יו ויליאמסון

יו ויליאמסון (באנגלית: Hugh Williamson; 5 בדצמבר 1735 – 22 במאי 1819) היה אב מייסד, רופא ופוליטיקאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר כחתום על חוקת ארצות הברית וכמי שייצג את קרוליינה הצפונית בוועידת החוקה.

ויליאמסון היה מלומד בעל שם בינלאומי. למדנותו הביאה אותו למגע עם כמה מהאינטלקטואלים המובילים בעניין הפטריוטי, ובתמורה, עם התסיסה של רעיונות פוליטיים שבסופו של דבר קיבלו ביטוי בחוקה. במהלך המהפכה האמריקאית, ויליאמסון תרם את כישרונותיו כרופא וכמדען טבע למאמץ המלחמה האמריקאי. חוויותיו באותו אירוע בולט של דורו הפכו את המלומד הגאון לפוליטיקאי מיומן ולמנהיג נחוש במערכה לממשל לאומי יעיל. מנהיגותו באה לידי ביטוי לא רק בוועידה בפילדלפיה, אלא גם, באופן מובהק, במהלך דיוני האשרור בקרוליינה הצפונית.

הקריירה של ויליאמסון מדגימה את חוסר השורשים שאפיין את חייהם של אמריקאים רבים אפילו במאה ה-18. כאחד שנולד באזור הספר, הוא חי במשך תקופות משמעותיות בחייו הארוכים בשלושה אזורים שונים במדינה. הניידות הזו תרמה ללא ספק לפיתוח השקפתו הלאומית, השקפה שהתחזקה על ידי שירות בזמן מלחמה עם כוחות צבא בין-מדינתיים ומחוזקת על ידי האינטרסים של הנוטעים והסוחרים שהיוו את אזור הבחירה שלו בקרוליינה הצפונית. חוויותיו שכנעו אותו שרק שלטון מרכזי חזק יוכל להגן ולטפח כראוי את העתיד הפוליטי, הכלכלי והאינטלקטואלי של האומה החדשה.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
ויליאמסון נולד ב-5 בדצמבר 1735 בעיר וסט נוטינגהאם, במה שהיה אז אזור הגבול של פרובינציית פנסילבניה. בריאותו השברירית כנער הכבידה על תחילת הקריירה שלו בעסקי הלבוש של המשפחה. הוריו שלחו אותו במקום זאת לאקדמיה החדשה בלונדון של פרנסיס אליסון וב-1754 לקולג' של פילדלפיה (אוניברסיטת פנסילבניה של ימינו). ויליאמסון סיים את לימודיו בכיתה הראשונה של בית הספר, ב-17 במאי 1757, חמישה ימים לפני מותו של אביו. לאחר שלימד באקדמיית פילדלפיה, ויליאמסון למד תאולוגיה עם שכנו מווסט נוטינגהאם, הכומר סמואל פינלי (לימים נשיא הקולג' של ניו ג'רזי, אוניברסיטת פרינסטון של ימינו). הוא עבר לקונטיקט והשיג רישיון מטיף, אך התפכחותו ממחלוקות סיעות בתוך הכנסייה הפרסביטריאנית ובריאות לקויה הביאו אותו לנטוש את הקריירה במשרד. עם השלמת תואר שני בפילדלפיה בשנת 1760, ויליאמסון הצטרף לפקולטה כפרופסור למתמטיקה.

בהסבת קריירה נוספת ארבע שנים מאוחר יותר, פנה ויליאמסון ללימודי רפואה ודוקטרינות. לאחר שבילה שנה באוניברסיטת אדינבורו, הוא סיים את לימודי הבגרות ב-1760 באוניברסיטת אוטרכט בהולנד, כתב תזה קצרה, וקיבל את התואר הרפואי שלו ב-6 באוגוסט 1764. הוא חזר לפילדלפיה כדי לפתוח קליניקה פרטית. במקביל, הוא המשיך במספר פרויקטים מדעיים וחינוכיים עצמאיים, ועבודתו בתחומים אלו הביאה בסופו של דבר לחברות בחברה הפילוסופית האמריקאית וכן לשבחים בחוגים האינטלקטואלים של אירופה.

העניין במדע ובחינוך הוביל בעקיפין את ויליאמסון לפוליטיקה ולעניין הפטריוטי. הוא הפליג לאנגליה בשנת 1773 כדי לגייס כספים לפרויקט חינוכי מקומי, ועצר בדרך בבוסטון. שם הוא היה עד למסיבת התה המפורסמת של בוסטון, שבה פטריוטים לבושים כמו אינדיאנים אמריקאים השמידו מטען של תה במחאה על מס פרלמנטרי שנאכף באותה העת על סחורות מיובאות. בהגיעו ללונדון הוא זומן בפני המועצה החסית להעיד על מעשה המרד הזה ועל ענייני הקולוניאליזם בכלל.

ויליאמסון הגיע לבגרות פוליטית במהלך המפגש הזה. בתגובה לשאלות של חברי המועצה, שהיו בתהליך של גיבוש צעדי ענישה נגד מסצ'וסטס, הוא הזהיר בבוטות שדיכוי יעורר מרד. לאחר מכן המשיך והביע את הטיעון שהפך לליבה של עמדת הפטריוטים: האמריקנים זכאים למלוא הזכויות של האנגלים, כולל ייצוג בהחלטות הממשל האנגלי. עדות זו הביאה אותו לידיעת אמריקאים אחרים בלונדון. עניין הדדי בעניינים מדעיים חיזק קשרי עבודה מוצקים עם בנג'מין פרנקלין, ועד מהרה מצא את עצמו ויליאמסון מצטרף למדען האמריקני המפורסם ואחרים בבקשת תמיכה בקרב אותם אנגלים אשר, בניגוד לממשלתם שלהם, אהדו את הטענות האמריקאיות. ויליאמסון המשיך להולנד שם, תוך ניצול הכיסוי שהעניק נוכחותו בפגישות בנושאים מדעיים וחינוכיים, הוא ארגן פרסום של עלונים ומאמרים אחרים שתמכו בעניין הפטריוטי. בעודו שם נודע לו שהמושבות הכריזו על עצמאותן. הוא מיהר לחזור לפילדלפיה בתחילת 1777 והתנדב לשירות במחלקה הרפואית של הצבא הקונטיננטלי. המחלקה לא נפתחה באותה העת, אז ויליאמסון החליט לכונן שותפות עם אח צעיר לייבוא תרופות וחפצים נדירים אחרים מאיי הודו המערבית דרך המצור הבריטי. מתוך אמונה שהוא יכול לתרום בצורה הטובה ביותר למאמץ המלחמתי על ידי שימוש באנשי הקשר ובמוניטין שלו בצורה זו, ויליאמסון הפך את אדנטון, קרוליינה הצפונית, לבסיס הפעילות שלו. ההתיישבות בקרוליינה הצפונית הובילה עד מהרה להקמת מרפאה שתשרת את בעלי המטעים והסוחרים של האזור.

 רופא צבאי 
פעילויות שונות אלו הביאו את ויליאמסון לתשומת לבם של המנהיגים הפוליטיים של קרוליינה הצפונית. מול האיום של פלישה בריטית לאזור מהים ומהבסיסים בפלורידה, בית המחוקקים של המדינה הצביע על גיוס כוח של 4,000 איש כדי לסייע לקרוליינה הדרומית. כאשר המושל ריצ'רד קאסוול, בדרגת מייג'ור גנרל, יצא לשדה הקרב בראש החיילים-האזרחים הללו, הוא מינה את ויליאמסון לשמש כרופא והמנתח הכללי של המדינה, תפקיד בו כיהן ויליאמסון עד סוף המלחמה.

המצור על צ'ארלסטון ב-1780 היווה תבוסה קשה עבור הכוחות האמריקאים וסימן את סיומו של השלב הראשון באסטרטגיית מלחמה בריטית חדשה. לפי אסטרטגיה זו הכוחות הבריטיים ימשיכו לרתק את הצבא הראשי של הגנרל ג'ורג' וושינגטון בצפון בעוד שצבא מלכותי בפיקודו של גנרל צ'ארלס קורנווליס יתקדם צפונה. תוך שימוש בסוואנה, ג'ורג'יה וצ'ארלסטון כבסיסי הפעילות שלהם, הבריטים ציפו שהיחידות הסדירות שלהם יתקדמו דרך קרוליינה הצפונית ווירג'יניה בעוד מיליציה המורכבת מלויאליסטים מקומיים אבטחה אזורים שנכבשו על ידי הכוחות הסדירים. אם הייתה מצליחה, אסטרטגיה זו הייתה מביאה לכיבוש המושבות מדרום. כדי להתמודד עם מאמציו של קורנווליס, הקונגרס הקונטיננטלי שלח את הורשיו גייטס לפקד על כוח קטן המורכב מדיוויזיה של כוח קונטיננטלי, יחידות של קאסוול מקרוליינה הצפונית וקבוצה של יחידות מיליציה של וירג'יניה שנאספו בחופזה.

גייטס ניסה לתקוף את הבסיס הקדמי הבריטי ליד קמדן, קרוליינה הדרומית, אך יחידות המיליציה העייפות שלו, שעדיין היו בתהליכי גיבוש כשהקרב החל, כותרו, והאמריקאים ספגו תבוסה נוספת. ויליאמסון, שהיה עד לאסון, התנדב לעבור מאחורי קווי האויב כדי לטפל בפצועים האמריקאים. הוא בילה חודשיים במשימה הזו. כאשר אבעבועות שחורות איימו על מחנה הכליאה, הוא התווכח בתקיפות עם קורנווליס וקצינים בריטים אחרים על השיטה הנכונה להילחם במחלה. ההתמדה והמוניטין המדעי שלו השתלמו. הבריטים מילאו אחר עצתו, ומגפה נמנעה.

בסתיו 1780 חזר ויליאמסון לשדה הקרב. מייג'ור גנרל נתנאל גרין, מחליפו של גייטס, החל בקמפיין המבריק שלו לכבוש מחדש את הדרום באמצעות מאמצים משותפים של כוח קונטיננטלי ומיליציות. בעוד הכוח העיקרי שלו נלחם בבריטים בסדרה של קרבות, אנשי המיליציה התרכזו בבחירת מוצבים קטנים ובפלוגות אויב מבודדות. פרנסיס מריון, שכונה "שועל הביצות", ואחרים שפעלו בעיקר בקרוליינה הדרומית זכורים בעיקר בשל סוג זה של לוחמת גרילה, אך גם יחידות של קרוליינה הצפונית אימצו את הטקטיקות הללו. ויליאמסון צורף לכוח בפיקודו של בריגדיר גנרל אייזק גרגורי שתפקידו היה להגביל את הפעילות הבריטית במזרח קרוליינה הצפונית. גרגורי הקים את בסיסו במרחבים העצומים של הביצה העגומה, שם יכול היה לרתק את הבריטים בווילמינגטון מבלי לסכן את כוחו הקטן. החידושים הנועזים של ויליאמסון ברפואה מונעת, במיוחד מאמציו המאומצים להחדיר לכוחות את החשיבות של תברואה ודיאטה, שמרו על הפיקוד כמעט נקי ממחלות במהלך ששת החודשים שבהם אכלסו את הביצה - הישג נדיר בלוחמה של המאה ה-18.

 מדינאי 
ימין|ממוזער|191x191 פיקסלים| הסמל של יו ויליאמסון
ממוזער| סצנה בחתימה על חוקת ארצות הברית
ממוזער| קי, יו ויליאמסון, מספר 19
ב-1782 נבחר ויליאמסון לבית התחתון של בית המחוקקים של קרוליינה הצפונית, שם כיהן במשך כמה קדנציות. הוא ישב בוועדות רבות, כולל זאת שהוקמה להסדרת זכויות חיילים משוחררים, והוא חיבר את חוק זכויות היוצרים של המדינה. הוא נבחר לכהן בקונגרס הקונטיננטלי ב-1782. מינוי לגוף לאומי זה ייצג התקדמות פוליטית טבעית עבור ויליאמסון, שהתפתח לאחד ממובילי הפדרליזם. חוויותיו במהלך המהפכה, במיוחד חשיפתו לצורך הדוחק בשיתוף פעולה בין-מדינתי במהלך המערכות 1780 ו-1781 בקרוליינות, שכנעו אותו בחשיבות הצבאית של ממשל לאומי חזק. עניין זה גדל כשהגיע לממש את התועלת הכלכלית שעשויה להיווצר מההתאחדות הבין-מדינתית המחייבת. בשנת 1786 בחרה קרוליינה הצפונית בוויליאמסון להשתתף באמנת אנאפוליס, פגישה שנקראה ליישב שאלות כלכליות המשפיעות על מדינות המיד-אטלנטיק. אף על פי שהגיע מאוחר מדי כדי למלא תפקיד בהליכים של מרילנד, הוא היה מוכן לדון בנושאים בין-מדינתיים בשנה שלאחר מכן כאשר מדינתו מינתה אותו כנציג בוועידת החוקה בפילדלפיה.

ויליאמסון, משתתף נאמן בכנסים, התאכסן אצל אלכסנדר המילטון וג'יימס מדיסון, שניים מהמנהיגים הלאומנים הידועים ביותר במדינה. קומתו האינטלקטואלית והרקע הבינלאומי הניעו אותו גם לתפקיד מנהיגותי במשלחת קרוליינה הצפונית. יכולת העבודה הקשה וההומור הטוב המולד שלו הפכו אותו לבעל ערך רב עבור הפדרליסטים כשהם פיתחו את הפשרות הפוליטיות הרבות הנחוצות לקונצנזוס על מכשיר הממשל החדש. ב-11 ביולי 1787, ג'יימס וילסון מפנסילבניה הציע את הפשרה של שלושת החמישיות. ההצעה הזאת לא התקבלה (4:6), אבל הצעה דומה מהותית התקבלה יומיים לאחר מכן. ויליאמסון, כמו אבות מייסדים רבים אחרים, התנגד למוסד העבדות.

זמן קצר לפני דחיית הוועידה כתב ויליאמסון סדרה של מכתבים פומביים להגנה על מערכת פדרלית חזקה. "מכתבי סילביוס" אלה התייחסו לרבים מהדאגות המעשיות של מדינתו, שבה החקלאים הכפריים, ולעיתים קרובות מוכי החובות, העדיפו תקנות ממשלתיות מינימליות, בעוד שקבוצת בעלי המטעים המסחריים מאזור החוף רצתה כלכלה המוסדרת בקפדנות על ידי ממשלה מרכזית. תוך שימוש בדוגמאות פשוטות, ויליאמסון הסביר לשתי הקבוצות את הסכנות הכפולות של כספים אינפלציוניים ושל מיסים שיעכבו את צמיחת הייצור המקומי. הוא קרא לתושבי קרוליינה הצפונית לתמוך בחוקה כבסיס לשגשוגם העתידי. תהליך האשרור, הוא הסביר, יחליט אם ארצות הברית תישאר "מערכת של טלאים וסדרה של אמצעים" או תהפוך ל"אומה הפורחת, העצמאית והמאושרת ביותר על פני כדור הארץ".

לאחר הדחייה בפילדלפיה, חזר ויליאמסון לניו יורק כדי להשתתף בישיבות הסיום של הקונגרס הקונטיננטלי וכדי לשמש כאחד הסוכנים המסדירים את חשבונותיה של קרוליינה הצפונית עם הגוף הזה. חובות אלו גרמו לו להחמיץ את ועידת הילסבורו, שם קרוליינה הצפונית שקלה לראשונה את החוקה ודחתה אותה, אך הוא מילא תפקיד מרכזי בוועידה שנייה שהתכנסה בפייטוויל ב-1789. כאן הוא השתתף במאמץ מוצלח לגייס תמיכה לחוקה.
ממוזער| קברו של ויליאמסון בבית הקברות של כנסיית טריניטי
ויליאמסון נבחר לקונגרס הפדרלי הראשון. הוא כיהן שתי קדנציות לפני שפרש והשתקע בעיר ניו יורק, שם המשיך לעסוק במגוון רחב של תחומי עניין מלומדים. הוא כתב רבות על מחקריו, הצטרף למספר רב של חברות מלומדות ותרם לארגוני צדקה רבים. הוא גם שימש כאחד מהנאמנים המקוריים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית.

תומאס ג'פרסון תיאר את תפקידו של ויליאמסון בוועידת פילדלפיה במונחים הבאים: "הוא היה חבר שימושי, בעל מוח חריף, קשוב לעסקים, ובעל רמה גבוהה של למדנות".

 חיים אישיים 
ויליאמסון נישא למריה אפתורפ בינואר 1789; היא נפטרה לאחר לידת ילדם השני בשנת 1790. נולדו להם שני בנים, שניהם מתו צעירים (המבוגר בגיל 22 ב-1811, הצעיר, זמן קצר לאחר מכן, על פי הזיכרונות של יו ויליאמסון לפי הוסאק). ויליאמסון היה פרסביטריאני, אם כי כמה מקורות זיהו אותו כדאיסט.

 מוות ומורשת 
ב-22 במאי 1819 נפטר ויליאמסון בפתאומיות בעיר ניו יורק, בגיל 83, בעודו נוהג במרכבתו; הוא נקבר בעיר ניו יורק בחצר הכנסייה טריניטי ליד קברו של אלכסנדר המילטון. מחוז ויליאמסון, טנסי, נקרא על שמו, ולאחר מכן, מחוז ויליאמסון, אילינוי, נקרא על שם מחוז ויליאמסון, טנסי. רחוב ויליאמסון במדיסון, ויסקונסין נקרא על שמו. ויליאמסון נבחר לחבר באגודת העתיקות האמריקאית בשנת 1813.

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי פנסילבניה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אוטרכט
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הצפונית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אדינבורו
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פנסילבניה
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1735
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1819