עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל

עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל היא אירוע היסטורי שהתרחש ב-4 בנובמבר 1995, ובמהלכו נאם ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, בעצרת למען תהליך השלום בכיכר מלכי ישראל +בתל אביב-יפו, בהשתתפות כ-100 אלף איש, ובסופה נרצח. העצרת התקיימה תחת הכותרת "כן לשלום, לא לאלימות", במטרה לעודד סובלנות, לחזק את ראש הממשלה יצחק רבין ואת האמונה בהסכמי השלום, ולגנות את ההתנגדות האלימה אליהם. באירוע השתתפו מנהיגים פוליטיים, אמנים ואנשי ציבור, ביניהם ראש הממשלה יצחק רבין, שר החוץ שמעון פרס ואמנים ששרו שירי שלום ותקווה. אחד הרגעים הזכורים מהעצרת היה ביצוע "שיר לשלום" על ידי הזמרת מירי אלוני, בהשתתפות רבין ופרס, אשר סימל את השאיפה לעתיד טוב יותר. 

העצרת זכורה במיוחד בשל רצח יצחק רבין שאירע דקות לאחר סיום העצרת, בשעה 21:42, בעת שירד מהבמה בדרכו לרכבו, על ידי המתנקש היהודי יגאל עמיר. הרצח היה אירוע דרמטי שהכה בתדהמה את מדינת ישראל ואת העולם, והפך לציון דרך טראגי בהיסטוריה של מדינת ישראל. 

כיום, הרצח מצוין מדי שנה בטקסים ממלכתיים ובאירועים חינוכיים לזכרו. מאז הירצחו של רבין נקראת הכיכר כיכר רבין, על שמו. נערכות בה מדי שנה, במוצאי שבת הקרוב ליום הזיכרון הממלכתי ליצחק רבין, עצרות זיכרון להנצחתו, בהן משתתפים רבבות אנשים. 

 הכנה 
הרעיון לעצרת תמיכה בתהליך השלום, שנועדה לחזק את ראש הממשלה דאז יצחק רבין ואת האמונה בהסכמי השלום, נולד ביוזמה משותפת של שני אישים מרכזיים. יוזמים אלה היו שלמה להט (צ'יץ'), ראש עיריית תל אביב-יפו דאז, ואיש הליכוד ונשיא "המועצה לשלום וביטחון", ז'אן פרידמן, שהיה איש עסקים צרפתי מבוסס שעלה לישראל. להט הסביר, "החלטתי לארגן את ההפגנה על רקע האלימות המילולית של הימין, והעובדה שהרוב הדומם התומך בהסכם אינו בא לידי ביטוי". באותם ימים נערכו הפגנות ימין שכללו סמלים קיצוניים כגון ארונות קבורה, חבלי תלייה, ושלטים המציגים את רבין בכאפייה עם הכיתוב "בוגד", ובהמשך במדי אס-אס. במסגרת הטקסים רבנים ערכו תפילות קללה למותו של רבין, תוך תקיעה בשופרות וכיבוי נרות כסמל למותו של ראש הממשלה. רבין עצמו האשים את ראש האופוזיציה, בנימין נתניהו, בצביעות ובהסתה, כשמחד הוא קורא לפיוס, ומאידך מוביל הפגנות הסתה נגדו, כדוגמת הפגנת הימין בכיכר ציון. לאור האשמות אלה סירב רבין לפגוש את נתניהו, שלושה ימים בלבד לפני העצרת.

ההפקה נתקלה באתגרים ארגוניים משמעותיים. בתחילה, התגובה לרעיון הייתה ספקנית לגבי הצורך בכיכר כה גדולה, מתוך חשש שלא תתמלא. אולם הקושי הבולט ביותר היה גיוס אמנים "מהשורה הראשונה". רבים מהם סירבו להשתתף, בטענה שכבר יש להם הופעה, ככל הנראה בשל החשש מזיהוי פוליטי ועם צד מסוים. בצל האווירה הציבורית המתוחה, אמנים מובילים כגון שלום חנוך, שלמה ארצי וגידי גוב סירבו להגיע. מתוך כעשר עד חמש-עשרה פניות, גויסו בתחילה רק ארבעה אמנים: אחינועם ניני, אביב גפן ודנה ברגר. ברגע האחרון צורפו גם דורית ראובני וישי לוי. לוי ביצע את "שלום לך עזה" והבהיר כי הוא עושה זאת במסגרת עבודתו כזמר, ולא מביע עמדה פוליטית. מירי אלוני פנתה ביוזמתה למארגנים וביקשה לשיר את "שיר לשלום".

עד שלב מתקדם, העצרת כולה הייתה כמעט "חתונה בלי חתן", כיוון שרבין טרם נתן את הסכמתו להשתתף. ההתלבטות נבעה ממספר גורמים. הן משום שרבין התנגד לכך שההשתתפות שלו תיתפס כעצרת תמיכה ממשלתית במשטר דמוקרטי, רעיון לו רבין התנגד עקרונית. אך גם משום שהוא חשש שהיא "מדי שמאלנית", והעצרת תכשל כי לא יבואו מספיק אנשים, מה שעלול להתפרש כחוסר תמיכה מספקת של ציבור מחנה השלום. המארגנים הבהירו לרבין כי "העצרת היא למען תהליך השלום" ולא למען הממשלה. כדי למנוע הפיכתה להפגנת תמיכה ממשלתית, סוכם עם ראשי המפלגות שלא יונפו שלטים מטעמן, אך מפלגת מרצ לא עמדה בסיכום זה. לבסוף, עשרה ימים לפני העצרת, השתכנע רבין בחשיבותה והגיע אליה. על פי אחד המקורות, הוא נאלץ להגיע לאחר שנקבעה לו פגישה בקריית הממשלה בתל אביב בשעה 16:30.

 סידורי ביטחון 
סידורי הביטחון טרם העצרת נחשבו למוקפדים באופן יוצא דופן. טרם העצרת היו התראות מודיעין על רכב ממולכד, בעקבות זאת נגררו כל הרכבים בסביבת הכיכר. התרעה נוספת היא של התפרעות בידי אנשי ימין, כניסיון לטרפד את העצרת. פעילי "כך" התפזרו בהמון והטילו פצצות סרחון, כמו כן התפתחו ביניהם לבין המשתתפים עימותים פיזיים. 

ראש הממשלה, יצחק רבין, הגיע מביתו ברכבו הפרטי, מלווה בשומרי ראש, נוהג המקובל כיוון שראש הממשלה אינו נוסע ברכב ממשלתי ביום שבת. במהלך הנסיעה, כ-200 מטר לפני הכיכר, מאבטח עצר את שיירת ראש הממשלה והתריע בפני רבין ואשתו, לאה רבין, מפני סכנה, כמו מכונית תופת או פיגוע. לאה השיבה לאזהרה שהיא אינה חוששת. צוותי ההפקה והמשטרה העידו על היערכות ביטחונית מוקפדת באופן יוצא דופן לקראת העצרת. היערכות זו נבעה משתי התראות מודיעיניות עיקריות: חשש מרכב ממולכד, שבעקבותיו פונו ונגררו כל הרכבים מסביבת הכיכר, וחשש מפעולת חבלה עוינת, שבו התמקדו כוחות האבטחה. צוותי האבטחה לא חשבו בכיוון של טרור יהודי ולא נערכו לכך, ואיש "לא דיבר על מפגע יהודי". בנוסף, הייתה התראה על התפרעות בידי אנשי ימין בניסיון לטרפד את העצרת. במהלך העצרת התפזרו פעילי "כך" בקהל, הטילו פצצות סרחון והתפתחו עימותים פיזיים בינם לבין המשתתפים. 

למרות סידורי הביטחון הנרחבים, עלה כי מקום האירוע סבל מכשלים אבטחתיים. הכשלים כללו חוסר תיאום בין גופי האבטחה השונים ואי-ביצוע נהלים והוראות, שהובילו להתרופפות טבעת האבטחה הצמודה לראש הממשלה. יגאל עמיר, המפגע, הגיע מוקדם למקום, השתלב בקהל ויצר תחושה שהוא "אחד מהחבר'ה". הוא ניגש למדרגות מאחורי בניין העירייה, מקום שמבחינה אבטחתית היה חשוף לחלוטין בתחילת האירוע, ורק לאחר מכן הוצב בו מאבטח. נוכח כמות המשתתפים העצומה, המשטרה אף ביקשה להרחיב את מעגלי החסימה. אחד המאבטחים הצעירים הציע לתגבר את חוליית האבטחה הצמודה של רבין באירוע זה. 

 העצרת 
ממוזער|רבין נואם בעצרת
ממוזער|מירי אלוני ב"שיר לשלום" שחתם את העצרת
העצרת התקיימה לאחר החתימה על הסכמי אוסלו, שהיו אחד הצעדים המשמעותיים ביותר בתהליך השלום עם הפלסטינים, והיו אמורים להוביל להקמת אוטונומיה פלסטינית לצד מדינת ישראל. תהליך זה נתקל בהתנגדות רבה מצד חוגים פוליטיים שמרניים, אשר ניסו למנוע את יישום ההסכמים בעזרת פעולות פוליטיות, כמו הפגנות וקריאות נגד תהליך השלום. הידועה שבהן היא הפגנת הימין נגד בכיכר ציון, בה נקראו קריאות קיצוניות ואיחולי מוות לרבין. העצרת באה להשיב על כך בקריאה ברורה וחד משמעית, שתמכה בתהליך ודרשה שישראל תמשיך להוביל את הדרך לשלום במזרח התיכון.

העצרת התבררה כהצלחה, כשהכיכר ורחובות סמוכים התמלאו עד אפס מקום, ורבין הביע סיפוק. האווירה הוגדרה כ"קסומה", עם "אנרגיות מדהימות", והקהל הריע לזמרים ולפוליטיקאים שעלו לבמה. רבין בנאומו הודה לקהל "על שהתייצב כאן כנגד האלימות ובעד השלום" והביע אמונה ב"סיכוי לשלום, סיכוי גדול". 

העצרת נפתחה עם נאומים של בכירים, בהם ראש הממשלה יצחק רבין ושר החוץ שמעון פרס. רבין דיבר על הצורך בביטחון לצד שלום, והדגיש כי תהליך השלום הוא המפתח לשמירה על יציבות וביטחון באזור. פרס, מצידו, פתח את דבריו בהתרסה לאותם המתנגדים להסכמים, והדגיש את הצורך בתהליך הגישור בין שני העמים. הנאומים הדגישו את החזון לשלום, שבו ישראלים ופלסטינים יוכלו לחיות בשלווה זה לצד זה.

במהלך העצרת הועלו גם מופעי מוזיקה ושירה, כמו "שיר לשלום", שהפך לסמל של אותה תקופה, והדגיש את הרצון הפשוט והכנה לשלום. הציבור שהגיע לכיכר היה מגוון, כולל אנשים שלא השתייכו באופן ישיר למפלגות או לתנועות פוליטיות, אלא פשוט חיפשו מקום שיביע את רצונם בשלום ובשיפור המצב הכללי באזור. בנוסף הביעה העצרת את ההתנגדות לאלימות – על כלל רבדיה. הן על האיבה בין העמים, אך גם על האלימות הפנימית שהתפרצה במהלך הוויכוח הפוליטי סביב הסכמי אוסלו. רבין התבטא על אלימות פוליטית ככלי לשחיקת הדמוקרטיה. ידועה במיוחד האמירה של רבין "אלימות היא כרסום יסוד הדמוקרטיה הישראלית". לאחר מכן הוסיף: "יש לגנות אותה, להוקיע אותה, לבודד אותה". רבין בעצמו אף הראה דוגמה אישית ורוח מפשרת, כשהתייחס לשמעון פרס בחיבה וחברות, למרות עבר מורכב של יריבות ומתיחות ארוכת שניםערן אלדר, "אם אני נמושה אתה נפולת": הסכסוך בין יצחק רבין לשמעון פרס, סיקורו העיתונאי והשפעתו על תוצאות הבחירות לכנסת התשיעית ב־1977, קשר, אוניברסיטת תל אביב, 2021יואב קרקובסקי בחדשות הערב, "האיבה קרעה את המפלגה": התהפוכות ביחסי רבין-פרס, כאן חדשות - תאגיד השידור הישראלי, 27 באוקטובר 2020רפי רשף בתוכנית "ערב חדש", יצחק רבין על יחסיו עם שמעון פרס ב-1985, הטלוויזיה החינוכית הישראלית, 30 בדצמבר 1985. העצרת נסתיימה בתשואות רמות וחגיגות של צעירים במזרקות. כשרבין הגיע לגרם המדרגות, המוני אדם הגיחו מאחורי המחסומים מבקשים להתקרב וללחוץ את ידו.

בסיום העצרת, לאחר שירת "שיר לשלום", נראה ראש הממשלה יצחק רבין מחייך בעת שירד מהבמה לעבר רכב השרד. במקביל, הצליח המתנקש בסביבות השעה 20:00 לחדור לשטח המאובטח ברחבת המדרגות שמאחורי בניין העירייה, על ידי ניצול פרצות אבטחה והתחזות (לנהג או עיתונאי), לאחר שקיבל אישור כניסה משוטר בטענה כי ברצונו לראיין את רבין ואת פרס. כשראש הממשלה ורעייתו לאה רבין החלו לרדת במדרגות, זיהה המתנקש כשל חמור במערך האבטחה. המאבטח שאמור היה לחפות על גבו של ראש הממשלה הסתובב והתרחק "באופן לא מוסבר". עמיר ניצל את הפער שנוצר, התקרב אל ראש הממשלה, הלך צמוד לצידו. עמיר הגיע לכיכר עם צאת השבת, הסתיר את כיפתו בכיסו וניסה להתלבש באופן שיידמה לפעיל שמאל, במטרה להיטמע בקהל הרחב ולא לעורר חשד. הוא ניגש והמתין בסמוך למדרגות שמאחורי בניין העירייה, בנתיב הירידה המתוכנן של ראש הממשלה אל רכבו, נקודה שבה האבטחה הייתה חשופה לחלוטין בתחילה ונתפסה כ"שטח סטרילי" על ידי המאבטחים. עמיר, אשר נכח זמן ממושך במקום, יצר רושם מוטעה בקרב אנשי האבטחה שראו אותו, אשר סברו כי הוא עשוי להיות סוכן סמוי או איש ביטחון מטעם הארגון, ומשום כך לא שאלו אותו למעשיו ולא טרחו לסלקו או לבדוק את זהותו. אחד המאבטחים העיד כי לאחר שהמבטים בינו לבין רבין הצטלבו, הוא הפנה את ראשו והבחין "בשני הרשפים של האקדח". המאבטח קפץ מיד על המתנקש, השתלט עליו, הכה אותו באגרופים, שלף את נשקו וכיוון אותו לראשו של המתנקש, תוך התלבטות מיידית באשר לחיסולו. מאבטח נוסף תיאר כיצד "ערמה של אנשים ששוכבים אחד על השני" כיסתה את רבין לאחר הירי. המאבטח הצמוד דאג להכניס את ראש הממשלה הפצוע לרכב השרד באופן מיידי, השכיב אותו על גבו והחל בביצוע פעולות החייאה במהלך הנסיעה החפוזה לבית החולים איכילוב.  העצרת נערכה על רקע שסע פוליטי חמור בציבור הישראלי. דווקא בסופה של עצרת בעד השלום ונגד האלימות, נרצח יצחק רבין. הרוצח, יגאל עמיר, מתנקש יהודי מחוגי הימין הקיצוני. הרצח חשף את עומק הקיטוב בחברה הישראלית בין תומכי תהליך השלום למתנגדיו. הוא סימל את ההתנגשות בין אידאולוגיות שונות – מצד אחד, מחנה שתמך בתהליך אוסלו וראה בו תקווה לשלום; ומצד שני, מחנה שהתנגד לתהליך בשל החשש לפגיעה בביטחון המדינה.

 לאחר הרצח 
 נוער הנרות 

ממוזער|ילדים ונוער מדליקים נרות נשמה לעילוי נשמת רבין
ממוזער|נרות רבים בכיכר רבין. מספר ימים לאחר הרצח
מייד עם הוודע הרצח התאספו המוני צעירים בכיכר מלכי ישראל בתל אביב והביעו את כאבם על הרצח. הללו הניחו פרחים, כתבו מכתבי פרדה, שרו שירי אבל לצד תמונתו של רבין והדליקו נרות נשמה, ומשום כך זכו לכינוי "נוער הנרות". גם במהלך ימי ה"שבעה", בני הנוער פקדו את הכיכר, כמו גם בתי ספר ומרכזי ערים. חלקם הביעו את רגשותיהם גם באמצעות כתיבה על קירות הכיכר, וחלק מהכתובות נשמרות כיום מאחורי זכוכית לצד האנדרטה לזכר יצחק רבין בנקודה בה נורה.

נוער הנרות ייצגו תחושת שבר עמוק בקרב צעירים שגדלו לתוך תקופה של תקווה לשלום, אך נאלצו להתמודד עם משבר לאומי כתוצאה מהרצח. הפעילות סביב הדלקת הנרות הפכה לסמל של אובדן, אבל ושאיפה לתיקון חברתי. המפגש בכיכר, שבו שיתפו בני הנוער רגשותיהם ותהיותיהם, הפך לסוג של קהילה ספונטנית שהעלתה על סדר היום את חשיבות הדמוקרטיה, הסובלנות וההתנגדות לאלימות. לנוער הנרות הייתה השפעה תרבותית וחברתית רחבה. הוא ייצג את הדור שהושפע עמוקות מהשבר החברתי שחשפה ההתנקשות.

אביב גפן היה אז דמות בולטת בקרב צעירים, ובעל השפעה חזקה על נוער הנרות. הוא הביע עמדות הומניסטיות, תמך ברבין והביע אמון בדרכו לשלום. זמן קצר לפני הרצח, הוא אף שר בעצרת את שיר האבלות "לבכות לך", לכבוד אותם הרוגים שלא יזכו לחוות את השלום. בעקבות הרצח, שאירע דקות לאחר מכן, הפך השיר למעין המנון של נוער הנרות, והנצחת יצחק רבין בכלל.

 בתרבות 
בסיום הספר "בשבילה גיבורים עפים" מאת אמיר גוטפרוינד גיבור העלילה שב חזרה לישראל, כשהוא תוהה לעצמו אם כבר הסתיימה עצרת השלום בה נואם רבין.

במערכון "רבין ופרס, שיר לשלום" של "היהודים באים" נראים רבין ופרס מתווכחים כהרגלם, עד שלבסוף מחליטים על פתיחה של פיוס בניהם. בסיום, שנראה מלא תקווה לעתיד, אומר פרס: "אתה יודע יצחק, יש לי תחושה טובה מאוד לגבי העצרת הזאת, אני מרגיש שהעם איתנו, אפילו ראיתי בחור תימני עם כיפה שמחכה לנו שם".

ברומן "שמחה גדולה בשמים" מאת אמונה אלון, הסיפור מסתיים בסיומה של עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל ורגע לפני רצח יצחק רבין.

 ראו גם 
 תהליך השלום הישראלי-פלסטיני
 שלום, חבר
 שיר לשלום
 יגאל עמיר
 נוער הנרות
 יום הזיכרון הממלכתי ליצחק רבין
 הנצחת יצחק רבין
 כיכר רבין

 קישורים חיצוניים 




 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:תהליך השלום הישראלי-פלסטיני
קטגוריה:רצח יצחק רבין
קטגוריה:תל אביב-יפו: אירועים