רייטים

הרייטים (בלטינית: Raeti) היו קונפדרציה של שבטים מהרי האלפים, ששפתם ותרבותם היו קשורים לאלו של האטרוסקים. לפני הכיבוש הרומי הם שכנו בטירול של ימינו באוסטריה, במזרח שווייץ ובאזורי האלפים של צפון-מזרח איטליה. לאחר הכיבוש הרומי הוקמה הפרובינקיה הרומית של רייטיה שכללה חלקים מגרמניה של ימינו מדרום לדנובה.

האטימולוגיה של שמם אינה ברורה. הפרובינקיה הרומית של רייטיה נקראה על שם עם זה.

מקורות עתיקים מאפיינים את הרייטים כאטרוסקים שנעקרו מעמק הפו על ידי הגאלים ומצאו מקלט בעמקי האלפים. אבל סביר להניח שהם היו בעיקר עם ילידי אלפיני. שפתם, הקרויה , הייתה כנראה קשורה לאטרוסקית, אבל אולי לא נגזרה ממנה. לפחות חלק משבטי הרייטים (אלה שבצפון-מזרח איטליה) כנראה המשיך לדבר בשפה הרייטית עד המאה ה-3 לספירה. אחרים (אלה בשווייץ) דיברו כנראה בשפה קלטית בתקופתו של הקיסר הרומי אוגוסטוס (שלט 30 לפנה"ס – 14 לספירה).

הרייטים חולקו לשבטים רבים, אך רק חלקם מזוהים בבירור במקורות העתיקים.

שבטי הרייטים, יחד עם אלה של שכניהם דוברי הקלטית מצפון, ה, הוכנעו על ידי הצבא הרומי בשנת 15 לפני הספירה ושטחיהם סופחו לאימפריה הרומית. הפרובינקיה הרומית של רייטיה אט וינדליקיה נקראה על שם שני העמים הללו. שבטי הרייטים הפכו במהרה לנתינים נאמנים של האימפריה ותרמו מספר לא פרופורציונלי של מגויסים לחיל עזר בצבא הרומי.

אטימולוגיה
מקור השם רייטים אינו ברור. יש לו קווי דמיון לשם שבו האטרוסקים כינו את עצמם: "ראסנה" ("העם"). עם זאת, לא ברור אם לרייטים היה כינוי עצמי דומה או שרייטים הוא שם המשמש זרים לתיאור הרייטים.

הגאוגרף הרומי פליניוס הזקן, שכתב בשנת 70 לספירה, העלה השערה שהעם נקרא על שם "רייטוס", מנהיגם בזמן "גירושם" כביכול מעמק הפו.

עם זאת, אגדות על עמים ששמם הוא אפונים של מייסדם היו סיפור מקור נפוץ, מפוברק במופגן. (ההמחשה המפורסמת ביותר של תיאוריה זו היא האגדה לפיה העיר רומא שואבת את שמה מרומולוס, כביכול מייסדה, בעוד שאם רומולוס היה קיים בכלל (דבר שרוב החוקרים מפקפקים בו), אז סביר הרבה יותר ששמו שלו נגזר מתוך שם מקום קיים רומא, ולא להפך).

ורגיליוס (70 לפנה"ס–19 לפנה"ס) משבח בפואמה הארוכה גאורגיקה אדם בשם 'רייטיאן' על איכות ענבי היין מהאזור. ההנחה היא מההקשר שהוא מפרט את זה לאדם בודד, ולא לאנשים בכלל. זה מצביע על כך שוורגיליוס חשב שרייטוס הוא האב-האל של העם הרייטי.

כמו כן, הוצע כי השם רייטים עשוי להיות קשור ל, אלה מרכזית שהייתה נערצת בצפון-מזרח איטליה, והיא מוזכרת בכמה כתובות על לוחות מקודשים של העם הוונטי. לוח מקודש רייטי אחד, מאותו אזור, מכיל את המילה רייטוס, שעשויה להתייחס לאלה זו.

מקורות
האזכור המוקדם ביותר של הרייטים במקורות עתיקים ששרדו הוא ב"" של פוליביוס, שנכתבו לפני 146 לפנה"ס. הרייטים, לפי פליניוס הזקן, היו אטרוסקים שגורשו אל הרי האלפים מעמק הפו על ידי פלישת גאלים. תיאור זה של מקורם של הרייטים נתמך על ידי ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס מהתקופה האוגוסטנית. אם ההיסטוריוגרפיה הזו נכונה, אזי העקירה מעמק פו התרחשה בשנים 600–400 לפני הספירה, כאשר נדידות גדולות של שבטים קלטיים מגאליה הביאו לקלטיזציה של האזור כולו.

אבל "תאוריית ההגירה" המסורתית שבה דגלו סופרים קלאסיים, ועד שנות ה-60 של המאה ה-20, גם רוב החוקרים המודרניים, כבר לא נחשבת להסבר האפשרי היחיד לשינוי חברתי-לשוני. סביר באותה מידה שהרייטים, אם הם דיברו שפה דמוית אטרוסקית, היו ילידים של הרי האלפים שדיברו בה כל עוד, אם לא יותר מאשר, האטרוסקים של אטרוריה - במיוחד אם, כפי שרוב החוקרים מאמינים, האטרוסקית מייצגת את שפת הבסיס הפרה-הודו-אירופית של איטליה והרי האלפים. לחלופין, אם הילידים האלפיניים דיברו בעבר שפה שאינה קשורה לאטרוסקית, ייתכן שהם אימצו את האטרוסקית באמצעות תהליכים אחרים מלבד הגירה המונית, למשל באמצעות חילופי תרבות עם האטרוסקים של עמק פו, או כתוצאה מ"העברת אליטה" על ידי אליטה אטרוסקית שהשיגה הגמוניה פוליטית על השבטים האלפים.

השתייכות אתנו-לשונית
שמאל|ממוזער|250px|מפה לשונית של איטליה סביב 600 לפני הספירה, מראה את האזור המשוער שבו דיברו בשפה הרייטית.
חוקרים רבים מאמינים שהרייטים דיברו, לפחות במקור, בשפה ה, שפה שנכחדה הידועה רק מסדרה של כתובות, שנכתבו בגרסה של . לשון זו נחשבת בדרך כלל על ידי רוב הפילולוגים כקשורה לאטרוסקית, שפה שאינה שפה הודו-אירופית המתועדת בצורה הטובה ביותר באזורי מרכז איטליה של טוסקנה, צפון לאטיום ומערב אומבריה, וגם באזורים איטלקיים אחרים של אמיליה-רומאניה, קמפניה ולומברדיה. השפה כונתה על ידי בלשנים "רייטית" משום המסקנה שהרייטים דיברו בה בהתבסס על מקורות ראיות שונים.

גם אם הרייטית הייתה שפת אבותיהם של הרייטים, קיימת אי ודאות רבה לגבי עד כמה היה נפוץ הדיבור ברייטית בקרב השבטים עד לתקופת אוגוסטוס (שלט 30 לפנה"ס – 14 לספירה). באזור האלפיני בכללותו, קיימות עדויות לכך שהיסודות הלא-קלטיים הוטמעו, עד לתקופתו של אוגוסטוס, באופן משמעותי על ידי שטף השבטים הקלטים ואימצו את הדיבור הקלטי. לפי טיטוס ליוויוס, ה"צליל" של הלשון האטרוסקית המקורית של הרייטים (sonum linguae) הושחת כתוצאה מהתיישבות בחבל האלפים. זה עשוי להצביע על כך שלפחות חלק מהשבטים איבדו את לשונם הרייטית של אבותיהם לקלטית. ה מוצאת תמיכה גם בנוהג הרומי של הקישור בין הרייטים לבין שכניהם מצפון, ה, הנחשבים על ידי רוב ההיסטוריונים כדוברי קלטית. שטחי שני העמים שולבו למטרות מינהליות משלב מוקדם ובסופו של דבר, תחת הקיסר קלאודיוס (שלט 41–54), כפרובינקיה "רייטיה אט וינדליקיה" (Raetia et Vindelicia). בנוסף, הוקמו קוהורטות משותפות (Raetorum et Vindelicorum) של חיל עזר בצבא הרומי תחת אוגוסטוס.

תמיכה נוספת להשערה שהשבטים הרייטים הצפוניים המירו את שפתם לקלטית לפני התקופה הקיסרית הרומית נתמכת על ידי התפוצה של כתובות רייטיות. אלה נמצאו בעיקר בצפון-מזרח איטליה: דרום טירול, טרנטו, ואזור ונטו. הכתובות הרייטיות מצביעות על כך שהשפה הרייטית שרדה עד המאה ה-3 לספירה, מה שמרמז על קיומם באותה תקופה של שבטים רייטים, לפחות בצפון-מזרח איטליה, שלא עברו לדבר קלטית. בנוסף, שפע הטופונימים הקלטיים בטריטוריה הרייטית מוביל למסקנה שבעת הכיבוש הרומי, רבים מהרייטים עברו קלטיזציה משמעותית.

במהלך מאות שנות השלטון הרומי, הפכו הרייטים בעיקר לדוברי לטינית. הוצע כי שריד ששרד מהדיבור הלטיני של הרייטים הוא שפות רטו-רומאניות, הכוללות את הלדינית, הפורלן והרומאנש. רומאנש שורדת היום בכמה עמקים של הקנטון השווייצרי גראובינדן (שרוב תושביו כיום דוברי גרמנית). עם זאת, מקור רייטי לרומאנש אינו ודאי, שכן השפות שפות רטו-רומאניות מופיעות בקשר הדוק ביותר לקבוצת השפות השפות גאלו-רומאניות, מה שמחזק את הטיעון שלפחות חלק מהרייטים אימצו את השפה הקלטית לפני שאימצו את הלטינית.

טריטוריה
שמאל|ממוזער|400px|מפה המציגה את המחוז הרומי (כנראה עדיין לא היה פרובינקיה מלאה עד אז) Raetia et Vindelicia, כפי שהיה בשנת 14 לספירה, עם כמה שמות שבטיים רייטיים
העדויות מצביעות על כך שגבולו המזרחי של המחוז הרומאי המקורי Raetia et Vindelicia, כפי שהוקם תחת אוגוסטוס, היה (עם הפרובינקיה נוריקום) הנהר "Aenus" (אין) מהשפך שלו לדנובה עד דרומה, ולאחר מכן ליד נהר "Isarcus" (). גבולו הצפוני עם השבטים הגרמנים ה"חופשיים" הוגדר על ידי תוואי הדנובה העליונה. במערב כלל Raetia et Vindelicia את כל ימת קונסטנץ ואת עמק הריין העליון ולאחר מכן קטע ארוך מערבה לאורך עמק הרון העליון עד אגם ז'נבה. בדרום, גבולו עם מחוזות המנהל האיטלקיים של גאליה קיסאלפינה ו היה דומה בערך לגבול הצפוני של איטליה של היום.

בני הווינדליקים היו, לפי תלמי, מוגבלים למזרחו של הנהר "ליקה" (לך), בעוד שממערב לאותו נהר, בוואריה העליונה הייתה מיושבת על ידי הרייטים. דעה הפוכה היא שכל האזור שבין הדנובה לאלפים יושב על ידי הווינדליקים, כאשר הרייטים היו מוגבלים לאלפים עצמם.

התפיסה האחרונה תואמת את סטראבון, שמתעד שהשטח שיושב על ידי שבטי הרייטים השתרע מחלקו העליון של הנהר ריין בצפון שווייץ ועד דרומה עד הערים קומו ווורונה בצפון איטליה. הרייטים הוגבלו במזרח על ידי פדרציית הטאוריסקי הקלטית של נוריקום ובמערב על ידי ההלווטים.

שבטים
אף על פי שהמקורות העתיקים מסכימים לייחס לרייטים מקור אטרוסקי, הם פחות ברורים בדיוק אילו שבטים ששכנו באזור המכונה "רייטיה" יכולים להיות מסווגים בתור רייטים (והאם סיווג כזה התבסס על מיקום גאוגרפי או שפה או גורמי תרבות). בנוסף, יש פערים ניכרים בשמות השבטים שניתנו על ידי המקורות. חלק מהמיקומים של השבטים המתועדים אינם ברורים, אם כי מיקומם של רובם נקבע בבטחה על ידי עדות לשם מקום ושמות אישיים.

סטראבון מסווג את הלפונטי, הקמונים (שהעניקו את שם לעמק ואל קמוניקה, כיום בלומברדיה שבאיטליה), ה"קוטואנטי" וה"רוקאנטי" כשבטים של רייטים. מתוכם שני הראשונים מוזכרים בכתובת של אוגוסטוס באותו איות לטיני בעוד ששני האחרונים הם כנראה הקוסואנטים והרוקינאטים בהתאמה בכתובת אוגוסטוס. עם זאת, נראה שטקסט הכתובת מזהה את הרוקינאטים כאחד מארבעת השבטים של הווינדליקים שנכבשו (אך ייתכן שהרוקאנטי של סטראבון היו למעשה שבט אחר, הרוגוסקי בכתובת אוגוסטוס).

לעומת סטראבון, פליניוס הזקן מחשיב את הלפונטי כשבט קלטי הדומה לטאוריסקי וטען כי הקמונים מקורם בקבוצה אתנית הפרוטו-איטלקית המכונה "אוגאניי" (Euganei, ביוונית eugenēs – "נולד היטב") שמרכזה היה סביב העיר ורונה של ימינו, יחד עם הטרומפליני של העמק השכן "ואל טרומפה". עם זאת, אף אחת מההערות של פליניוס אינה מונעת את זיהוים של הלפונטי והקמונים כרייטים. השפה הלפונטית סווגה באופן סופי כשפה קלטית קונטיננטלית מובהקת. באשר ל"אוגאניי", הסיווג הלשוני שלהם אינו ודאי עקב עדויות מועטות. ייתכן ששפתם הייתה קשורה גם לאטרוסקית, אולי תת-קבוצה של . לחלופין, ייתכן ששפתם הייתה הודו-אירופית, בדומה לזו של שכניהם הקרובים, הקלטים או הוונטי (ששפתם חולקת מספר קווי דמיון עם הלטינית והשפות האיטלקיות, אך יש לה זיקה מסוימת עם שפות הודו-אירופיות אחרות, במיוחד גרמנית וקלטית).

בנוסף, נראה כי הפרובינקיה "רייטיה אט וינדיליקיה"" הייתה מיושבת גם על ידי מספר שבטים שאינם רייטים. ה"ברוני" (Breuni) וה"גנאוני" (Genauni) מסווגים כאילירים על ידי סטראבון, בעוד שלמספר שבטים באזור יש אטימולוגיות קלטיות מתקבלות על הדעת: למשל, קטוריגס מ"קאטו" ("להילחם" או "לוחמים") וננטואטס מ"נאנטו" ("עמק") בהתאמה.

הכתובת טרופאום אלפיום מכילה את שמותיהם של 45 שבטים אלפיניים. השבטים הרייטיים מדרום למראנו השתלבו ללא התנגדות באימפריה הרומית, ולכן אינם מופיעים בטרופאום אלפיום. ה למשל מזכירה את האנאוני, הסינדוני והטוליאסים. אלה שקיבלו שם ושישבו בשטחים של הפרובינקיה "רייטיה אט וינדיליקיה" ואזור  של צפון איטליה, וביטול השבטים הללו שנחשבו כנראה קלטיים על ידי חוקרים (מדולי, אוקני, קטוריגס, בריגיאני, סוגיונטי, קאוטרונס, אוברי, ננטואטס, סדוני, וראגרי).

כיבוש רומאי
הרייטים, יחד עם שכניהם כנראה הקלטים מצפון, ה, הוכנעו על ידי בניו החורגים של קיסר רומא אוגוסטוס  ומפקדי הצבא הבכירים טיבריוס ודרוסוס במערכה בשנת 15 לפני הספירה.

עד סביב שנת 100 לספירה היה האזור בשליטת חיל מצב, בשוליו המערביים (ב (בשווייץ של ימינו) משנת 15 לספירה), לפחות לגיון רומי אחד (כנראה הלגיון התשעה עשר עד שנת 9 לספירה, אז הושמד בקרב יער טויטובורג). בנוסף, הוצבו שם כוחות עזר רומיים ו-leves armature ("חיילים קלים", כנראה מיליציה מקומית). אבל כוחות אלה היו בעיקר לביטחון מפני איומים חיצוניים, לא תסיסה פנימית. סטראבון כתב שהשבטים האלפינים בכללם הסתגלו בקלות לשלטון הרומי ולא מרדו ב-33 השנים שחלפו מאז הכיבוש הראשוני.

הרייטים (והווינדליקים) חויבו לשלם מיסים לרומא. עם זאת, השטח המשולב שלהם היה מאורגן בתחילה לא כפרובינקיה רומית, אלא כמחוז צבאי תחת קצין רומי ממעמד הפרשים, שהוגדר כ" של הרייטים, הווינדליקים ועמק פונין". כנראה לא לפני הקיסר קלאודיוס (שלט בשנים 41–54), המחוז הצבאי הפך לפרובינקיה מלאה עם השם הרשמי של "רייטיה אט וינדיליקיה" (קוצר פשוט לרייטיה בשלהי המאה ה-1), בעוד שעמק פונין (קנטון ואלה בשווייץ) הופרד כדי להצטרף לפרובינקיה . רייטיה נשלטה על ידי נציב ממעמד הפרשים.

על פי התיעוד האפיגרפי, בתקופה היוליו-קלאודית המוקדמת של האימפריה הרומית (30 לפנה"ס – 37 לספירה) הוקמו לפחות 10 רגימנטים של חי"ר עזר משבטי רייטים (הקוהורטס רייטורום). מספר זה מייצג כ-5,000 מתגייסים, עומס עצום על עמקים אלפיניים מאוכלסים בדלילות. זה מצביע על כך שהרייטים נמשכו מאוד לקריירה בצבא הרומי.

לקריאה נוספת
 A. Baruffi, Spirit of Rhaetia: The Call of the Holy Mountains (LiteraryJoint, Philadelphia, PA, 2020), 
 Alfoldy, Geza (1974): Noricum
 Cambridge Ancient History (1996): Vol X, The Augustan Empire
 Cornell, T. J. (1995): The Beginnings of Rome
 Faliyeyev, Alexander (2007): Dictionary of Continental Celtic Placenames (online)
 Holder, Paul (1980): Studies in the Auxilia of the Roman Army

 Ó Hógain, Dáithi (2006) The Celts
 Marchesini, Simona and Roncador, Rosa (2015): Monumanta Linguae Raeticae (https://www.researchgate.net/publication/317717346_Monumenta_Linguae_Raeticae)
 Zavaroni, Adolfo (2001): Le Iscrizioni Retiche ("Raetic Inscriptions") (online)

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:איטליה הקדם-רומית
קטגוריה:עמים קדומים באיטליה