ברטון וילר

ברטון קנדל וילר (באנגלית: Burton Kendall Wheeler; 27 בפברואר 1882 – 6 בינואר 1975) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית ממונטנה, שאותה ייצג כחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1923 עד 1947.

וילר, שנולד במסצ'וסטס, החל לעסוק בעריכת דין במונטנה כמעט במקרה, לאחר שאיבד את חפציו בזמן שהיה בדרכו לסיאטל. בתור התובע הכללי במונטנה, נודע בזכות הביקורת שלו על חוק ההמרדה של 1918 וההגנה על חירויות האזרח במהלך מלחמת העולם הראשונה. כדמוקרטי עצמאי שייצג בתחילה את האגף הפרוגרסיבי של המפלגה, הוא קיבל תמיכה מאיגודי העובדים של מונטנה בבחירתו לסנאט ב-1922.

כסנאטור טרי, מילא וילר תפקיד מכריע בחשיפת חוסר הנכונות של ממשל הרדינג להעמיד לדין אנשים המעורבים בשערוריית טיפוט דום. הוא התמודד על תפקיד סגן הנשיא בבחירות 1924 מטעם המפלגה הפרוגרסיבית בראשות הסנאטור של ויסקונסין רוברט לה פולט האב. כליברל נלהב ותומך הניו דיל עד 1937, וילר נחלק עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בסוגיית המינויים של בית המשפט העליון. במדיניות החוץ, מ-1938 עד 1941, הפך למנהיג האגף הבדלני של המפלגה, שנלחם נגד הכניסה למלחמת העולם השנייה עד להתקפה על פרל הארבור.

וילר הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש ב-1946 ופרש לעריכת דין פרטית בוושינגטון הבירה.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
וילר נולד ב-27 בפברואר 1882 בהדסון שבמסצ'וסטס, למרי אליזבת רייס (לבית טיילר) ואסה לאונרד וילר. הוא גדל במסצ'וסטס ולמד בבתי הספר הציבוריים. הוא עבד לראשונה כסטנוגרף בבוסטון.

הוא נסע מערבה כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, שם השלים את לימודיו ב-1905. תחילה התכוון להשתקע בסיאטל, אך כאשר ירד מן הרכבת בעיר ביוט שבמונטנה, הפסיד את חפציו במשחק פוקר. בסופו של דבר בחר להשתקע בביוט והחל לעסוק שם בעריכת דין.

 קריירה פוליטית 
 שנות ה-1910 
בשנת 1910 נבחר וילר לבית המחוקקים של מונטנה, ובתפקיד זה רכש לעצמו מוניטין כמגן זכויות העובדים אל מול חברת הכרייה אנקונדה, ששלטה בכלכלה ובפוליטיקה של המדינה. לאחר מכן מונה לתובע פדרלי מטעם ארצות הברית במונטנה. בתקופת כהונתו סירב להעמיד לדין נאשמים בעבירות הסתה בזמן מלחמת העולם הראשונה, בטענה שדבר זה יהווה פגיעה בחופש הביטוי. לסירובו הייתה חשיבות מיוחדת משום שמונטנה הייתה מעוז של ארגון העובדים הרדיקלי "העובדים התעשייתיים של העולם" (IWW), שבשאר חלקי המדינה דוכא באמצעות חוק ההסתה.

הגנתו על חופש הביטוי נתפסה על ידי חוגים שמרניים כבלתי־פטריוטית ואף כבגידה. הזעם כלפיו גבר כאשר הופיע כעורך דינו של ויליאם פ. דאן, עורך עיתון סוציאליסטי שהואשם בהסתה. בשל פעולות אלו, שנעשו לא פופולריות באווירה הפוליטית הפרו־מלחמתית של אותה תקופה, נאלץ וילר להתפטר מתפקידו כתובע פדרלי באוקטובר 1918.

 שנות ה-20 
ימין|ממוזער| שער הטיים, 18 ביוני 1923
שמאל|ממוזער|הסנאטור ברטון ק. וילר
בשנת 1920 התמודד וילר על משרת מושל מונטנה. הוא ניצח בקלות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, ובבחירות הכלליות זכה גם לתמיכת הליגה הבלתי־מפלגתית (Non-Partisan League). רשימתו כללה מועמדים מרקע אתני מגוון – דבר חריג לתקופתו – ובהם אפרו־אמריקאי ואינדיאני משבט הבלאקפוט. למרות זאת הובס בידי הרפובליקני ג'וזף מור דיקסון, סנאטור לשעבר.

ב־1922 רץ מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט, ונבחר כשהביס את חבר הקונגרס הרפובליקני קרל ו’ רידיק עם 55% מהקולות. ב־1924 פרש מהמפלגה הדמוקרטית והתמודד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ברשימת המפלגה הפרוגרסיבית בהנהגת רוברט לה פולט. הצמד הצליח לנצח במדינה אחת – ויסקונסין של לה פולט – וקיבל תמיכה ניכרת בקרב אזורי פועלים ועיירות רכבת.

בתחילת דרכו בסנאט מילא וילר תפקיד מרכזי בחשיפת סירובו של ממשל הרדינג להעמיד לדין את המעורבים בשערוריית טיפוט דום. הוועדה המיוחדת בראשותו ניהלה שימועים סנסציוניים בסנאט על שוחד ושחיתות במשרד המשפטים של התובע הכללי הארי מיקאיה דוהרטי, שהובילו לבסוף להעמדתו לדין יחד עם אחרים.

וילר הצביע בעד חוק ההגירה של 1924, שהגביל את ההגירה מקהילות קתוליות ויהודיות, ואסר כמעט לחלוטין על הגירת אסייתים. בשנת 1925 נחקר בעצמו ביוזמת בלייר קואן, חוקר ממשרד המשפטים משיקגו, בחשד למעורבות בקנוניה קומוניסטית. החקירה לא הובילה לתוצאות משמעותיות, ועיתונאי התקופה ג’ון גנתר טען כי כתב האישום היה "נקמה טהורה ותפירה מכוונת", והפנה את האשמה כלפי דוהרטי עצמו.

לאחר הבחירות – שבהן ניצח הרפובליקני קלווין קולידג' בניצחון סוחף בחבר האלקטורים – שב וילר למפלגה הדמוקרטית. הוא שירת בסך הכול ארבע כהונות מלאות בסנאט, ונבחר מחדש בשנים 1928, 1934 ו-1940.

 שנות ה-30 
בשנת 1930 זכה וילר לתשומת לב לאומית כאשר פעל בהצלחה לבחירתו מחדש לסנאט של חברו ועמיתו הדמוקרטי תומאס גור, "הקאובוי העיוור" הצבעוני מאוקלהומה. וילר תמך בבחירתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, ובמדיניות ה"ניו דיל" שלו, אך נפרד ממנו בעקבות התנגדותו ל"חוק הרפורמה בהליכי השיפוט" של 1937, וכן התנגד לחלק גדול ממדיניות החוץ של רוזוולט ערב מלחמת העולם השנייה. בבחירות לנשיאות 1940 קמה תנועה רחבה שחתרה ל"גיוס וילר" – גיוסו של וילר למירוץ לנשיאות, ייתכן כמועמד מטעם מפלגה שלישית – בהובלתו של ג’ון ל. לואיס.

בשנת 1938 יזם וילר את החלטת הסנאט 294, הצהרת "תחושת הסנאט" שלפיה, כדי להבטיח תחרות הוגנת, יש להגביל את תחנות הרדיו AM בארצות הברית לעוצמת שידור של עד 50,000 וואט. ההחלטה, שנודעה לימים בשם "החלטת וילר", אושרה ב־13 ביוני 1938, ובשנה שלאחר מכן יישמה ועדת התקשורת הפדרלית (FCC) את מגבלת ה־50,000 וואט – הגבלה שעדיין בתוקף גם כיום.

 שנות ה-40 
 ועדת אמריקה תחילה 
וילר, שהתפרסם כמתנגד חריף להתערבות אמריקאית, התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.

הוא הביע תמיכה נחרצת בוועד הבדלני America First Committee, אך מעולם לא הצטרף אליו באופן רשמי. הוא ייעץ לאגפיו השונים ונשא נאומים רבים במסגרתם. אשתו, לולו, שימשה כחברה בוועד הארצי של הארגון ואף שימשה כגזברית הסניף בוושינגטון הבירה. מכיוון שהוא ונואמים אחרים בעצרת נגד המלחמה – בהם נורמן תומאס – השתמשו בברכה הידועה בשם "ברכת בלמי" (Bellamy Salute), כשכף היד מורמת קדימה כלפי חוץ, מבקרים השוו זאת ל"ברכת הנאצים". יש לציין כי ברכה זו הייתה נפוצה בארצות הברית עוד שנות ה-90 של המאה ה-19.

בתור יו"ר "ועדת וילר" (ששמה הרשמי היה תת-הוועדה לחקירת מסילות הברזל, חברות אחזקה ועניינים קשורים של ועדת הסנאט לסחר בין-מדינתי וחוץ), הכריז וילר באוגוסט 1941 כי יחקור את ה"מתערבים" בתעשיית הקולנוע. מתנגדיו טענו כי מדובר ביוזמה בעלת גוון אנטישמי. הוא שאל מדוע רבים מהמהגרים תומכים במעורבות אמריקאית במלחמה. המבקרים טענו שהוועדה מונעת מרגשות עוינים כלפי ראשי האולפנים היהודים. מטעם האולפנים הופיע ונדל וילקי, המועמד הרפובליקני לנשיאות ב־1940, שטען כי וילר ומבקריו מנסים לכפות סוג של צנזורה הדומה לזו שהטיל המשטר הנאצי בכל רחבי אירופה. וילר גם הוביל את המתקפה על חוק השאל-החכר של רוזוולט, וטען שאם החוק יעבור "הוא יקבור כל אמריקאי רביעי". בתגובה, אמר רוזוולט שדבריו של וילר הם "הדבר המחפיר ביותר שנאמר בדור האחרון".

לאחר פרוץ המלחמה באירופה, התנגד וילר לסיוע לבריטניה או לצרפת. ב־17 באוקטובר 1941 אמר: "אני לא מסוגל להעלות על דעתי שיפן תהיה מטורפת עד כדי כך לרצות לצאת למלחמה איתנו." חודש לאחר מכן הוסיף: "אם נצא למלחמה עם האימפריה היפנית, זה יהיה רק כדי לעזור לאנגליה."
ב־4 בדצמבר 1941 הודלף לווילר תוכנית הניצחון הסודית (Victory Program) של צבא ארצות הברית, והוא העביר אותה לשלושה עיתונים.

 מלחמת העולם השנייה 
לאחר התקפת יפן על פרל הארבור, תמך וילר בהכרזת מלחמה באומרו: "הדבר היחיד שנותר כעת לעשות הוא להכניס להם כמו שצריך."

וילר תמיד ראה עצמו כאלוף חירויות האזרח עבור קבוצות לא פופולריות, וגם במלחמת העולם השנייה לא שינה קו זה. בדומה למבקרי משפט הבגידה של 1944 – ביניהם הסנאטור רוברט טאפט והמשפטן הבכיר זאכרי צ’אפי – הוא ראה במשפט זה "חרפה" ותעלול שנועד להכפיש מבקרים מתונים יותר של מדיניות החוץ של רוזוולט לפני המלחמה.

וילר גם ביקר את כליאת היפנים-אמריקנים, אף כי לא יצא בפומבי נגד המעשה. ב־1962 נזכר כי "מחיתי בפני בכירים שונים בממשל", ובכללם חברו תת־מזכיר המלחמה רוברט פטרסון, וטען שהמעצר מפר את "עקרונות ארבע החירויות". הוא הזהיר כי אם הממשלה "יכולה להרשות לעצמה יחס כזה כלפי אזרחים ממוצא יפני, היא עלולה לעשות זאת כלפי כל מיעוט."

ב־1945 היה וילר בין שבעת הסנאטורים שהתנגדו להצטרפות מלאה של ארצות הברית לארגון האומות המאוחדות.

ב־1946 ניסה לזכות מחדש במועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט, אך הובס בבחירות המקדימות בידי לייף אריקסון, שתקף אותו על היותו "לא מספיק ליברלי" ועל דעותיו הבדלניות ערב המלחמה. בהמשך הפסיד גם אריקסון בבחירות הכלליות לנציג הרפובליקני זיילס אקטון. תבוסתו של וילר יוחסה, בין היתר, לפמפלט מאת דייוויד ג'ורג' פלוטקין בשם “הקשר נגד אמריקה: הסנאטור וילר והכוחות שמאחוריו”. החוברת, שפורסמה בידי תומכי המפלגה הקומוניסטית, האשימה את וילר יחד עם הנשיא הארי טרומן כחלק מקשר פשיסטי. הסופר ממונטנה ג'וזף קינזי הווארד כינה אותה "אחד הספרים הגרועים ביותר שנכתבו אי פעם על פוליטיקאי". לימים התברר שהחוברת קיבלה גיבוי מיועץ של ג'רי ג'. או'קונל, יריב פוליטי של וילר בזירה המקומית במונטנה.

אחד מהפרשנים הפוליטיים סיכם את נפילתו של וילר כך:

</blockquote>

 שנות ה-50 
ב-15 בספטמבר 1950 שימש וילר כיועץ של מקס לוונטל, חבר דמוקרטי ממינסוטה, כפי שהעיד האחרון בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.

וילר בחר שלא לשוב לחיים הפוליטיים ולא לחזור למונטנה, אלא לעסוק בעריכת דין בוושינגטון הבירה. בסיוע מחקר של בתו, פרנסס (נפטרה ב-1957), כתב וילר את האוטוביוגרפיה שלו "יאנקי מהמערב" ביחד עם פול פ. הילי. ספר זיכרונות זה יצא לאור ב-1962 על ידי "Doubleday & Company". הוא הקדיש את הספר לאשתו ולבתו.

 חיים אישיים, מותו ומורשתו 
וילר התחתן עם לולו מ. וייט, אשר הייתה יועצת פוליטית בכירה. נולדו להם שישה ילדים: ג'ון, אליזבת, אדוארד, פרנסס, ריצ'רד ומריון. פרנסס עזרה לאביה במחקרו באוטוביוגרפיה שלו, "יאנקי מהמערב: סיפור החיים הגלוי והסוער של הסנאטור ממונטנה", אותו פרסם בשנת 1962 והוקדש לה ולאשתו.

וילר מת בגיל 92 ב-6 בינואר 1975 בוושינגטון הבירה, ונקבר בבית הקברות של רוק קריק במחוז קולומביה. ביתו הוא נקודת ציון היסטורית לאומית מתוך הכרה בתפקידו הפוליטי הלאומי.

ב-2004, הסופר הפוליטי ביל קאופמן מ-The American Conservative תיאר את וילר כמי שהתבלט כ"מגן נגד גיוס, אנטי מלחמתי, אנטי בעלי עסקים ומגן גדול של חירויות האזרח".

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי מסצ'וסטס
קטגוריה:בוגרי בית הספר למשפטים באוניברסיטת מישיגן
קטגוריה:פרוגרסיביים אמריקאים
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-20
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית ממונטנה
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1882
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1975