה של הציור לפי ריפה.

 פרשנות 
ג'נטילסקי ניצלה את תיאורה של הציור כ"יפהפייה שיער ראשה פרוע..." כדי להציג את עצמה כאלגוריה נשית – פעולה חתרנית ומודעת לעצמה, בתקופה שבה נשים כמעט ולא זכו להכרה כאמניות מקצועיות. יש הרואים בציור ביטוי לאגו נשי חריג לתקופתו, אך גם טענה עזה למקומה של האישה באמנות. לפי מרי גארארד, רק אמנית אישה יכלה להציג את עצמה כך, שכן דמויות אלגוריות יוצגו כמעט תמיד כנשיות בלבד.

 הקשר היסטורי 
ארטמיזיה ג'נטילסקי נולדה ברומא בשנת 1593, בתו של הצייר הידוע אורציו ג'נטילסקי, ובילדותה התאמנה בסטודיו שלו. בגיל צעיר עברה טראומה אישית לאחר שנאנסה על ידי אמן עמית, אגוסטינו טאסי – חוויה שהותירה חותם עמוק ביצירתה והובילה אותה לעסוק בנושאים כמו נקמה נשית, רצח וישועה. דיוקנה כציירת פונה אל הקנבס תוך התעלמות מהצופה – בחירה שמחזקת את האינדיבידואליזם הדרמטי של תקופת הבארוק.

 פרטי טכניקה 

בציור ניכרת שליטה מרשימה באמצעים חזותיים וטכניים. ג'נטילסקי מצוירת כשלגופה שמלה ירוקה שעליה סינר חום, והיא נשענת קדימה על לוח אבן שטוח – משטח ששימש לטחינת פיגמנטים – ובו משתקפת זרועה השמאלית. מימין, שרוולה מורם, והאזור כולו מצויר בטכניקת קיארוסקורו תוך השארת שכבות רקע חשופות לצורך הדגשת צללים. לדוגמה, קווי הלבן בשרוול הימני נפגשים בשכבת צבע חומה דקה, באופן שמרמז על הצללה טבעית.

בדיקות אינפרא־אדום ורנטגן שנערכו לציור חשפו רישום תת־ציורי (underdrawing) מתחת לזרועה השמאלית, וכן שינוי שביצעה האמנית באופן ציור אצבעות ידה הימנית – ייתכן שבמהלך התקדמות העבודה היא האריכה את האצבע המורה. המגע הציורי חסכוני וממוקד, עם מעט תיקונים (pentimenti), מה שמעיד על ביטחון טכני רב. בשל התנוחה המורכבת בה בחרה להציג את עצמה, יש המשערים שג'נטילסקי השתמשה בשתי מראות המוצבות זו מול זו כדי לראות את השתקפות גופה מזווית צד.

 זיהוי 
הרעיון שהציור הוא דיוקן עצמי נטבע רק במאה ה־20 על ידי מייקל לוי, אך חוקרים מסוימים מטילים בכך ספק, בשל הבדלים בין הדמות בציור לבין דיוקנאות מוכרים אחרים של האמנית.

השערות לגבי זיהוי הדיוקן 
ציור זה זוהה על ידי חלק מהחוקרים כציור הדיוקן שג'נטילסקי הבטיחה לשלוח לפטרונה הרומאי קאסיאנו דל פוצו. בשנת 1630 כתבה לו כי היא מציירת את דיוקנה "בזהירות רבה", ובמכתב מאוחר יותר ציינה כי תשלח לו את הדיוקן "כפי שביקש". עם זאת, לפי אחת הסברות, מסיבה לא ברורה לא נשלח הציור לדל פוצו, אלא נשמר בידי האמנית והובא עמה לאנגליה.

השערה זו מעוררת קושי מסוים: קשה להניח שג'נטילסקי לא הייתה מקיימת את הבטחתה כלפי פטרון חשוב כמו דל פוצו. על כן, יש הסבורים שהדיוקן המקורי שהוזכר במכתבים אבד, וכי הציור הנוכחי הוא דיוקן אחר – שצויר רק לאחר הגעתה ללונדון ב־1638, כאשר הייתה בת 46, גיל שמתאים לדמות המוצגת בציור.

 השוואות ליצירות אחרות 
230px|ממוזער|שמאל|יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס 
במספר מקורות מחקריים נעשתה השוואה בין דיוקן עצמי כאלגוריה של הציור לבין יצירות אחרות של ארטמיזיה ג'נטילסקי, כמו גם לייצוגים אלגוריים נשיים מן המסורת האירופית. חוקרת האמנות מרי גארארד ציינה כי ג'נטילסקי היא האמנית הראשונה שמיזגה בדמות אחת את האמן היוצר ואת האלגוריה של הציור, פעולה שלא התאפשרה לגברים בתקופתה, מאחר שהאלגוריה עצמה הוגדרה מראש כדמות נשית בלבד. דגם מקדים לאיחוד זה מופיע במדליה לכבוד הציירת לאביניה פונטנה, שעל צד אחד שלה הופיע דיוקן האמנית, ובצד השני – אלגוריה של הציור. ג'נטילסקי, לעומת זאת, איחדה את שני המוטיבים לדמות יחידה.

חוקרים נוספים, ובהם ר. וורד ביסל ומורין לסטר, הצביעו על זיהוי אפשרי של דיוקן האמנית גם ביצירות נוספות. בין יצירות אלה ניתן למנות אתיהודית עורפת את ראשו של הולופרנס, שׂלומית עם ראש יוחנן המטביל, אישה עם לאוטה (Curtis Galleries, מיניאפוליס), דיוקן עצמי כמרטירית (אוסף פרטי), וכן את דיוקן עצמי כקדושה קתרינה מאלכסנדריה. יצירות אלו מציגות לעיתים קרובות נשים חזקות או מעונות, שבהן שיבצה ג'נטילסקי את תווי פניה, ובכך חיברה בין יסודות דתיים, מיתולוגיים ואישיים.

 היסטוריית בעלות 
הציור נרכש על ידי המלך צ'ארלס הראשון, ולאחר הוצאתו להורג נמכר לעורך הדין ג'ון ג'קסון, שפעל מטעם נושיו של הפרלמנט. לאחר השבת המלוכה בשנת 1660, הציור נרכש מחדש בעבור צ'ארלס השני על ידי קולונל ויליאם הולי, במסגרת מאמצים להחזרת אוספי האמנות המלכותיים.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:דיוקנאות עצמיים
קטגוריה:דיוקנאות נשים