כלת ההר

כלת ההר (באיטלקית: Vermiglio) הוא סרט דרמה איטלקי משנת 2024, שנכתב, הופק ובוים על ידי מאורה דלפרו. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-81, שם זכה בפרס חבר השופטים הגדול, ונבחר לייצג את איטליה בקטגוריית הסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-97. הסרט קיבל 14 מועמדויות בטקס פרסי דויד די דונטלו ה-70, וזכה ב-7 פרסים, כולל פרס הסרט הטוב ביותר.

 תקציר העלילה 
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1944 בכפר ורמיליו, כפר מבודד ומיוחד בהרי צפון איטליה. פייטרו, עריק מצבא איטליה, מוצא מקלט בביתו של מורה הכפר ומתאהב בבִתו הבכורה, הדינמיקה בין הדמויות מתעצמת על רקע הנוף ההררי והתקופה הקשה של מלחמת העולם השנייה, כאשר דילמות מוסריות ומשפחתיות ניצבות במרכז העלילה.

הסיפור חושף את הקשרים המורכבים בין בני המשפחה ואת השפעת האהבה, הפחד והאומץ על חייהם.

הסרט מציג את חיי המשפחה ואת חיי תושבי הכפר. ללא הסברים מילוליים מפורשים, הסרט מבהיר שמדובר בחברה פטריארכלית ביותר שאינה מפקפקת בעקרונות הארגון שלה. ניתן לראות לפי המרווחים בין צאצאיה כי אם ילדיו של המורה, אדל, הייתה בהריון לעיתים קרובות במהלך מרבית השנים האחרונות. אב המשפחה קסארה הוא פטריארך קשוח אך לא חסר אהבה, בעל קול של אדם שרגיל לציות משומעיו. מורה משכיל וחוקר פילוסופי המנהל את בית הספר המקומי, מבנה צפוף בן חדר אחד שבו ילדי הכפר בגילאים שונים מתאספים כדי ללמוד. קבוצת התלמידים כוללת גם את ילדיהם של אדל וקסארה. הבנות במשפחה נאבקות באילוצים סביבתיים. פלביה הבת הצעירה היא השאפתנית והתלמידה החכמה ביותר בבית. נראה ברור שהיא תהיה היחידה מבין הצאצאים שתעזוב את הכפר, תלמד בפנימייה ותעשה משהו טוב יותר, או לפחות שונה, מחייה. אחות נוספת, אדה (רייצ'ל פוטריך), היא חמורת סבר, מעט מוזרה ואפלה, נוטה לווידויים תכופים אצל הכומר והענשה עצמית שהיא מתעדת במחברתה על מעשי והרהורי חטא כולל התגנבות מאחורי דלת הארון כדי לגעת בעצמה.

במהלך עונות השנה המתחלפות, מבטה של מצלמתו הצנועה והשלטת להפליא של מיכאיל קריצ'מן מתחלק בין בני המשפחה הרבים, ותופס אותם בעבודה או במנוחה, בעוד הקשיחות של שגרת יומם הביתית מתקזזת על ידי התכנסויות קהילתיות ופרצי משחק, ואותם זמנים שבהם המורה מביא את הגרמופון האהוב שלו לכיתה ומלמד את תלמידיו לשמוע את הקיץ ביצירה ארבע העונות של ויוואלדי.

רחש רכילות מלווה את הגעתו של פייטרו, חייל צעיר ונאה אך חשאי ממוצא סיציליאני שהציל במלחמה את חייו של אטיליו בנה של הדודה ססירה. פייטרו הוא עריק, מה שהופך אותו למושא שנוי במחלוקת. יש סצנה שבה תושבי הכפר דנים במידת הצורך להגן על אדם כזה. הדעות חלוקות לגבי ערכו המוסרי: עריקה היא רעה ופחדנית, לפי מה שלימדה אותם החברה וכאשר חלק מצעירי הכפר עדיין משרתים כחיילים במלחמה, אבל איטליה וגרמניה שתיהן על סף קריסה משום שנפלו קורבן לאידאולוגיה פשיסטית, והמלחמה עצמה נראית בשלב הזה כנוראית וחסרת טעם, אז אולי עריקה אינה דבר כה שלילי במצב הנוכחי? וכפי שמסכם מורה הכפר "אילו רק היו כולם פחדנים, לא הייתה מלחמה".

לוסיה אינה עוסקת בפרטים אלו, היא מתאהבת בפטרו ממבט ראשון ומביעה את רגשותיה. האהבה בין לוסיה ופייטרו והתפתחויות נוספות בעקבותיה, משפיעה על מסלול חייהם של כל בני המשפחה.

 צוות השחקנים 
 פייטרו (ג'וזפה דה דומניקו) – עריק מצבא איטליה המחפש מקלט ומשמעות.
 קסארה גראזיידי (תומאסו רגנו)  - מורה הכפר, אב המשפחה
 לוסיה גראזיידי (מרטינה סקרינצי) – בתו הבכורה של המורה, דמות מרכזית בסיפור.
 אדל גראזיידי (רוברטה רובלי) - אשתו של המורה
 וירג'יניה (קרלוטה גמבה) - נערה מהכפר
 זיה ססירה (אורייטה נוטארי) - הדודה ובנה אטיליו
 ילדי משפחת גראזיידי וביניהם אדה (רייצ'ל פוטריך) ופלאביה (אנה ת'אלר) אחיותיה של לוסיה, דינו (פטריק גרדינר) האח הגדול ואחים צעירים נוספים
 שרה סראיוקו (אנה פניסי) - אישה סיציליאנית

 הפקה 
צילומי הסרט החלו באוגוסט 2023 והסתיימו בדצמבר של אותה שנה. הסרט צולם באתרים בכפרים ורמיליו, קרצ'יאטו וקומאסינה שבאזור טרנטינו-אלטו אדיג'ה בצפון איטליה. מאורה דלפרו, אשר יצרה את הסרט בעקבות מותו של אביה, רצתה לשמר את המסורות בהן גדל אביה. היא הקדישה חודשים רבים לראיונות עם תושבי האזור במטרה ליצור יצירה אותנטית ועמוקה, המשקפת את חייהם ואת האווירה הייחודית של המקום.

העריכה של לוקה מטיי היא חסכונית: תוך כדי חיתוך מאדל שעוטפת את בנה התינוק החולה בעלי כרוב לריפויו באמצעות אמונה טפלה, לתמונה של השלג היורד, אנו מבינים - עוד לפני שאנו רואים את אדל, שכבר בהריון שוב, שבינתיים, הילד מת. חסכוניות היא מילת המפתח של הסרט הפורמליסטי המטעה הזה: כל היבט של הקולנוע, החל מהקומפוזיציות המושלמות של קריצ'מן, דרך התלבושות הבלויות והמסודרות של אנדראה קוואלטו ועד לפשטות הפסקול הספרטני המבוסס על פסנתר של מטאו פרנצ'סקיני, מדבר על האיפוק שהבמאית דלפרו מפעילה במשחק על הרגשות שלנו. לא בגלל שהיא עצמה לא מרגישה, אלא בגלל, כמו הדמויות הסטואיות שלה, היא שומרת על עצמה בשליטה במידה כמעט אכזרית של משמעת עצמית. הצילום הוא של מיכאיל קריצ'מן  הרוסי שהרבה לעבוד בסרטיו של אנדריי זוויאגינצב, כולל ב "השיבה" ולוויתן. הסרט אכן זכה בפרסים ומועמדויות רבות לפרסים כולל להפקה, הצילום, הליהוק והפסקול, לעריכה, לעיצוב התלבושות, עיצובי השיער והאיפור.

הסרט הופק בשיתוף פעולה בין חברות הפקה מובילות מאיטליה, צרפת ובלגיה, כולל Rai Cinema, Cinedora ו-Charades. שיתוף הפעולה הבינלאומי איפשר להעניק לסרט איכות הפקה גבוהה ותשומת לב לפרטים הקטנים.

 הוצאה 
הסרט הוקרן לראשונה בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2024, שם זכה למחיאות כפיים נלהבות ולפרס חבר השופטים הגדול. ההצלחה בוונציה הובילה להזמנת הסרט לפסטיבלים נוספים, בהם פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, שם התקבל באהדה רבה. בנוסף, הסרט זכה לחשיפה בינלאומית משמעותית והוקרן במגוון פסטיבלים ברחבי העולם, כולל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.

 ביקורות 
 תגובות המבקרים 
הסרט זכה לשבחי המבקרים על סגנונו הייחודי, התסריט העמוק ותוכן הסיפור המרגש. באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לציון של 90% עם דירוג ממוצע של 8.1/10. ב-Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 81 מתוך 100, המעיד על "שבח אוניברסלי". המבקרים ציינו במיוחד את הצילום, המשחק, והדרך שבה הסרט מצליח לחבר בין נושאים היסטוריים לאישיים.

ג'סיקה קיאנג ממגזין וראייטי תיארה את הסרט כ"חסכוני אך פורמלי להפליא", ושיבחה את הבימוי, העריכה, עיצוב התלבושות והמוזיקה. לדבריה, העלילה פועלת כמו "סוד משפחתי עתידי המשחק בזמן הווה", ומשלבת רגש ואסתטיקה בצורה מושלמת.

 תגובות המבקרים האיטלקיים 
מבקרים איטלקיים הדגישו את העומק הנרטיבי והוויזואלי של הסרט. מטיה פסקויני מ-Ciak כתב כי כמו סרטה הקודם של דלפרו, "Maternal", הסרט עוסק בקשר בין אם לילד במסגרת נרטיבית וסגנונית מרהיבה. פדריקו פונטיגיה מ-Cinematografo שיבח את כישרונה של דלפרו כבמאית וציין כי הסרט משלב בין ניסיון דוקומנטרי קודם לאמביציה אמנותית מרשימה. המבקרים הדגישו את הקפדנות שבה עוצב כל פריים, ואת התחושה שהסרט מצליח להעביר חוויה היסטורית אותנטית.

 פרסים ומועמדויות 
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפסטיבל הסרטים של ונציה3 בספטמבר 2024אריה הזהב"כלת ההר"פרס חבר השופטיםהסרט האיטלקיהשחקנית הצעירה הטובה ביותרפרס גות'הם2 בדצמבר 2024הסרט הבינלאומי הטוב ביותר"כלת ההר"פרס האקדמיה האירופית לקולנוע7 בדצמבר 2024הסרט האירופאי הטוב ביותרהבמאי האירופאי הטוב ביותרמאורה דלפרופרס גלובוס הזהב5 בינואר 2025הסרט הזר הטוב ביותר"כלת ההר"פרסי דויד די דונטלו7 במאי 2025הסרט הטוב ביותר"כלת ההר" בימוי ותסריטמאורה דלפרושחקנית טובה ביותרמרטינה סקרינצישחקן טוב ביותרתומאסו רגנוצילוםמיכאיל קריצ'מןהפקה, ליהוק, צלילמספר זוכים

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:סרטי 2024
קטגוריה:סרטי דרמה איטלקיים
קטגוריה:סרטים בלגיים
קטגוריה:סרטי דרמה צרפתיים
קטגוריה:סרטים באיטלקית