גרייט וסטרן ריילוויי

גרייט וסטרן ריילוויי; "הרכבת המערבית הגדולה" (באנגלית: Great Western Railway; בראשי תיבות: GWR), הייתה חברת רכבות בריטית ששירתה את אזורי מערב המידלנדס, דרום-מערב אנגליה וויילס וחיברה אותם ללונדון דרך תחנת הרכבת פדינגטון בבעלותה.

החברה נוסדה ב-21 בינואר 1833 על ידי התעשיין איזמבארד קינגדום ברונל במטרה להקים מסילת ברזל וקו רכבת בין לונדון לבריסטול. לאורך 115 שנות ההיסטוריה של החברה, רשת מסילות הברזל שלה התרחבו משמעותית לשירות מרכזי האוכלוסייה בכל מערב אנגליה וויילס, בנוסף בנתה והפעילה החברה ספינות, תחנות רכבת, תשתיות תחבורה שונות, סדנאות תחזוקה וייצור, קטרים ואף הקימה וניהלה כפר עובדים בסווינדון שהגיע בשיאו לכ-14,500 מועסקים וכלל מערך שירותי רווחה ובריאות לטובת העובדים. החברה נסגרה עם הלאמת חברות הרכבת בבריטניה בינואר 1948, אך קווי הרשת הועברו לידי חברות הפעלה לאחר הפרטה חלקית ב-1965; כיום רוב הרשת ההיסטורית מנוהלת על ידי חברת פירסט גרייט וסטרן (הרכבת המערבית הגדולה מקבוצת פירסט) המשמרת גם את הלוגו המקורי והצבעוניות שאפיינה את גרייט וסטרן.

היסטוריה
המאה ה-19
280px|ממוזער|קטר מסדרה 9400 (האחרונה שיוצרה על ידי החברה) צבוע בירוק ברנזוויק עם קרונות נוסעים בצבעי חום וקרם; צביעה אופיינית לקווי הגרייט וסטרן.
280px|ממוזער|פוסטר באיורו של לואיס ברול מ-1923 המפרסם את הקו המהיר "ריביירת קורנוול"; קו ישיר בין לונדון לפנזנס, קורנוול.
הגרייט וסטרן ריילוויי הוקמה מכוח צו פרלמנט ב-31 באוגוסט 1835 להפעלת קו דו-מסילתי מבריסטול ללונדון. אולם, העבודות החלו כבר ב-1832 כדי להבטיח מימון לקו, מחקרי מסלולים אפשריים ותחנות, עיצוב גשרים וכל שאר התשתיות הנדרשות. העדיפות העיקרית הבאה הייתה למנות מהנדס לפיקוח על הבנייה. בשנת 1833 הועבר התפקיד לאיזמבארד קינגדום ברונל בן ה-27. התקציב המשוער לקו אמור היה לעמוד על 2,800,000 ליש"ט, אך מסילת הקו הייתה אמורה להיות ברוחב 7 רגל 0.25 אינץ' (214 ס"מ) במקום הרוחב הסטנדרטי של 4 רגל 8.5 אינץ' (143.5 ס"מ), הטיעון של ברונל לשימוש ברוחב זה היה הגברת המהירות ונוחות הנוסעים.

בניית הקו החלה ב-1836 בשני חלקים מקבילים; מלונדון פדינגטון מערבה לרידינג, ומבריסטול טמפל מיד מזרחה לבאת'. החלק הראשון של הקו הושלם במאי 1838 באורך 38.5 קילומטר בין לונדון למיידנהד, הקו כולו הושלם ונפתח רק ביוני 1841 בעלות כוללת של 6.5 מיליון ליש"ט. בשנת 1837, החברה השיקה גם את הספינה הראשונה שלהם בשם 'גרייט וסטרן' (Great Western), שכן לבריסטול הייתה גישה ישירה לאוקיינוס האטלנטי ולאמריקה. כמה שנים לאחר מכן הם ייצרו את ספינת הקיטור פורצת הדרך והראשונה מברזל גרייט בריטן (Great Britain) ואת אחותה הגרייט איסטרן (Great Eastern), כולן בעיצובו של ברונל. ב-1843 הושלמה הקמת סדנת ייצור קטרים בסווינדון ומעט לאחר מכן הושק הקטר הראשון שפותח ויוצר על ידי החברה ונקרא באופן סמלי 'גרייט וסטרן ריילוויי', בשנת 1848 הושלמה הנחתם של כ-400 קילומטרים של פסי רכבת ברוחב הרחב יותר שאפיין את רשת החברה.

בשנת 1859 ברונל שהיה דמות מפתח מובילה בפעילות החברה מצא את מותו מדום לב, באותה שנה הושלמו העבודות ונפתח גשר אלברט המלכותי על נהר הטמר בפאתי פלימות', אחד מהפרויקטים האחרונים שלן ברונל. ב-1864 גם המהנדס הראשי דניאל גוך שעמד בראש פיתוח הקטרים המוקדים של החברה עזב את תפקידו ומונה במקום ליושב ראש החברה. גוזף ארמסטרונג, סגנו של גוך, החליף אותו בתפקיד המהנדס הראש ובעת הזו רשת הרכבות של החברה התפרס על פני כ-1,900 קילומטרים של מסילות ברזל, מהם כ-950 קילומטרים התצורת מסילה רחבה (214 ס"מ), כ-650 קילומטרים בתצורת מסילה סטנדרטית (143.5 ס"מ), והשאר בתצורה משולבת של שתי התצורות.

באוגוסט 1885 ציינה חברת הגרייט וסטרן ריילוויי 50 שנות פעילות. באותה תקופה, ההון של החברה עלה מ-2,500,000 ליש"ט ל-90,000,000 ליש"ט ומקו אחד היא הגיעה למערכת של למעלה מ-3,700 קילומטרים של מסילה המגיעה לכל פינה במערב אנגליה ווילס. בנוסף, בללה החברה צי של כ-1,600 קטרים ו-48,000 כלי רכב נוספים, החל בקרונות פחם ועד לקרונות סאלוניים. בשנה שלאחר פתחה החברה את מנהרת הסוורן, ההישג ההנדסי הכי ניכר של החברה עד אותה העת. בניית המנהרה באורך 7.2 קילומטרים מתחת לנהר סוורן החלה בשנת 1873, אך העלות של קיצור זמן הנסיעה בכשעה בין קארדיף ללונדון ובריסטול הייתה כמעט 2 מיליון פאונד - סכום עצום של כסף באותה תקופה. חשיבותה התעשייתית העצומה של דרום ויילס בעת הזו הצדיקו את ההשקעה הפנומנאלית.

ב-23 במאי 1892 הקטע האחרון של מסילה ברוחב הרחב (214 ס"מ) של ברונל הוצאה משימוש וכך הושלם תהליך הדרגתי של התאמת רשת הגרייט וסטרן לרוחב הסטנדרטי, בכך לאפשר שימוש אחיד ברחבי האי הבריטי ברחבי הקווים השונים.

המאה ה-20
280px|ממוזער|רכבת מצ'סטר לרקסהאם בהובלת קטר מס' 7209 "צ'סטייר ונטורר" מסדרת קאסל.
מלחמת העולם הראשונה והשנים שלאחריה, הביאו שינויים רבים לרכבת הגרייט וסטרן. החברה לצד עוד 120 חברות רכבת נוספות ברחבי הארץ, הובאו תחת ניהול הממשלה למשך תקופת המלחמה. לוחות הזמנים של הנוסעים הושפעו מעט מאוד בשנתיים הראשונות, בעוד שהובלת המשא החלו לשמש כמעט באופן בלעדי להובלת פחם. מכיוון שלחברה היו קווים ישירים לרוב שדות הפחם של דרום ויילס, הם העבירו כ-90 אחוז מהפחם הנדרש למאמץ המלחמתי הבריטי והם קיבלו עדיפות על פני כל שאר הקווים. בנוסף להובלה לרשת הנמלים בתוך בבעלות החברה, היא העבירה פחם גם לוורינגטון שם הקרונות נאספו על ידי רכבות חברת לונדון וצפון-מערב (LNWR) ומשם הועברו לנמלים בצפון אנגליה או וסקוטלנד. לאורך שנות המלחמה, הצי המלכותי השתמש בכמעט שישה מיליון טונות של פחם, זאת בנוסף לפחם שנדרש לתעשייה. בנוסף לנטל זה, יותר מ-25,000 עובדי החברה גויסו לשורות הכוחות הבריטים, מתוכם 2,525 נהרגו במלחמה.

לאחר המלחמה גבר החשש שהממשלה הבריטית לא תחזיר את השליטה על חברות הרכבת, אך לבסוף ב-1 בינואר 1923 הממשלה הפריטה חזרה את החברות אך באופן שבו 120 החברות השונות יאוגדו לארבע חברות בלבד. הגרייט וסטרן נותרה באופן כללי באותו מצב, בשונה מהחברות האחרות שמה נותר זהה ואזורי השירות שלה לא השתנו; היא אף קיבלה לידייה עוד כ-900 קילומטרים של מסילת ברזל, 18,000 עובדים נוספים ו-700 קטרים נוספים מחברות קטנות יותר שסופחו לתוכה. בתקופה זו, עם החזרה לפעילות הרגילה והשאיפה להגדיל את מהירות (וכן להוריד את זמני הנסיעה) של הרכבות, פותחה אחת מסדרות הקטרים המוצלחות של החברה – סדרת קסטל (Castle), בעלת מנוע קיטור ארבע-צילינדרים וקונפיגורציית 4-6-0. הסדרה שפותחה אחריה - סדרת קינג (King), הייתה אף היא מוצלחת מאוד ופותחה למשא כבד יותר, שתי סדרות אלו הפכו במהרה לסוס העבודה של החברה במהלך שנות ה-30 וה-40 והמשיכו להיות בשימוש עד לדעיכה ברכבות הקטר של שנות ה-50 וה-60.

בפברואר 1934 השיקה החברה את קרונוע הדיזל הראשון בבריטניה. הקרנועים הראשונים כללו מנוע דיזל AEC בעל 130 כוח סוס ומושבים ל-69 נוסעים, בעוד שדגמים מאוחרים יותר כללו זוג מנועי AEC בעלי 130 או 105 כוחות סוס עם מושבים ל-104 נוסעים (בדגם האחרון). רכבות אלו כללו שירותים ומזנון והפכו לפופולרים במיוחד בקווים קצרים ובקווים ישירים בין ברמינגהאם לקארדיף. אחרוני הקנועים יוצרו ב-1942 ונותרו בשימוש עד 1962, כיום מתוך סך הכל 38 קרנועים שיוצרו, שלושה נמצאים בשימור מהם שניים בתצוגה סטטית במוזיאון ואחד במצב נוסע.

הלאמת הגרייט וסטרן
280px|ממוזער|הרכבת "סיטי אוף טרורו" (3440) מסדרת סיטי
לאחר מלחמת העולם השנייה נבחרה ממשלת לייבור, שבין יתר הרפורמות שקבעה ברחבי הממלכה המאוחדת החליטה להלאים את חברות הרכבת המסחריות בבריטניה. באותה עת, לאחר איחודי חברות הרכבת ב-1921 (תהליך ממנו הגרייט וסטרן הצליחה להתחמק), שלטו ברשת הרכבות ארבע חברות שכונו "ארבע הגדולות"; לצד הגרייט וסטרן, אלו כללו את רכבת לונדון וצפון-מזרח (LNER), רכבת לונדון, מידלנד וסקוטלנד (LMS) והרכבת הדרומית (SR).

ב-1 בינואר 1948 הולאמו חברות הרכבת, כולל הגרייט וסטרן ריילוויי, לתוך החברה הממשלתית בריטיש רייל. אולם, לאחר בעיות ניהול מרובות, שירותי הנוסעים וניהול הקווים הופרטו חלקית על בסיס שיטת מכרז ב-1965, וכך הוקמה חברת פירסט גרייט וסטרן ששימרה את שם חברת הרכבת המערבית ההיסטורית וגם כיום משרתת חלק נרחב מאזורי הפעילות שלה.

נכסים
בעת הלאמת הגרייט וסטרן בינואר 1948, החברה כללה מספר רב של נכסים, בהם:
 הון כולל: 167,959,878 ליש"ט
 אורך מסילות כולל: 14,876 קילומטר
 קטרי קיטור: 3,857
 רכבות דיזל: 37
 אוניות קיטור: 9
 קרונות משא: 87,403
 קרונות נוסעים: 8,368
 כלי תחבורה אחרים: 5,035
 תעלות בבעלות מלאה/חלקית: 10; באוך כולל של 334 קילומטרים
 נמלים ומבדוקים בבעלות מלאה/חלקית: 16
 מלונות: 5
 בתים: 3,831
 מספר עובדים כולל: 113,601 (מרץ 1947)

ראו גם
 גשם, קיטור ומהירות: מסילת הרכבת המערבית הגדולה
 הרכבת המזרחית הגדולה
 רכבת לונדון וצפון-מזרח

קישורים חיצוניים

 אתר מוזיאון STEAM בסווינדון.


הערות שוליים

קטגוריה:הממלכה המאוחדת: חברות רכבות