החוחית (ציור)

החוחית (בהולנדית: Het puttertje) הוא ציור שמן מאת הצייר ההולנדי קרל פבריציוס. הציור מתאר חוחית אירופית בגודל טבעי, כשהיא קשורה בשרשרת. היצירה חתומה ומתוארכת לשנת 1654, וכיום היא נמצאת באוסף מאוריצהאוס בהאג, הולנד.

היצירה היא ציור שמן על לוח עץ בסגנון טרומפ-לויל ומידותיו 33.5 × 22.8 ס"מ. ייתכן שהיצירה הייתה חלק ממבנה גדול יותר, כגון משקוף חלון או כיסוי מגן. כמו כן, ישנה סברה שהציור היה בסדנתו של פבריציוס בדלפט בזמן פיצוץ אבק השריפה, שהחריב חלקים מהעיר וגבה את חייו של האמן.

החוחית, ציפור צבעונית בעלת שירה נעימה, הייתה חיית מחמד פופולרית ונחשבה כמביאה מזל ובריאות טובה. ניתן היה ללמד אותה לבצע תרגילים פשוטים, כמו הרמת דלי מים קטן בגודל אצבעון. באמנות הרנסאנס האיטלקי שימשה החוחית כסמל לגאולה הנוצרית ולייסוריו של ישו.

"החוחית" יוצאת דופן בנוף האמנותי של תור הזהב ההולנדי בשל פשטות הקומפוזיציה שלה ושימוש בטכניקות אשלייתיות. לאחר מותו של פבריציוס, היצירה נעלמה למשך יותר משני עשורים, עד שהתגלתה מחדש בבריסל.

תיאור היצירה
"החוחית" הוא ציור שמן על לוח עץ במידות 33.5 × 22.8 ס"מ, וכיום הוא נמצא באוסף מאוריצהאוס בהאג, הולנד. פרטים על מבנהו הפיזי של הציור התגלו במהלך שימור שבוצע בשנת 2003. מאחר שהצבע מבוסס העופרת הגביל את היעילות של צילום באינפרה-אדום ובקרינת X, השתמש ראש צוות המשמרים יורגן ואדום (Jorgen Wadum) בסריקת CT כדי לחשוף פרטים שמתחת לשכבת הצבע.

הלוח שעליו צויר הציור הוא בעובי 8–10 מ"מ, עובי חריג עבור יצירה קטנה, מה שמעלה את ההשערה שהוא היה חלק מיצירה גדולה יותר. עדות לכך היא הימצאות מסמר עץ שנותר מהחיבורים המקוריים של הלוח באמצעות דיבלים ודבק. לפני שהציור שובץ במסגרת, היה לו שוליים שחורים בעובי 2 ס"מ, שאליהם חוברה מאוחר יותר מסגרת מוזהבת באמצעות עשרה מסמרים במרווחים שווים. המסמרים לא חוררו את גב הלוח, ולכן אין עדות לקיומו של חלק אחורי נוסף. בהמשך הוסרה המסגרת, והשאירה אחריה שאריות של תחמוצת נחושת ירקרקה. פבריציוס האריך את רקע הצבע הלבן עד לקצה הימני, חידש את חתימתו והוסיף את המוט התחתון. לבסוף, האזורים השחורים הנותרים כוסו בצבע לבן.

בגב הלוח נמצאו ארבעה חורי מסמרים ושישה חורים נוספים סמוך לחלקו העליון, מה שמעיד על שתי שיטות שונות לתליית הציור. חוקרת האמנות לינדה סטון-פרייר הציעה כי הלוח שימש למעשה כמכסה מגן נפתח לציור קיר אחר, או שהיה מחובר למסגרת פנימית של חלון.

במהלך שימור היצירה, התברר כי פני השטח של הציור מכילים שקעים קטנים רבים, שנוצרו בזמן שהצבע עוד לא היה יבש לגמרי, מאחר שלא נמצאו בהם סדקים. ייתכן כי נזק קל זה נגרם כתוצאה מהפיצוץ שבו נהרג פבריציוס. במהלך השימור הוסרה גם לכה צהובה ישנה, ונתגלו גוני הצבע המקוריים, שתוארו על ידי מבקר האמנות תיאופיל תורה בשנת 1859 כ"קיר חיוור" (mur blême) ו"צבע בהיר" (lumineuse couleur).

הנושא

ממוזער|upright=0.75|חוחית אירופית (Carduelis carduelis)

הציור מתאר חוחית אירופית בגודל טבעי, עומדת על גבי מתקן האכלה – מכל כחול עם מכסה, מוקף בשתי קשתות עץ חצויות המחוברות לקיר. הציפור ניצבת על הקשת העליונה, שאליה מחוברת רגלה באמצעות שרשרת דקה. הציור חתום ומתוארך "C FABRITIVS 1654" בתחתיתו.

החוחית האירופית היא ציפור נפוצה באירופה, צפון אפריקה ובמערב ובמרכז אסיה, הניזונה בעיקר מזרעים. בשל צבעוניותה ושירתה הנעימה וכן בשל אמונה עממית כי היא מביאה בריאות והצלחה, החוחית מבויתת לפחות 2,000 שנה. פליניוס הזקן תיעד כי ניתן ללמד אותה לבצע להטוטים, ובמאה ה-17 היה אופנתי לאלף חוחיות לשאוב מים מקערה בעזרת דלי זעיר המחובר לשרשרת. שם הציור בהולנדית, "", הוא גם הכינוי העממי של הציפור ומשמעותו "שואבת מים", בדומה לכינוי האנגלי הישן של החוחית בנורפוק – "draw-water".

החוחית מופיעה בציורים רבים לא רק בשל מראהּ הייחודי, אלא גם בשל משמעותה הסמלית. פליניוס הזקן קישר אותה לפוריות, והימצאותה של חוחית ענקית לצד זוג עירום בטריפטיך "גן התענוגות הארציים" מאת הירונימוס בוש עשויה לרמז על אמונה זו.

כ-500 ציורים דתיים מהרנסאנס האיטלקי, בעיקר של אמנים איטלקים, מציגים את החוחית, בהם "מדונה ליטה" של לאונרדו דה וינצ'י (1490–1491), "מדונה של החוחית" של רפאל (1506) והולדת ישו של פיירו דלה פרנצ'סקה (1470–1475).

בנצרות של ימי הביניים זוהתה החוחית עם סמל הגאולה והייתה קשורה לצליבתו של ישו בשל נטייתה להיזון מזרעי גדילן קוצניים. על פי האמונה, היא הוכתמה בדמו של ישו כאשר ניסתה להסיר ממנו את כתר הקוצים. רבים מציורי הפולחן הללו נוצרו באמצע המאה ה-14, בתקופת מגפת המוות השחור באירופה.

הסמליות של החוחית נמשכה גם לאחר זמנו של פבריציוס. דוגמה מאוחרת לכך היא ציורו של ויליאם הוגארת', "ילדי גרהם" (1742), שבו החוחית מסמלת גאולה. הציור הושלם לאחר מותו של תומאס, הצעיר מבין הילדים המופיעים בו.

החוחית באמנות

סגנון

"החוחית" הוא ציור בטכניקת טרומפ-לויל (אשליה אופטית), המשתמש בטכניקות אמנותיות ליצירת אשליית עומק, בעיקר באמצעות קיצור פרספקטיבי של הראש, אך גם על ידי הדגשת האור על טבעות המתלה וכף רגל הציפור, וכן על ידי הטלת צללים חדים על קיר הטיח. משיכות מכחול נועזות של צבעים בהירים מעל ומגעים עדינים של גוונים עמומים יותר מתחת מדגישים גם הם את האפקט החזותי. נקודת המבט נדמית כמתבוננת בציפור מלמטה, מה שמרמז כי הציור נועד להיות מותקן בגובה. היעדר מסגרת בתחילה מעיד גם הוא על כך שהציור נועד להיראות מציאותי, וייתכן כי היה חלק ממכלול רחב יותר של ציורים אשלייתיים.

ממוזער|תיבת פרספקטיבה מאת פיטר יאנסנס אלינגה במוזיאון ברדיוס

השערתה של לינדה סטון-פרייר כי ייתכן שהציור היה חלק מאדן חלון, מבוססת בין היתר על כך שהציור יוצר את האשליה של ציפור אמיתית העומדת על אדן החלון – דבר שמתיישב עם מיקום מוגבה. היא מציינת את חשיבותם של חלונות כאתרי ציור במהלך תור הזהב של הולנד, וכן את השימוש בתיבת פרספקטיבה ליצירת אשליות של פנים מציאותי. פבריציוס השתמש בטכניקה זו גם ביצירת עומק בציורים אחרים שלו, כגון "מבט על דלפט".

פבריציוס השתמש בצבע עופרת לבנה כבסיס לטיח הקרמי של הקירות, בניגוד לצל החום-צהבהב של הציפור. ההיסטוריון של האמנות אנדרו גרהם-דיקסון סבר כי שילוב הצבעים בצל הדיפוזי מבשר על כמה מהטכניקות של אמני האימפרסיוניזם והפוסט-אימפרסיוניזם הצרפתיים של המאה ה-19.

טכניקת הטרומפ לויל הייתה ידועה עוד מימי קדם, כאשר פליניוס תיאר כיצד הצייר היווני זאוקסיס צייר ענבים שנראו כה אמיתיים עד כי ציפורים ניסו לנקר בהם. ציורו של יאקופו דה ברברי, "נץ מצוי", מהווה דוגמה מהרנסאנס ליצירה שנועדה ככל הנראה להיות מותקנת כך שתיצור אשליה של מציאות לעוברים והשבים ליד החלון. אף כי כמה מבני דורו של פבריציוס, כולל רבו רמברנדט, השתמשו בטכניקות דומות, תיאור של ציפור יחידה מהווה גרסה מינימליסטית של הז'אנר, והשילוב בין פשטות העיצוב לבין טכניקת הפרספקטיבה בציור החוחית הוא ייחודי בקרב ציורי תור הזהב של הולנד.

פבריציוס ניסה בעבר טכניקות של טרומפ לויל עם הציור הריאליסטי של מסמר הבולט לכאורה מתוך ציורו משנת 1649, דיוקנו של אברהם דה פוטר.

היסטוריון האמנות וילהלם מרטין (1876–1954) טען כי ניתן להשוות את "החוחית" רק ליצירתו של דה ברברי, "טבע דומם עם חוגלה וכפפות שריון" משנת 1504, שנוצרה יותר ממאה שנה קודם לכן. הציפור עצמה צוירה במשיכות מכחול רחבות, עם תיקונים מאוחרים קלים בלבד לקווי המתאר שלה, בעוד שפרטים כגון השרשרת נוספו בדיוק רב יותר. סגנונו של פבריציוס נבדל מהקיארוסקורו האופייני של רמברנדט בשימושו באור יום קר, בפרספקטיבה מורכבת, ובדמויות כהות על רקע בהיר, אם כי הוא שומר על כמה מטכניקותיו של רבו, כמו חריצה של קווים דרך צבע עבה בעזרת קצה ידית המכחול.

האמן
ממוזער|דיוקן עצמי של קרל פבריציוס, משנת 1645

קרל פבריציוס נולד בשנת 1622 במידן בימסטר שבהרפובליקה ההולנדית. בתחילה עבד כנגר. אביו ואחיו, ברנט פבריציוס ויוהנס פבריציוס, היו ציירים, ובזכות כישרונו, אף על פי שלא קיבל הכשרה רשמית באמנות, זכה פבריציוס ללמוד בסטודיו של רמברנדט באמסטרדם. המעבר לאמסטרדם התרחש בשנת 1641, באותה שנה בה נישא לאשתו הראשונה, שהגיעה ממשפחה אמידה. לאחר פטירתה בשנת 1643, שב פבריציוס למידן בימסטר, שם התגורר עד תחילת שנות ה-50 של המאה ה-17, ואז עבר לדלפט, שם הצטרף בשנת 1652 לגילדת לוקס הקדוש.

פבריציוס נהרג בגיל 32 כתוצאה מאסון התפוצצות מחסן אבק השריפה של דלפט ב-12 באוקטובר 1654, שגבה את חייהם של לפחות 100 בני אדם והחריב כרבע מהעיר. הפיצוץ החריב גם את הסטודיו שלו ורבים מציוריו אבדו. מעטות מיצירותיו ידועות כיום. על פי הביוגרף שלו, ארנולד הוברקן, גם תלמידו של פבריציוס, מתיאס ספורס, וכן הדיאקון סיימון דקר, נהרגו בפיצוץ. ציורו "החוחית" נוצר באותה שנה.

יצירותיו של פבריציוס זכו להערכה רבה בקרב בני דורו. סגנונו השפיע על ציירים הולנדיים בולטים בני התקופה, בהם פיטר דה הוך, עמנואל דה ויט ויוהנס ורמיר. ורמיר, שחי אף הוא בדלפט, השתמש בקירות חיוורים ושחוקים המוארים באור שמש בוהק, בדומה לטכניקות של פבריציוס. ישנה סברה כי היה תלמידו, אך אין ראיות מוצקות לטענה זו.

היסטוריית בעלות
ממוזער|250px|תיאופיל תורה, תצלום מאת נדאר בין השנים 1853–1869

היצירה הייתה אבודה ולא נודעה במשך יותר משני עשורים, עד שהתגלתה לראשונה בשנת 1859. תיאופיל תורה, שהחזיר את תהילתו של יוהנס ורמיר, מצא אותה באוסף של קצין צבא הולנדי לשעבר ואספן האמנות ז'וזף-גיום-ז'אן קמברלן בבריסל. היצירה ניתנה לאחר מותו של קמברלן ב-1865 לתורה-בורגר על ידי יורשיו, וזה בתורו הוריש אותה ב-1869 לבת זוגו, אפולין לקרואה. שלוש שנים קודם לכן, בשנת 1866, הוצג הציור לראשונה בתערוכה ציבורית בפריז.

בשנת 1892 נמכר הציור לאטיין-פרנסואה הרו, צייר, משחזר וסוחר אמנות, בעבור 5,500 פרנקים בבית המכירות הפומביות "Hôtel Drouot" בפריז. בשנת 1896, רכש אותו אברהם ברדיוס, אוצר ואספן אמנות הולנדי, עבור 6,200 פרנקים ממכירת האוסף של אמיל מרטינה, גם היא בבית המכירות Hôtel Drouot. לצד החוחית, כלל אוספו של מרטינה יצירות שיוחסו לציירים ידועים כרמברנדט, פרנסיסקו גויה, יאן סטין וז'אן-בטיסט קאמי קורו, וכן את "הנביאה" (La Pythonisse), יצירה שיוחסה, כנראה, לברנט פבריציוס, אחיו של קרל.

כיום הציור נמצא באוסף של מוזיאון מאוריצהאוס בהאג, הולנד.

ביקורת על היצירה
הציור נחשב לאחת הדמויות המרשימות ביותר של חיה באמנות, וזכה להתעניינות רבה בשל שילובו יוצא הדופן של פשטות צורנית ואשליה אופטית מתוחכמת. היצירה בולטת בשימוש בטכניקת טרומפ-לויל, המתעתעת בעין הצופה ויוצרת תחושת תלת-ממדיות. על אף ממדיו המצומצמים, היצירה יוצרת נוכחות פיזית ומנטלית חזקה. האור, הצל והקומפוזיציה המינימליסטית מעניקים לציפור תחושת ממשות יוצאת דופן, כאילו היא נוכחת ממש על הקיר. הבחירה להציג את החוחית ללא רקע עשיר או קישוטים, כפי שהיה מקובל באמנות ההולנדית של המאה ה-17, מייחדת את הסגנון של פבריציוס ומבליטה את גישתו החדשנית. משמעות הציור נותרת בגדר תעלומה. השרשרת הקושרת את הציפור מעוררת שאלות לגבי סמליות של כליאה, סבל או הישרדות. ציור זה אף נקשר להשפעתו של פבריציוס על הצייר יוהנס ורמיר, ונתפס כעדות לסגנון אישי שהתפתח בנפרד מהזרמים המרכזיים של התקופה. לאורך השנים הפך "החוחית" ליצירה מעוררת השראה בתרבות הפופולרית, בין היתר בזכות הופעתו המרכזית ברומן "החוחית" מאת הסופרת האמריקאית דונה טארט, שזכה בפרס פוליצר. טארט תיארה את הציור ככזה שניתן "לאבד את עצמך בתוכו", ביטוי לתחושת הקסם שמעוררת היצירה גם בקרב מבקרים בני זמננו.

במאמר שפורסם בכתב העת "Journal of Historians of Netherlandish Art", מוצעת קריאה חדשה של הציור "החוחית", המדגישה את ההקשר האורבני והחברתי שבו פעל קארל פבריציוס. לטענת החוקרת, הציור אינו רק תיאור ריאליסטי של עוף קטן, אלא גם אובייקט חזותי שנועד לשמש כמעין "חלון הולנדי" (Dutch window) – צורת תצוגה נפוצה בבתי מגורים עירוניים במאה ה-17, שהיוותה ממשק בין החלל הפרטי למרחב הציבורי. בהקשר זה, "החוחית" נתפסת לא כיצירה המיועדת לתלייה על קיר פנימי, אלא כיצירה שתפקידה היה ליצור דיאלוג חזותי עם עוברי אורח. הקומפוזיציה של הציפור הקשורה לתיבת עץ מתחברת לאסתטיקה של שלטים, סמלים וקישוטים שתלו תושבי הערים ההולנדיות על אדני החלונות, והעוף עצמו – חיית מחמד נפוצה – יוצר זיקה ישירה לזירה הביתית ולחיי היומיום. במאמר לעיל נטען כי הפונקציה של הציור הייתה חלק ממערכת חילופי מבטים חברתיים ומחוות של הצגה עצמית, טיפוסית לתרבות העירונית של התקופה. טכניקת Trompe-l'œil שבה השתמש פבריציוס תרמה לאשליה של ממשות, והציור יצר רושם של חפץ תלוי אמיתי, ולא של תיאור דו־ממדי. מיקומו האפשרי של הציור – בגובה עיניים ובמיקום חשוף – מחזק את הרעיון שלפיו פבריציוס ביקש לעודד תגובה ישירה מהסביבה, ולא רק התבוננות שקטה של צופה בודד.

יש שביקרו את הציור כיצירה קטנה וצנועה, ש"בקושי נראית" כשמתבוננים בה מרחוק. רק כאשר הצופה עוצר ומביט מקרוב, מתגלה עוצמתו: החוחית נראית חיה, כמעט חצופה, עם נוכחות חזקה שמקרינה דרך המשטח הדו־ממדי. האור הטבעי, פשטות הקומפוזיציה והתחושה שהיא "כמעט תלת־ממדית" תורמים לאפקט של אינטימיות חזקה. עם זאת, החוחית נראית תחילה כ"לא כלום" – דבר שיכול להעיד על כך שמדובר ביצירה שלא תופסת מיד את תשומת הלב, ודורשת מהצופה מאמץ של התבוננות והתמסרות.

אזכורים תרבותיים ותערוכות
ממוזער|250px|"נערה עם עגיל פנינה" מאת יאן ורמיר (סביבות 1665) – חלק מהמסע העולמי של ציורי המוריצהאוס בין השנים 2013–2014|alt=ציור של נערה עם עגיל פנינה
החוחית ממלא תפקיד מרכזי ברומן בדיוני הנושא את שמו משנת 2013 מאת הסופרת האמריקאית דונה טארט. הרומן מתמקד בסיפורו של תיאודור "תיאו" דקר, נער בן 13, ששורד פיגוע טרור במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, בו נהרגת אמו. במהלך מנוסתו מהבניין, תיאו לוקח עמו את הציור "החוחית" של פבריציוס, שהיה חלק מתערוכה על תור הזהב ההולנדי. עלילת הרומן מתארת את מסעו של תיאו, את ניסיונותיו להסתיר את הציור, את גנבתו ואת החזרתו לבסוף.

הרומן זכה בשנת 2014 בפרס פוליצר והפך לרב-מכר עם מכירות של כמעט 1.5 מיליון עותקים לאחר הזכייה. עטיפת הספר עצמה מהווה דוגמה לטרומפ-לויל (אשליה אופטית), כשהציור מציץ מבעד לקרע מדומה בנייר. בפועל, הציור מעולם לא הוצג במוזיאון המטרופוליטן, אך במקביל לפרסום הספר נפתחה תערוכה בניו יורק באוסף פריק, שבה הוצג גם הציור. התערוכה בניו יורק הייתה חלק ממסע עולמי של ציורי המוריצהאוס בין 2013 ל-2014, בזמן שיפוץ המוזיאון בעלות של 25 מיליון ליש"ט. לפני ניו יורק, הוצג הציור גם בטוקיו, קובה, סן פרנסיסקו, אטלנטה ובולוניה.

בשנת 2019 עובד הרומן לסרט בשם החוחית, שהופק על ידי האחים וורנר ואולפני אמזון. את הסרט ביים ג'ון קראולי, ובתפקידים הראשיים שיחקו אנסל אלגורט וניקול קידמן.

הציור היה גם מקור השראה ליצירות אמנות אחרות, בהן הציור האבסטרקטי "הציפור של פבריציוס" של האמנית הלן פרנקנתאלר משנת 1960.

בשנת 2014 הופיעה החוחית על סדרת בולי דואר הולנדיים לציון פתיחתו מחדש של המוזיאון.

ביבליוגרפיה

קישורים חיצוניים

 The Goldfinch at the Mauritshuis website, including an audio description in English and an animation (captioned in Dutch) for the Edinburgh exhibition.
Spiegelman, Willard, The Goldfinch': Carel Fabritius's Rare Bird", The Wall Street Journal, July 28, 2003.

הערות שוליים

קטגוריה:מאוריצהאוס: ציורים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציפורי שיר בתרבות
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:קרל פבריציוס: ציורים
קטגוריה:חוחית בציורים