הצפת הנילוס

ממוזער|שמאל|220px|מפת נהר הנילוס
הצפת הנילוס (המכונה בדרך כלל ההצפה) היא מחזור טבעי חשוב בנוביה ובמצרים מאז ימי קדם. ההצפה נחגגת על ידי המצרים כחג שנתי, החל מ-15 באוגוסט, למשך שבועיים ומכונה ופאא אל-ניל (Wafaa El-Nil). היא נחגגת גם בכנסייה הקופטית בהשלכת שריד קדושים לנהר, ומכאן השם, "אצבע הקדוש המעונה" (קופטית: ⲡⲓⲧⲏⲃ ⲛⲙⲁⲣⲧⲏⲣⲟⲧⲏⲣⲟⲫ, ערבית: إصبا الشهيد). הצפת הנילוס תוארה באופן פואטי במיתוס כדמעות הצער של איסיס על אוסיריס כשנהרג על ידי אחיו סת.

מחזור הצפה
הצפת הנילוס היא תוצאה של המונסון השנתי, המתרחש בין מאי לאוגוסט וגורם למשקעים אדירים ברמה האתיופית שפסגותיה מגיעות לגבהים של עד 4,550 מטרים. רוב מי הגשמים הללו מגיעים אל הנילוס הכחול ונהר עטברה אל הנילוס, בעוד שכמות פחותה משמעותית זורמת דרך נהר סובט והנילוס הלבן אל הנילוס. במהלך תקופה קצרה זו תורמים אותם נהרות עד תשעים אחוז ממי הנילוס ורוב המשקעים הזורמים בו, ולאחר עונת הגשמים מתדלדלים והופכים לנהרות מינוריים.

ההצפה ככזו הייתה צפויה, אם כי ניתן היה לחזות את תאריכיה ורמותיה המדויקים רק על בסיס קצר-טווח, על ידי העברת קריאות המדד באסואן לחלקים הנמוכים של הממלכה, שם היה צורך להמיר את הנתונים לנסיבות המקומיות.

השנה המצרית חולקה לשלוש העונות: אח'ת (הצפה), פרת (צמיחה) ושמו (קציר). אח'ת סיקרה את מחזור ההצפה המצרי. מחזור זה היה כל כך עקבי שהמצרים תזמנו את תחילתו באמצעות זריחתו ההליקלית  של סיריוס, אירוע המפתח ששימש לקביעת לוח השנה שלהם .

את הסימנים הראשונים לעליית הנהר ניתן היה לראות באשד הראשון של הנילוס (באסואן) כבר בתחילת יוני, ועלייה מתמדת נמשכה עד אמצע יולי, אז גברה עליית המים. הנילוס המשיך לעלות עד תחילת ספטמבר, אז המפלס נשאר יציב לתקופה של כשלושה שבועות, לפעמים קצת פחות. באוקטובר, הוא עלה שוב לעיתים קרובות והגיע לרמתו הגבוהה ביותר. מתקופה זו החל מפלס המים לרדת ולרוב ירד בהתמדה עד לחודש יוני, אז הגיע שוב לרמתו הנמוכה ביותר. בהשוואה לקהיר, השיטפונות הגיעו לאסואן כשבוע מוקדם יותר, וללוקסור חמישה עד שישה ימים מוקדם יותר. גבהים אופייניים של ההצפה היו 14 מטרים באסואן, 12 מטרים בלוקסור (ותבאי) ו-7.6 מטרים בקהיר.

חקלאות
ממוזער|שמאל|220px|מבט בדלתא במהלך ההצפה של הנילוס, 1847

השקיה באגן
בעוד המצרים הקדומים ביותר פשוט עמלו על אותם אזורים שהוצפו בשיטפונות, כ-7000 שנה לפני כן, הם החלו לפתח את שיטת ההשקיה באגן. הקרקע החקלאית חולקה לשדות גדולים המוקפים בסכרים וסוללות ומצוידים בתעלות כניסת ויציאת מים. האגנים הוצפו ולאחר מכן נסגרו למשך כ-45 ימים כדי להרוות את הקרקע בלחות ולאפשר את שקיעת הסחף. לאחר מכן זרמו המים לשדות נמוכים יותר או חזרה לנילוס. מיד לאחר מכן, החלה הזריעה, והקטיף הגיע לאחר כשלושה או ארבעה חודשים. בעונה היבשה שלאחר מכן לא התאפשרה החקלאות. לפיכך, כל הגידולים היו צריכים להשתלב בתוכנית ההדוקה הזו של ההשקיה.

במקרה של הצפה נמוכה, לא ניתן היה למלא את האגנים העליונים במים, מה שעלול היה לגרום למחסור במזון או אפילו לרעב. אם ההצפה היה גבוהה מדי, זה פגע בשטחי הכפרים, בסוללות ובתעלות.

שיטת ההשקיה באגן לא דרשה יותר מדי מהקרקעות, ופוריותן נשמרה על ידי מרבץ הסחף השנתי. המלחה לא התרחשה, מכיוון שבקיץ מפלס מי התהום היה הרבה מתחת לפני השטח, וכל מליחות שעלולה הייתה להצטבר נשטפה בהצפה הבאה.

ההערכה היא כי בשיטה זו, במצרים העתיקה, ניתן היה להזין כ-2 מיליון עד לכל היותר 12 מיליון תושבים. בשלהי העת העתיקה, השיטות והתשתיות דעכו אט אט, והאוכלוסייה פחתה בהתאם; עד שנת 1800 מנתה מצרים כ-2.5 מיליון תושבים.

השקיה רב שנתית
מוחמד עלי פאשא, ח'דיו מצרים (1805–1848), ניסה לחדש היבטים שונים של מצרים העתיקה. הוא השתדל להרחיב את הקרקע הניתנת לעיבוד ולהשיג הכנסה נוספת באמצעות גידול כותנה, יבול עם עונת גידול ארוכה יותר הדורש מים רבים כל העת. לשם כך נבנו סכרי הדלתא ומערכות רחבות של תעלות חדשות, ששינו את מערכת ההשקיה מההשקיה המסורתית באגן להשקיה רב-שנתית לפיה ניתן היה להשקות אדמות חקלאיות לאורך כל השנה. בכך ניתן היה לקצור יבולים רבים פעמיים או אפילו שלוש פעמים בשנה ותפוקת החקלאות גדלה באופן דרמטי. בשנת 1873 הזמין אסמאעיל פאשא את בניית תעלת איברהימייה , ובכך הרחיב מאוד את ההשקיה הרב-שנתית.

סוף ההצפה
למרות שהבריטים, בתקופתם הראשונה במצרים , שיפרו והרחיבו מערכת זו, היא לא הצליחה לאגור כמויות גדולות של מים ולשמור במלואה על ההצפה השנתית. על מנת לשפר עוד יותר את ההשקיה, סר ויליאם וילקוקס , בתפקידו כמנכ"ל מאגרי מאגרי מצרים, תכנן ופיקח על בניית סכר אסואן הנמוך , מאגר המים האמיתי הראשון, וסכר אסיוט , שניהם הסתיימו בשנת 1902. עם זאת, הם עדיין לא הצליחו לשמור מספיק מים כדי להתמודד עם הקיץ היבש ביותר, למרות הסכר התחתון של אסואן, שהוגבה פעמיים - ב-1920–1927 ו-1929–1933.

במהלך שנות ה-20 של המאה העשרים, נבנה סכר סנאר על הנילוס הכחול כמאגר על מנת לספק מים לתוכנית גזירה  הגרנדיוזית על בסיס קבוע. היה זה הסכר הראשון על הנילוס ששמר כמויות גדולות של משקעים (והסיט כמות גדולה ממנה לתעלות ההשקיה) ולמרות פתיחת שערי הסגר במהלך ההצפה על מנת לשטוף את המשקעים, ההנחה היא שהמאגר איבד כשליש מכושר האגירה שלו. בשנת 1966 התווסף סכר רוזייריס כדי לסייע בהשקיית תוכנית גזירה. תוכנית סכר ג'בל אוליה  על הנילוס הלבן מדרום לח'רטום הושלם בשנת 1937 על מנת לפצות על מימיו הנמוכים של הנילוס הכחול בחורף, אך עדיין לא ניתן היה להתגבר על תקופה של מפלס מים נמוך מאוד בנילוס ובכך להימנע מבצורת מזדמנת, שפקדה את מצרים מאז ימי קדם.

כדי להתגבר על הבעיות הללו, חקר הרולד אדווין הרסט , הידרולוג בריטי בעבודות הציבוריות המצריות משנת 1906 ועד שנים רבות לאחר גיל פרישתו, את תנודות מפלס המים בנילוס, וכבר ב-1946 הגיש תוכנית משוכללת כיצד ניתן להשיג "אגירה של מאה" כדי להתמודד עם עונות יבשות חריגות סטטיסטית פעם אחת במאה שנים. רעיונותיו בדבר מאגרים נוספים באמצעות אגם ויקטוריה, אגם אלברט ואגם טאנה והפחתת האידוי בביצת סוד על ידי חפירת תעלת ג'ונגליי , יצרו התנגדות בקרב המדינות הנוגעות בדבר.

בסופו של דבר, גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים מ-1956 עד 1970, בחר ברעיון של סכר אסואן הגבוה באסואן במצרים במקום לשאת ולתת עם מדינות זרות רבות. הגודל הנדרש של המאגר חושב באמצעות הדמויות והשיטות המתמטיות  של הרסט. בשנת 1970, עם השלמת הסכר הגבוה באסואן שהצליח לאחסן את השיטפונות הגבוהים ביותר ומחזור ההצפות השנתי במצרים הגיע לסיומו באגם נאצר.

אמונות דתיות
ממוזער|שמאל|220px|חעפי, מוצג כזוג מלאכים שומרים  איקונוגרפי הקושרים יחדיו, באופן סמלי, את מצרים העליונה והתחתונה.
הנילוס היה גם חלק חשוב מחיי הרוחניות של מצרים העתיקה. בדת מצרים העתיקה, אל הנילוס וההצפה השנתית שלו היה חעפי. המצרים הקדמונים האמינו כי גם הוא וגם פרעה שולטים בגובה ההצפה. בפירוש  מופיע בשם מדרש תנחומא, שיעקב בירך את פרעה שהנילוס יעלה לקראתו, ומאז בכל פעם שפרעה הגיע אל הנילוס היה עולה לקראתו ומשקה את מצרים.

מדי פעם נאמר כי ההצפה השנתית של הנילוס היא הגעתו של חעפי. מכיוון שהצפה זו סיפקה אדמה פורייה באזור שהיה מדברי, סימל חעפי פוריות.

האל אוסיריס גם היה קשור קשר הדוק לנילוס ולפוריות הארץ. במהלך פסטיבלי הצפה נשתלו דמויות בוץ של אוסיריס בשעורה.

ראו גם
 נילומטר
 סכר אסואן
 קדרות מצרים העתיקה

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:מצרים: תרבות
קטגוריה:מיתולוגיה מצרית
קטגוריה:נילוס