המשחק בקוביא

המשחק בקוביא ביהדות מתאר סטטוס הלכתי של אדם אשר משחק באמצעות קוביות משחק או אבנים דמויי קובייה, שנועדו לשמש להימורים. המונח מתייחס בעיקר לעיסוק במשחקי מזל, שבהם תוצאת המשחק לא תלויה בכישוריו של השחקן, אלא במזל בלבד. משחקים אלו היו נפוצים בימי הבית השני, ונמצא כי קוביות משחק נתגלו באתרים ארכאולוגיים שונים בארץ ישראל, כגון בקבר יאסון ובמצדה.

ביהדות, המשחק בקוביה נתפס כעיסוק לא ראוי, בעיקר כאשר הפך לעיסוק עיקרי של אדם. חכמים במשנה הציבו את המשחק בקוביה כפעילות פסולה לעדות ולדון. האמוראים נחלקו מה סיבת הפסלות לעדות, דעת רמי בר חמא היא שבמשחק בקוביה יש חשש גזל בגלל דיני אסמכתא, רב ששת סבר שאין בזה בעיה של אסמכתא אלא "שאין עסוקין ביישובו של עולם".

ביהדות בגדאד, נהגו בחג הפורים לומר פיוט בשם "המשחק בקוביא" המקלל ומבזה את מי שמשחק בקוביא. הפיוט בוצע בין השאר על ידי מאיר בנאי.

 ראו גם 
 אסמכתא
 הימור

 לקריאה נוספת 
 הטלת גורל, אלוהים ואדם במסורת היהודית, שרגא בר און, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן מכון שלום הרטמן, שנת 2020.

 הערות שוליים 

2024 11