גטו חמיילניק

גטו חמיילניק היה גטו שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה בעיירה חמיילניק שבפולין. בגטו רוכזו אלפי יהודים, תושבי המקום ופליטים מהאזור, בתנאי צפיפות קשים וללא אפשרות תנועה חופשית. במהלך קיומו סבלו יושביו מהתעללות, עבודות כפייה, רעב ומחלות. באוקטובר 1942 החלו הגרמנים בגירוש המוני של יהודי הגטו, ורובם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בדצמבר 1942 חוסל הגטו סופית, ושרידי הקהילה היהודית בחמיילניק הושמדו כמעט לחלוטין.

רקע והקמת הגטו
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בחמיילניק כ-6,000 יהודים, שהיוו כ-80% מאוכלוסיית העיירה. הם התפרנסו ממסחר ומלאכה בתחומים כגון הלבשה, מזון, עץ ובנייה, ופעלו בהם איגודים מקצועיים. לצד זאת, התקיימה פעילות פוליטית ותרבותית ענפה, וכללו מוסדות חינוך דתיים וחילוניים, בהם ישיבות, בית ספר "בית יעקב" ובתי ספר בשפות עברית ויידיש.
ב-5 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לעיירה והחלו בביצוע מעשי טרור נגד היהודים. בימים הראשונים לכיבוש נרצחו יותר מ-70 יהודים, בהם פעילים קהילתיים, שנכלאו בבית מדרש והוצתו חיים. תוך זמן קצר הוטלו על היהודים גזירות והגבלות תנועה, והם חויבו לבצע עבודות כפייה.
במהלך ספטמבר 1939 מינו הגרמנים את הסוחר המקומי אברהם לנגוולד להקים יודנראט, וכאשר לא הצליח בכך, הכריחו 18 מראשי הקהילה לקחת על עצמם את התפקיד. בתחילת 1940 החריפו הגבלות השלטון: נאסר על היהודים לצאת מהעיירה, הוטל עליהם תשלום כופר, ונכפה עליהם לענוד טלאי צהוב.

תנאי החיים בגטו 
באפריל 1941 רוכזו יהודי חמיילניק בגטו, שלא היה מוקף בגדר אך נאסר על תושביו לצאת ממנו. לנגוולד הוחלף בתפקידו על ידי שמואל זלצמן. אוכלוסיית הגטו גדלה משמעותית בעקבות הגעת פליטים יהודים מהסביבה ומערי מערב פולין שסופחו לגרמניה. בסוף 1941 התגוררו בגטו כ-9,000 יהודים, בצפיפות קשה וללא תנאים סניטריים הולמים. היודנראט פעל להקלת המצוקה באמצעות הקמת מטבח ציבורי, ועד עזרה לפליטים ובית חולים בן 400 מיטות, שהוקם בעזרת ארגון טא"ז. עם זאת, המצב הבריאותי הידרדר, ובחורף 1941–1942 פרצה בגטו מגפת טיפוס שהובילה למותם של מאות יהודים.

בקיץ 1941, בהוראת השלטונות, נפתחו בגטו בתי מלאכה שסיפקו מוצרים לגרמנים. היודנרט עודד יהודים לעבוד במפעלי הגטו מתוך תקווה כי הדבר יסייע להישרדותם.

ידיעות על השמדה והתארגנות להתנגדות 
במרץ 1940 ביקר בגטו מרדכי אנילביץ', במסגרת מסעו המחתרתי בין קיני תנועת "השומר הצעיר". הוא עדכן את חברי התנועה בפעילות ההתנגדות בגטאות אחרים והותיר עימם ערוצי קשר. בקיץ 1942 שב אנילביץ' לחמיילניק והביא עמו ידיעות על חיסול גטו ורשה ועל שילוח היהודים לטרבלינקה. הוא קרא לצעירי הגטו להיערך להתנגדות חמושה, אך רבים מהתושבים לא האמינו לדיווחים על ההשמדה ההמונית.

גירושים וחיסול הגטו 
ב-1 באוקטובר 1942 גורשו 1,200 יהודים מהגטו למחנות עבודה בסקרז'יסקו-קמיינה ובקילצה. ב-3 באוקטובר 1942 הועברו אליו 1,270 יהודים מהעיירות שידלוב, פישניצה, בוגוניה, פיוטרקוביצה ופינצ'וב.
ב-5 באוקטובר 1942 כיתרו כוחות ס"ס, בפיקודו של הנס גייר, את הגטו בסיוע יחידות עזר אוקראיניות, ליטאיות ולטביות. ב-6 באוקטובר החל גירוש המוני של כ-8,500 יהודים לגטו חנצ'יני, וממנו למחנה ההשמדה טרבלינקה. מאות יהודים נורו בדרך, וכ-500 נוספים, בהם ראש היודנרט זלצמן, נרצחו במקום. לאחר האקציה נותרו בגטו 72 יהודים, שתפקידם היה לקבור את גופות הנרצחים. כעבור ימים ספורים הצטרפו אליהם מאות יהודים שהסתתרו בסביבה, ונוצר "גטו קטן" שבו כ-700 יהודים. בראש היודנרט החדש עמד ליאון קורלניק.

ב-5 בנובמבר 1942 נערכה אקציה נוספת, במסגרתה נשלחו מרבית תושבי הגטו לסטופניצה, אך חלקם הצליחו לברוח ולהסתתר.

חיסול סופי
ב-20 בדצמבר 1942 חוסל גטו חמיילניק לחלוטין, ושרידיו האחרונים הועברו לסנדומייז'. הקהילה היהודית שבעיירה, שהתקיימה במשך מאות שנים, הושמדה כמעט לחלוטין.

קישורים חיצוניים
 גטו חמיילניק, באתר יד ושם

חמיילניק