גרשום בן משה שונצינו

גֵרְשׁוֹם בֶּן מֹשֶׁה שׁוֹנְצִינוֹ (באיטלקית: Gerolamo Soncino, בלטינית: Hieronymus Soncinus; סונצ'ינו, סביב 1460 – איסטנבול, 1534) היה הידוע ביותר מבין המוציאים לאור מבני משפחת שונצינו.

גרשום בן משה שונצינו היה בנו של הרב משה בן ישראל נתן, ואחיינו של המוציא לאור יהושע שלמה שונצ'ינו. הוא ידע לא רק איטלקית ועברית אלא גם לטינית ויוונית. טייל הרבה במהלך חייו, ויש מסמכים המדווחים על נוכחותו בסבויה, בז'נבה ובצרפת בחיפוש אחר כתבי יד יהודים. הוא התמחה בפרסום טקסטים תלמודיים, אך גם סוגות אחרות. הוא טוען שעזר רבות לגולי ספרד, ובעיקר לאלו מפורטוגל.

עבודתו הראשונה הייתה בסונצ'ינו, הוצאה לאור של "ספר מצוות גדול" של משה בן יעקב מקוצי, שיצא לאור בט"ו בטבת ה'רמ"ט – 19 בדצמבר 1488. בשנת 1490, לאחר שהפיק מהדורה של ספר החוקים של הרמב"ם "משנה תורה", הוא נאלץ לעזוב את סונצ'ינו, כתוצאה מהצו של לודוביקו ספורצה שהורה לכל היהודים לעזוב את שטחה של דוכסות מילאנו, והתיישב בברשה, בשטחה של הרפובליקה של ונציה. שם פרסם בשנת 1491 את המהדורה המאוירת הראשונה של אגדות "משל הקדמוני" של יצחק אבן סהולה, ובאוקטובר אותה שנה את אוסף החיבורים הפיוטיים "מחברות עמנואל" של עמנואל הרומי. בינואר 1492 הוא הוציא לאור את החומש ואת תהילים. במאי 1494 הוא הדפיס את התנ"ך בגודל אוקטבו באיכות כה גבוהה עד שבו בחר מרטין לותר לתרגומו לגרמנית. הוא הוציא לאור תשעה ספרים בברשה בחמש שנים. בשנת 1496 עבר לטירת ברקו, לא הרחק מברשה, כאורח של הרוזנים ממשפחת מרטיננגו (Martinengo), שם הוציא לאור עוד ארבע או חמש מהדורות בתקופה של שנתיים (1496–1497).

משנת 1498 ובמשך שלוש השנים הבאות אין חדשות על ספרים שהודפסו על ידי שונצינו וקשה מאוד לעקוב אחר עקבותיו. נראה די בטוח שהוא התגורר זמן מה בוונציה ובא במגע עם בית הדפוס של אלדו מנוציו. למעשה, בשנת 1501, כנספח לדקדוק היווני של , פרסם מנוציו את ה"מבוא לחקר השפה העברית" (Introductio allo studio della lingua Hebrewa). רמז לכך שהמקור לנספח זה היה שונצינו מצוי ב-"Introductio ad litteras Hebraicas" (בלטינית "מבוא לאותיות עבריות") ששונצינו הוציא לאור ב-1510 בפזארו, שבו כתב כי הוא נתן את היצירה למישהו שהוא "Hebraice linguae ignarus" (בלטינית "לא מכיר את השפה העברית") ופרסם אותה באופן שגוי וזו הסיבה שהוא מוציא אותה שוב לאור בצורה מתוקנת. המגע הראשון עם החרט  (המכונה גם "פרנצ'סקו מבולוניה"), שעיצב את הגופן הנטוי עבור מנוציו ואשר מאוחר יחרוט אותיות לשונצינו בעצמו, מקורו כנראה מהשלב הזה.

לא ידוע מתי עקר מוונציה, ייתכן ששהה בעיר עד אמצע 1501. ב-1502 הוא התיישב בפאנו, אז בשליטת צ'זארה בורג'ה, שם שיתף פעולה עם הסופר והפילולוג  והדפיס עבורו כמה אנתולוגיות של טקסטים של ספרות ושירה בלטינית. כמו כן הדפיס את "Opere volgari" מאת פרנצ'סקו פטרארקה עם הקדשה לצ'זארה בורג'ה (1503), שבו השתמש שונצינו בגופן הנטוי שיצר עבורו פרנצ'סקו גריפו. ב-1506 הוא הדפיס בפאנו את מה שנחשב למהדורה המודפסת הראשונה של ספר הכוזרי של רבי יהודה הלוי.

ב-1507 עקר גרשום שונצינו לפזארו שם הדפיס מהדורות רבות של טקסטים באיטלקית, בלטינית ובעברית, כולל פמפלטים עבור המסדר הפרנציסקני, למשל "Meditationes vitae Christi" (בלטינית "הרהורים על חיי ישו") שיצא לאור ב-1510. מדי פעם הוא עזב את פזארו לתקופות קצרות. ב-1518 הוא הדפיס באורטונה את "De re militari" ("על ענייני צבא") מאת אנטוניו קורנאצאנו. הוא שהה ברימיני בין 1520 ל-1526, כשב-1525 הוא הדפיס את חוקי העיר. בשנים 1516–1517 הוא פעל באנקונה, ובשנים 1526–1527 בצ'זנה. ב-1527 הוא הדפיס ברימיני את הפואמה "אורלנדינו" (Orlandino) מאת טאופילו פולנגו, העבודה האחרונה שהדפיס באיטליה.

נראה שגרשום שונצינו עזב את איטליה כתוצאה מכמה סיבות. סיבה אחת היא שנאה כלפי יהודים. בדף האחרון של העותק של "מליצת עפר ודינה" מאת דון וידאל בנבנשת כתב גרשום שונצינו כי יהודי מומר (ייתכן כי היה זה יעקב בן חיים אבן אדוניהו) שפגש בבית הדפוס של דניאל בומברג בוונציה והתעמת איתו, העלה אחר כך ברומא טענה כי שונצינו הדפיס מסות על התלמוד מבלי לקבל רישיון, וכי הוא ביזה את הדת הנוצרית. סיבה שנייה הייתה התחרות מול בית הדפוס של דניאל בומברג שהדפיס ומכר טקסטים בעברית בהצלחה גדולה.

ב-1527 עבר גרשום שונצינו לסלוניקי, שם הבנים שלו כבר פתחו בעצמם בית דפוס. הוא הדפיס שם מחזור תפילה ואז עקר לאיסטנבול שבה עבד עד פטירתו ב-1534. בקולופון של "ספר המכלול" מאת רד"ק שהודפס באיסטנבול באותה שנה צוין כי שונצינו נפטר לפני שהספר יצא לדפוס.

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:מדפיסים עבריים