יו לוסון וייט

יו לוסון וייט (באנגלית: Hugh Lawson White; 30 באוקטובר 1773 – 10 באפריל 1840) היה פוליטיקאי אמריקאי. לאחר שמילא מספר תפקידים במיוחד בבית המשפט ובבית המחוקקים של טנסי מאז 1801, ובמסגרתו כשופט בית המשפט העליון של טנסי, הוא נבחר להחליף את המועמד לשעבר לנשיאות אנדרו ג'קסון בסנאט של ארצות הברית ב-1825. הוא הפך לחבר במפלגה הדמוקרטית החדשה, ותמך במדיניותו של ג'קסון ובממשל הנשיאותי העתידי שלו. עם זאת, הוא עזב את הדמוקרטים ב-1836 והיה מועמד ויגי בבחירות לנשיאות באותה שנה.

וייט, שהיה מבעלי בריתו המהימנים ביותר של הנשיא ג'קסון בקונגרס בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, היה דוגל זכויות מדינות נלהב ותמך בזכויות המדינות כל חייו. וייט נלחם נגד הבנק הלאומי, התעריפים והשימוש בכספים פדרליים לשיפורים פנימיים, והוביל את המאמצים בסנאט להעביר את חוק הגירוש האינדיאני משנת 1830. ב-1833, בשיאו של משבר הביטול, ריכז וייט, כנשיא הסנאט הזמני, את המשא ומתן על התעריף של 1833. 

כשהוא חשד בכוחה הגובר של הנשיאות, החל וייט להתרחק מג'קסון באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, והתיישר מחדש עם הנרי קליי והמפלגה הוויגית המתפתחת. בסופו של דבר הוא נאלץ לעזוב את הסנאט כאשר בעלי בריתו של ג'קסון, בראשות ג'יימס ק. פולק, השיגו שליטה בבית המחוקקים של מדינת טנסי ודרשו את התפטרותו. 

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
ימין|ממוזער|220x220 פיקסלים| "סצנת גזירת הכבשים" של לויד ברנסון, מציגה את יו לוסון ווייט (משמאל), חמו לעתיד סמואל קאריק (באמצע), ואשתו לעתיד, אליזבת.
וייט נולד ב-30 באוקטובר 1773 באזור שהוא כיום מחוז אירדל, קרוליינה הצפונית (אבל אז חלק ממחוז רואן), והיה בנם הבכור של ג'יימס וייט ומרי לוסון וייט. ג'יימס, ותיק מלחמת העצמאות, העביר את משפחתו לגבול טנסי בשנות ה-80 של המאה ה-18, ומילא תפקיד פעיל במדינת פרנקלין הכושלת. בשנת 1786, הוא בנה את מבצר וייט, שבסופו של דבר יתפתח לנוקסוויל, טנסי. יו הצעיר היה זקיף במבצר ועזר לנהל את טחנת החרס הקטנה שלו. 

בשנת 1791 נבחר מבצר וייט כבירת הטריטוריה הדרום-מערבית שזה עתה הוקמה, וידידו של ג'יימס וייט, ויליאם בלאונט, מונה למושל הטריטוריה. יו לוסון וייט עבד כמזכירו האישי של בלאנט, וקיבל חניכה על ידי המנטור סמואל קאריק. ההיסטוריון ג'. ג. מ. ראמזי זיכה את הפלוגה של יו לוסון וייט בהריגת ראש המלחמה בצ'יקמאוגה צ'ירוקי, קינג פישר, ונכדתו והביוגרפית של וייט, ננסי סקוט, הצהירה כי וייט ירה את הירייה הקטלנית. 

וייט למד משפטים בלנקסטר, פנסילבניה, תחת ג'יימס הופקינס, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1796. שנתיים לאחר מכן, הוא התחתן עם אליזבת קאריק, בתו של המנטור שלו, סמואל.

 מערכת המשפט ותחילת הקריירה הפוליטית 
ב-1801 מונה וייט לשופט של בית המשפט העליון של טנסי. בשנת 1807, הוא התפטר לאחר שנבחר לבית המחוקקים של המדינה. הוא עזב את בית המחוקקים של המדינה ב-1809, לאחר מינויו לבית המשפט לערעורים של המדינה (שהחליף את בית המשפט העליון כבית המשפט העליון). הוא התפטר מתפקיד זה בשנת 1815 כאשר הוא נבחר לסנאט של המדינה. הוא כיהן בסנאט של המדינה עד 1817. כמחוקק מדינה, וייט עזר לערוך רפורמה בחוקי הקרקעות של המדינה, והנדס את המעבר של אמצעי נגד דו-קרב.

בשנת 1812 מונה וייט לנשיא סניף נוקסוויל של בנק טנסי. וייט תואר כבנקאי זהיר מאוד, והבנק שלו היה אחד הבודדים במדינה ששרדו את הפאניקה של 1819.

בשנת 1821, הנשיא ג'יימס מונרו מינה את וייט לוועדה ליישוב תביעות נגד ספרד, בעקבות הסכם אדמס-אוניס שבו מכרה אותה מדינה את פלורידה לארצות הברית.

 הסנאט של ארצות הברית 
שמאל|ממוזער|250x250 פיקסלים| דיוקן של וייט מאת עמנואל לויצה
בשנת 1825, בית המחוקקים של מדינת טנסי בחר בווייט להחליף את אנדרו ג'קסון בסנאט של ארצות הברית (ג'קסון התפטר בעקבות ריצתו הכושלת לנשיאות בבחירות 1824). וייט עמד בראש התנגדות מדינות הדרום לשליחת צירים לקונגרס פנמה ב-1826, שהיה כינוס כללי של אומות שונות בחצי הכדור המערבי, שרבות מהן הכריזו על עצמאותן מספרד וביטלו את העבדות. וייט טען שאם ארצות הברית תשתתף בקונגרס, היא תפר את המחויבות לנייטרליות שהציג הנשיא וושינגטון עשרות שנים קודם לכן, והצהיר שהאומה לא צריכה להתערב בהסכמים זרים רק למען "סיפוק ההבל הלאומי". 

לאחר בחירתו של ג'קסון לנשיאות ב-1828, הפך וייט לאחד מבעלי בריתו המרכזיים של ממשל ג'קסון בקונגרס. וייט היה יושב ראש ועדת הסנאט לענייני האינדיאנים, אשר ניסחה את חוק הגירוש האינדיאני משנת 1830, יוזמה מרכזית של ג'קסון. החוק קרא להעברה של השבטים האינדיאנים הנותרים בדרום מזרח ארצות הברית לשטחים ממערב לנהר המיסיסיפי ויגיע לשיאו במה שנקרא מסלול הדמעות.

בנאום משנת 1836, וייט תיאר את עצמו כ"קונסטרוקציוניסט קפדן", בטענה שהממשל הפדרלי לא יכול להעביר שום חוק מחוץ לסמכויותיו המצוינות במפורש בחוקה. כמו ג'קסונים רבים, הוא היה תומך זכויות מדינות נחרץ. הוא התנגד לבנק הלאומי, ודחה מימון פדרלי לשיפורים פנימיים (שהוא האמין שרק למדינות יש את הכוח לממן). הוא גם תמך בקריאה של ג'קסון לחיסול חבר האלקטורים. כבעל עבדים בעצמו, הוא התנגד להתערבות פדרלית בסוגיית העבדות. 

כמו רוב הסנאטורים הדרומיים, וייט התנגד לתעריף של 1828, שהטיל מס גבוה על סחורות שיובאו מעבר לים כדי להגן על תעשיות צפוניות צומחות. וייט טען שבעוד שלממשלה הפדרלית יש את הכוח להטיל מכסים, עליה לעשות זאת רק כאשר היא תועיל לאומה כולה, ולא רק לחלק אחד (כלומר, הצפון) על חשבון חלק אחר (כלומר, הדרום החקלאי, שהסתמך על סחר עם אנגליה). במהלך משבר הביטול שנוצר בשלהי 1832 ובתחילת 1833, כנשיא הסנאט הזמני (מנהיג הסנאט בהיעדרו של סגן הנשיא), ריכז וייט את המשא ומתן בין התפטרותו של סגן הנשיא ג'ון קלהון (28 בדצמבר 1832) והשבעתו של סגן הנשיא מרטין ואן ביורן (4 במרץ 1833). התפטרותו של סגן הנשיא קלהון הציבה את וייט במקום הראשון בתור לנשיאות אם התפקיד יתפנה.

 בחירות 1836 לנשיאות 
לקראת סוף כהונתו הראשונה של ג'קסון, נוצר קרע בין וייט לג'קסון. ב-1831, כשג'קסון ערבב מחדש את הקבינט שלו בעקבות פרשיית התחתונית, הוצע לווייט תפקיד שר המלחמה אך הוא דחה זאת. במהלך משבר הביטול בפברואר 1833, וייט הכעיס את ג'קסון בכך שמינה את הסנאטור של דלאוור ובן בריתו של קליי, ג'ון מ. קלייטון, לוועדה הנבחרת כדי לשקול את הפשרה של קליי. בנאומים מאוחרים יותר הצהיר וייט שממשל ג'קסון התרחק מעקרונות הליבה של המפלגה של זכויות המדינות, וטען שהרשות המבצעת צוברת יותר מדי כוח. 

בתום כהונתו השנייה של ג'קסון, בית המחוקקים של מדינת טנסי אישר את וייט כמועמד לנשיאות ב-1835. זה הכעיס את ג'קסון, שכן הוא בחר במרטין ואן ביורן כיורשו. וייט הצהיר שאף נשיא מכהן לא יבחר יורש, וטען שכך זה דומה לקיום מונרכיה. בשנת 1836, וייט עזב את מפלגתו של ג'קסון לחלוטין, והחליט להתמודד לנשיאות כמועמד למפלגה הוויגית בראשות הנרי קליי, שנוצרה בעיקר מאופוזיציה לג'קסון אך גם המשיכה את האג'נדה הלאומנית של המפלגה הלאומית הרפובליקנית, אם כי החזיקה ממש עמדה סותרת ביחס לאידיאלים של וייט עדיין לא נקבעה באותה עת, מכיוון שהמפלגה עדיין הייתה מחולקת לפי אזורים.

בבחירות לנשיאות של 1836, המפלגה הוויגית, שלא הצליחה להסכים על מועמד, התמודדה עם ארבעה מועמדים נגד ואן ביורן: וייט, ויליאם הנרי הריסון, דניאל ובסטר ווילי פרנסון מנגום. ג'קסון פעל באופן פעיל נגד וייט בטנסי, והאשים אותו בכך שהוא פדרליסט שמתנגד לזכויות המדינות. למרות זאת, וייט זכה בטנסי, כמו גם בג'ורג'יה, שהעניקו לו 26 קולות אלקטורים, המספר השלישי בגובהו אחרי 170 של ואן ביורן ו-73 של הריסון.

 קריירה מאוחרת יותר 
עד 1837, היחסים בין וייט וג'קסון הפכו לעוינים. ג'קסון זעם כשנודע לו שווייט האשים את הממשל שלו בביצוע הונאה מוחלטת, והצהיר במכתב לאדם האנטסמן שלווייט יש "קוד מוסר רופף". גם בעלי בריתו של ג'קסון כמו ג'יימס ק. פולק, פליקס גראנדי וג'ון קאטרון, פנו נגד וייט והאשימו אותו בסכסוך עם ג'קסון. וייט עמד בהאשמותיו ותקף את ג'קסון על ביצוע "הוצאות חסרות תועלת" של כספי ציבור, והגדלת כוחה של הנשיאות. 

עד סוף שנות ה-30 של המאה ה-19, בני בריתו של ג'קסון השיגו שליטה בבית המחוקקים של מדינת טנסי. לאחר שווייט סירב לדרישתם ממנו להצביע בעד חוק תת-האוצר, הוא נאלץ להתפטר ב-13 בינואר 1840. לאחר משתה גדול בוושינגטון, חזר וייט למולדתו נוקסוויל. כניסתו לעיר התאפיינה בירי תותחים ובצלצול פעמוני הכנסייה, כשצעד ברחובות רכוב על סוס. 

זמן קצר לאחר שובו חלה וייט, והוא מת ב-10 באפריל 1840. מסע הלוויה גדול הוביל את ארונו ואת סוסו נטול הרוכבים ברחובות נוקסוויל. הוא קבור עם משפחתו בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה.

 משפחה ומורשת 
שמאל|ממוזער|200x200 פיקסלים| שעון הכיס של וייט מוצג במרכז להיסטוריה של מזרח טנסי
אביו של וייט, ג'יימס ווייט (1747 – 1820), היה המייסד של נוקסוויל, טנסי. גיסיו כללו את המודד צ'ארלס מקלונג (1761 – 1835), אשר כבש את נוקסוויל ב-1791, השופט ג'ון אוברטון (1766 – 1833), המייסד השותף של ממפיס, טנסי, והסנאטור ג'ון ויליאמס (1778 – 1837). לווייט ולאשתו הראשונה, אליזבת קאריק, היו 12 ילדים, שניים מהם מתו בינקותם.  בין 1825 ל-1831, שמונה מעשרת ילדיהם ששרדו מתו משחפת.  בנם הבודד שנותר בחיים, סמואל (1825 – 1860), כיהן כראש עיריית נוקסוויל ב-1857.

החווה של וייט הייתה ממערב ל-Second Creek בנוקסוויל. בסוף המאה ה-19, השטח הפך לאזור פיתוח קרקע המכונה "תוספת וייט". האזור הוא כיום חלק מהקמפוס של אוניברסיטת טנסי ומשכונת פורט סנדרס.

 קישורים חיצוניים 



קטגוריה:אמריקאים ילידי קרוליינה הצפונית
קטגוריה:מועמדים לנשיאות ארצות הברית ב-1836
קטגוריה:מועמדים לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית
קטגוריה:נשיאים זמניים של הסנאט של ארצות הברית
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הוויגית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מטנסי
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1773
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1840