הנרי אשורסט

הנרי פונטיין אשורסט (באנגלית: Henry Fountain Ashurst; 13 בספטמבר 1874 – 31 במאי 1962) היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, ואחד משני הסנאטורים הראשונים מטעם אריזונה. הוא היה בעל השכלה עצמית במידה רבה, כיהן כתובע מחוזי וכחבר בבית המחוקקים הטריטוריאלי של אריזונה לפני שהגשים את שאיפת ילדותו לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית. במהלך כהונתו בסנאט, כיהן אשורסט כיושב ראש הוועדה לענייני האינדיאנים וועדת המשפט.

הקריירה הפוליטית של אשורסט, שכונתה על ידי הטיים "העיסוק הארוך ביותר בארצות הברית בתיאטרליות", נודעה בשל שיא הצבעה סותר את עצמו, בשל השימוש באוצר מילים ססקפדאלי, ובשל אהבת הנאום בפני ציבור שהקנתה לו מוניטין בתור אחד הנואמים הגדולים של הסנאט. בין התיבות שהוקצו לו היו "הדיקן של חוסר העקביות", "הנרי בעל חמש הברות", ו"קרן השמש בלשון הכסף של המדבר המצויר".

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
אשורסט נולד ב-13 בספטמבר 1874 בעגלה פתוחה ליד וינמאקה, מחוז הומבולדט, נבדה, לוויליאם ושרה אשורסט, והיה השני מבין עשרה ילדים. משפחתו עברה לחווה ליד ויליאמס שבאריזונה, כשהיה בן שנתיים, והוא למד בבית הספר בפלגסטף. בגיל עשר הראה את שאיפתו לכהן כסנאטור על ידי כתיבת "הנרי פואנטיין אשורסט, סנאטור מאריזונה" באיות. לאחר שנשר מבית הספר בגיל שלוש עשרה, עבד כקאובוי בחווה של אביו.
ימין|ממוזער|225x225 פיקסלים| בית הילדות של הסנאטור אשורסט ליד פרסקוט, אריזונה
בגיל תשע עשרה, הפך אשורסט לסוהר בכלא המחוזי בפלגסטף. במהלך עבודתו בכלא, פיתח עניין בחוק על ידי קריאת הפרשנויות של בלקסטון. מאוחר יותר עבד במחסן עצים מקומי ולמד משפטים בלילות. בשנת 1895 עבד כחוטב עצים באזור לוס אנג'לס וכנושא לבנים בסן פרנסיסקו. לאחר חזרה קצרה לפלגסטף, נרשם אשורסט לקולג' לעסקים של סטוקטון (כיום מכללת האמפריז), וב-1896 השלים את לימודיו. ב-1897 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בוויליאמס. הוא השלים את השכלתו הרשמית עם שנה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן החל מ-1903.

בשנת 1904, התחתן אשורסט עם אליזבת מק'אווי רינו, אלמנה ילידת אירלנד עם ארבעה ילדים מנישואיה הראשונים. היא עברה לפלגסטף עם ילדיה כדי להקים ולנהל תחנת מזג אוויר. היא שימשה כיועצת הפוליטית שלו עד סוף חייה. גברת אשורסט מתה ב-1 בנובמבר 1939.

 קריירה פוליטית 
ממוזער| אשורסט במעיל השמלה האופייני שלו, במכנסי הפסים ובצווארון הכנפיים שלו.
אשורסט נבחר לבית הנבחרים הטריטוריאלי ב-1897. הוא נבחר מחדש ב-1899, ומונה ליושב ראש הבית הצעיר ביותר בטריטוריה. ב-1902 נבחר לסנאט הטריטוריאלי. הוא כיהן כתובע מחוזי של מחוז קוקונינו מ-1905 עד 1908, כאשר עבר לפרסקוט, אריזונה.

בשנת 1911, עמד אשורסט בראש הוועידה החוקתית של אריזונה. במהלך הכינוס, מיקם את עצמו למושב בסנאט על ידי הימנעות מהמאבק הפוליטי על סעיפים שונים בחוקה שפגעו ביריביו.

עם קבלתה של אריזונה כמדינה ב-1912, נבחר אשורסט על ידי בית המחוקקים של אריזונה כאחד משני הסנאטורים של המדינה, ונכנס לתפקידו ב-2 באפריל לצד מרקוס סמית'. הוא נבחר מחדש בקלות ב-1916 (בהצבעה ישירה), ושוב בשנים 1922, 1928 ו-1934, וכיהן במשך כמעט 29 שנים. הוא ביקש להיבחר מחדש ב-1940 אך הובס בפריימריז הדמוקרטי.

במהלך שנותיו הראשונות בסנאט, תמך אשורסט בממשל וודרו וילסון וכיהן כיו"ר הוועדה לענייני האינדיאנים בין 1914 ל-1919. הדמוקרטים איבדו את השליטה בסנאט ב-1918, ואת הנשיאות ב-1920. אשורסט הפך למבקר של מנהיגים רפובליקנים. הדמוקרטים חזרו לשלוט ב-1932, ואשורסט מונה ליושב ראש ועדת המשפט, וכיהן בתפקיד עד שעזב את הסנאט ב-1941.
ימין|ממוזער| אליזבת מקאווי רינו אשורסט, אשתו של הסנאטור אשורסט
במהלך כהונתו, התמקד אשורסט באינטרסים של בוחריו. הוא תיאר את המיקוד הזה עם ההצהרה: "אתם (אנשי אריזונה) שולחים אותי לוושינגטון כדי לייצג אתכם בסנאט. אבל אתם לא שולחים אותי לכאן כי אתם מתעניינים בשאלות חמורות של מדיניות בינלאומית. כשאני חוזר לאריזונה, אתה אף פעם לא שואל אותי שאלות על פוליסות כאלה במקום זאת, אתה שואל אותי, 'מה עם הפנסיה שלי?' או 'מה לגבי העבודה הזאת עבור הבנים שלי?'" בזמן שהוא קורא באופן שגרתי התכתבויות ממדינת הבית שלו, בדרך כלל התעלם ממכתבים ומברקים ממדינות אחרות.

במהלך מערכות בחירות חוזרות, השתמש אשורסט באחד הציטוטים האהובים עליו, "שבחים לא ראויים הם שערורייה בתחפושת". לשם כך, הטכניקה הרגילה שלו הייתה להתוודות על חסרונותיו בפני הבוחרים ובמקביל לשבח את יריבו. במהלך הבחירות של 1934 הוא אף אמר לבוחריו "אם לא תשלחו אותי בחזרה לסנאט, יהיה לכם פוליטיקאי זקן מקולקל על הידיים, ואתם לא רוצים את זה". אשורסט היה פופולרי בקרב מצביעי אריזונה; רק בשנת הסחף הרפובליקני של 1928 הפער שבו ניצח היה נמוך מ-10%, וב-1934 ניצח ב-46%.

לאחר חמש קדנציות בסנאט, הודח אשורסט ב-1940 בפריימריז הדמוקרטי על ידי ארנסט מקפרלנד. לאחר תבוסתו, נשא נאום פרידה בפני הסנאט. מליאת הסנאט הייתה עמוסה בסנאטורים אחרים וגם בחברים רבים מבית הנבחרים. אשורסט שיתף בחוויית התבוסה, ואמר,

 אורטוריה וסגנון 

לאשורסט הייתה חיבה לנאום, כפי שבא לידי ביטוי באמירתו, "אני פשוט אוהב לדבר - בדיוק כמו שאפשר לאהוב סירופ מייפל, בטהובן, ורדי, או לונגפלו, קיפלינג או שייקספיר - בקושי יודעים למה." זה בשילוב עם נימוסיו החצרניים ולבושו ללא דופי זיכו לאשורסט מוניטין של צ'סטרפילד של הסנאט. הניו יורק טיימס אמר כי "התבטאות צרופה מתגלמת בצורה הטובה ביותר בסנאט הנוכחי על ידי אשורסט מאריזונה – יושב ראש ועדת המשפט של הסנאט, בעל הלשון המזורזת. מבלי לאבד קצה חוט מהרהיטות שלו, או להחמיץ או לצטט בטעות ביטוי קלאסי, אשורסט יכול לעבור את הטווח החל מלהיות לכמה מההערות המאתגרות ביותר שנשמעו בקונגרס."

הרגל הנאומים של אשורסט התפתח בגיל צעיר. לאחר שהשיג עותקים של מספר נאומים של הסנאטור רוסקו קונקלינג, נואם בולט מהמאה ה-19, אשורסט פיתח את טווח הדיבור שלו ואת יכולתו על ידי רעם דברי אחרים אל הצמחים והסלעים של האזור הכפרי שמסביב. הוא גם קרא מגוון רחב של מקורות קלאסיים וספרותיים במאמץ ללמוד כמה שיותר חומר שניתן לצטט. כתוצאה מהמאמצים המוקדמים הללו, עד שאשורסט הצטרף לקונגרס היה לו קול נואם מפותח ואוסף רחב של ציטוטים שנשנו בעל פה באנגלית ולטינית כאחד. לכך נוסף עניין באטימולוגיה שסייע לאוצר המילים העצום שלו.

הנאום המהולל ביותר של אשורסט הגיע ב-15 ביוני 1935, כשבמליאת הסנאט הוא ייסר את יואי לונג בנאום שהטיים כינה "אחד הנאומים ההרסניים ביותר שהמליאה שמעה אי פעם". נאומים בולטים אחרים של אשורסט עסקו במינויו של הוגו בלאק לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1937, הצעת מכס על נחושת מיובאת ב-1932, וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-1917.

הסנאטור בארי גולדווטר כל כך אהב את נאומיו של אשורסט, שהוא ריכז ארבעה עשר נאומים בספר "נאומים של הנרי פונטיין אשורסט מאריזונה". אשורסט הגיב לספר ב"אבל, בארי, נאמתי יותר מ-5,000 נאומים".

 "דיקן חוסר העקביות" 

במהלך הקריירה המחוקקת שלו, אשורסט שמר על היותו לא עקבי בפעולותיו הפוליטיות. הוא גם נודע בזכות רקורד אקסצנטרי וגמיש במגוון נושאים. הגאווה של אשורסט ברקורד המשתנה שלו הייתה כזו שהוא מינה את עצמו ל"דיקן חוסר העקביות" והעניק דרגות חוסר עקביות לסנאטורים אחרים שהפגינו דפוסי הצבעה לא סדירים. למבקריו, הוא החזיק בדרך כלל אספקה של מסכתות על האדם שלו המסבירות את הסגולה וההכרח של חוסר עקביות והעניק את אלה למלעיזים שלו כאשר נמתחה עליו ביקורת על אופיו הבלתי תואם.

דוגמה לחוסר העקביות של אשורסט היא התנהגותו בנוגע להצעת החוק לארגון מחדש של השופטים משנת 1937. במהלך הבחירות לנשיאות ב-1936 גינה אשורסט את השמועות לפיהן פרנקלין ד. רוזוולט תכנן לארגן מחדש את בית המשפט העליון על ידי "שחיקה, סיתות, עקיפה, עקיפה, וטקטיקות של בית שג'ק בנה". בנוסף, הוא תייג את התוכנית השמועות למלא את בית המשפט בשישה שופטים חדשים "הקדמה לעריצות". עם הצגת התוכנית על ידי רוזוולט, אשורסט הפך לנותן החסות של החקיקה וטען כי "אני בעד זה, זה צעד בכיוון הנכון. זה ייחקק לחוק באופן מיידי". לאחר הגשת הצעת החוק, עיכב אשורסט את הדיונים בוועדת המשפט, באומרו "לא למהר, לא למהר, לא בזבוז, לא לדאוג – זה המוטו של ועדה זו." כתוצאה ממאמציו לייצר עיכובים, הוחזקה הצעת החוק בוועדה במשך 165 ימים, ומתנגדי הצעת החוק זיכו את אשורסט כגורם מכריע בתבוסתה. עם קבלת הודעת ברכה של בוחר על עמדתו בהצעת החוק, השיב אשורסט "גברת יקרה: איזה עמדה?"

דוגמאות אחרות לעמדות החלפת Ashurst כוללות:
 תמיכה בחוק היובש, ולאחר מכן הצבעה לאפשר בירה 3.2% .
 הצבעה הן בעד והן נגד התיקון ה-18.
 ארבעת ההצבעות שלו על בונוסים ותיקים, שניים בעד ושניים נגד, מה שהניב את ההערה "מה זה? לפחות צדקתי בחמישים אחוז, שזה שיא די טוב לפוליטיקאי".

אפילו כישורי הנאום שלו יכולים לתרום לחוסר העקביות שלו, כפי שהיה ב-21 בינואר 1914. אשורסט נשא נאום בן שלוש שעות לתמיכה בתיקון ה-19 (למען זכות הבחירה לנשים), אשר מיצה את הזמן הפנוי להצבעה עליו, ועיכבה את מעברו.

 פרישה ומוות 
במהלך נאום הפרידה שלו בסנאט, הצביע אשורסט על כוונתו לפרוש לאריזונה, ואמר, "כשאתה כאן דואג לחסות, דואג למשימות ועדות, דואג לגבי הצעות חוק, אולי אהנה מהאקסטזה של הדממה עם הכוכבים של לילה במדבר של אריזונה, או נהנה מהתהילה הארגמנית של הקקטוס הפורח שלה, ואולי אשוטט ביער המאובן באריזונה." אבל במקום ללכת הביתה, קיבל תפקיד במועצה הפדרלית לערעורים על ההגירה, וכיהן בה מ-8 באפריל 1941 ועד פרישתו ב-28 בפברואר 1943.

לאחר פרישתו, התגורר אשורסט בוושינגטון הבירה, והקדיש את זמנו לשירה קלאסית ולדיבור בפני קהל. הוא גם ערך כמה הופעות פומביות. אשורסט היה מתחרה בתוכנית משחק הטלוויזיה The $64,000 Question; הוא פספס שאלה, אבל קיבל מכונית קאדילק כפרס ניחומים. הוא הופיע גם בסרט הסנאט ימליץ ויאשר, בתפקיד "הסנאטור מק'פרטי". אשורסט לקה בשבץ מוחי ב-15 במאי 1962, ואושפז בבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג'טאון שם נפטר ב-31 במאי 1962.

אשורסט ניהל יומן מיוני 1910 עד 27 ביולי 1937, המכיל דיוקנאות בעט של כמה חברי סנאטורים. כתב העת נערך על ידי ג'ורג' פ. ספארקס ופורסם ב-1962 תחת הכותרת A Many Colored Toga.

 קישורים חיצוניים 




קטגוריה:אמריקאים ילידי נבדה
קטגוריה:אמריקאים ממוצא אנגלי
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מאריזונה
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1874
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1962