צו הסובלנות של 1782

צו הסובלנות (בגרמנית: Toleranzedikt vom 1782) להרחבת זכויות "היהודים הנסבלים" (בגרמנית: geduldeten Juden) בווינה ובאוסטריה התחתית, פורסם ב-2 בינואר 1782 על ידי יוזף השני במסגרת הרפורמה שנועדה להסדיר את זכויותיהן של האוכלוסיות הנוצריות הלא-קתוליות. יש רואים בו את כתב הזכויות הראשון שניתן ליהודים ברוח עקרונות הנאורות והאמנציפציה.

יוזף השני פעל באופן עצמאי כקיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1780, עת נפטרה אמו מריה תרזה, ועד מותו בשנת 1790.

צו זה היה חלק מסדרת צווי סובלנות להרחבת זכויות היהודים באזורים בהם הורשו להתיישב ברחבי האימפריה, שפורסמו על ידי יוזף השני בנפרד עבור כל אזור, בין השנים 1781 – 1789. בניגוד לכתב הסובלנות (בגרמנית: Toleranzpatent) משנת 1781, שהסדיר את זכויותיהן של האוכלוסיות הנוצריות הלא-קתוליות באימפריה (לותרנים, קלוויניסטים ונוצרים אורתודוקסים), צווי הסובלנות בעניין היהודים לא חלו על כל השטחים תחת השלטון ההבסבורגי, אלא רק על אזורים מסוימים בהם הייתה אוכלוסייה גדולה של "יהודים נסבלים", והם הותאמו לצרכים ולמציאות המקומיים. באופן כללי, יהודים עשירים ומבוססים קיבלו עדיפות מובהקת על פני יהודים עניים.

ב-19 באוקטובר 1781 פורסם הצו עבור בוהמיה, בין ספטמבר לדצמבר 1781 פורסמו צווים עבור לומברדיה, גוריציה, גרדיסקה וטריאסטה, ב-15 בדצמבר 1781 פורסם הצו עבור שלזיה האוסטרית, ב-2 בינואר 1782 עבור וינה ואוסטריה התחתית, ב-13 בפברואר 1782 עבור מוראביה, ב-13 במרץ 1783 עבור הונגריה וב-27 במאי 1785 ו-7 במאי 1789 עבור גליציה.

יוזף השני האמין כי באמצעות הענקת השכלה והזדמנויות כלכליות אפשר יהיה להפוך את היהודים לתושבים מועילים עבור המדינה, לשפר את אופיים המוסרי ולמנוע מהם לגרום נזק לחברה הגרמנית. הצווים הבהירו כי מדיניותו המוצהרת של יוזף השני הייתה הפעלת לחץ על היהודים כדי שאלה יינטשו את המנהגים והמאפיינים שהבדילו אותם מהאוכלוסייה הגרמנית הנוצרית וישתלבו בסביבתם.

 תוכן הצו 
צו הסובלנות של 1782 אישר את המגבלות לגבי מספר היהודים שהורשו להתגורר בווינה ובאזור אוסטריה התחתית. ובו בזמן הרחיב את מספר המקצועות והעיסוקים בהם היהודים היו מורשים לפעול, מעבר למסחר ומתן הלוואות לכיוון עיסוקים פרודוקטיביים כגון חקלאות, תעבורה, מלאכה, אומנות וייצור. הצו עודד את היהודים להקים עסקים גדולים ומפעלים, להקים בתי ספר, ללמוד באוניברסיטאות ובאופן כללי, להשתלב בחברה.

השימוש בשפות עברית וייידיש הוגבל לצרכים דתיים בלבד. תוך שנתיים עד שלוש היה על היהודים לערוך את כל המסמכים שלהם באחת משפות האזור בו הם התגוררו. ליהודים ניתנה האפשרות להקים בתי ספר עצמאיים תחת פיקוח המדינה, או לשלוח את ילדיהם לבתי ספר ציבוריים. המורים בבתי הספר הציבוריים התבקשו לאפשר לילדים היהודים לא להשתתף בשיעור דת ובתפילות, ולכבד את אמונתם הדתית.

מעמדם החברתי של היהודים השתפר. בוטלו כל ההבחנות בלבוש כגון גידול זקנים, והאיסורים, כגון איסור יציאה לפני הצהריים בימי ראשון וחגים, ביקור במקומות שעשועים ציבוריים, והחוקים המשפילים (בגרמנית: geistniederschlagende Zwangsgesetze). סוחרים, סיטונאיים ובניהם ובוגרי אוניברסיטאות היו רשאים לשאת פגיונות.

היהודים הוכפפו לחוק המקומי. בתי הדין נסגרו והוחלפו בבתי המשפט המקומיים. היהודים הוזהרו שכל פגיעה בסדר הציבורי, בנוצרים או בדת הנוצרית עונשה גירוש. יחד עם זאת, נציגי השלטון המקומי התבקשו להורות לאוכלוסייה הנוצרית להתייחס ליהודים כאל בני אדם שווי זכויות ולהעניש את כל מי שמתעלל ביהודים.

נאסר על מיילדות להטביל תינוקות יהודים לנצרות בניגוד לרצון הוריהם וכל התינוקות שהוטבלו יוחזרו למשפחותיהם. הצו אסר על היהודים להתארגן במנבה של קהילה, על יהודי וינה עצמה נאסר להקים בתי כנסת בעיר עצמה והוטלו מגבלות רבות על בתי הקברות היהודיים.

 הערות שוליים 

קטגוריה:1782 לפי מדינות
קטגוריה:יהדות וינה
קטגוריה:קהילות יהודיות באוסטריה
קטגוריה:יהדות אוסטריה