חוקיות כפירה באסלאם לפי מדינה

חוקיות כפירה באסלאם לפי מדינה על ידי מוסלמים לשעבר משתנה במידה ניכרת בין אזורים בעלי מיעוט מוסלמי ואזורים בעלי רוב מוסלמי ברחבי העולם.

לפי סקר שנערך בשנת 2010 על ידי מרכז המחקר פיו שבחן שורת שאלות ברחבי מדינות מוסלמיות בעולם, בהן אחוזי תמיכה בארגוני טרור אסלאמיים כגון חמאס, חזבאללה ואל-קאעדה, פיגועי התאבדות, אוסאמה בן לאדן ועונש מוות למוסלמים לשעבר שכפרו באמונה באסלאם, מצא שהאחוז הגבוה ביותר של תמיכת רוב בקרב הנסקרים בהוצאה להורג של כופרים באסלאם היה בירדן עם 86% אחוזי תמיכה ונמשך עם רוב של 84% במצרים, 76% בפקיסטן ו-51% בניגריה. מיעוט של 30% נמצא באינדונזיה.

על אף רדיפה חברתית ושלטונית, לדברי ההיסטוריון ג'פרי בלייני מאוניברסיטת מלבורן, מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה עלייה משמעותית במספר ההצטרפויות של מוסלמים לשעבר לנצרות, בעיקר לזרמי האוונגליזם והפנטקוסטליזם. לדברי "מאמינים במשיח מרקע מוסלמי: מחקר מפקד עולמי" - מחקר מפקד אוכלוסין עולמי שפורסם על ידי המכון לחקר דת של אוניברסיטת ביילור שבטקסס, בשנת 2015, כ-10.2 מיליון מוסלמים הצטרפו לנצרות מאז שנות ה-60 בהתבססות על נתונים שנאספו בקרב מיסיונרים נוצרים ברחבי העולם, כאשר המדינות עם המספר הגדול ביותר של מוסלמים לשעבר שכפרו באסלאם והתנצרו כוללים את אינדונזיה (6,500,000), ניגריה (600,000), איראן (500,000 לעומת 500 בלבד ב-1979), ארצות הברית (450,000), אתיופיה (400,000) ואלג'יריה (380,000).

בעקבות המגמה של עליית הדמוגרפיה של מוסלמים לשעבר ממדינות שונות, מאז תחילת המאה ה-21 הוקמו תנועות ספרותיות וחברתיות משותפות בקרב כופרים באסלאם כמו גם רשתות וארגונים של תמיכה הדדית, כדי להתמודד עם הקשיים שקשורים לנטישת האסלאם במדינות מוסלמיות, ולהגביר את המודעות ברחבי מדינות העולם המערבי בפרט לסוגיות הרבות של הפרת זכויות האדם שעומדות בפני מוסלמים לשעבר והסיבות שבגללן עזבו את האסלאם, בהם נכללים הארגונים הבולטים "המועצה המרכזית של מוסלמים לשעבר" (ZdE) שהוקם בשנת 2007 בקלן, גרמניה, על ידי כופרים איראנים שנמלטו מעונש מוות מאיראן בעקבות המהפכה האסלאמית שהתרחשה במדינה בשנת 1979, "מועצת המוסלמים לשעבר של בריטניה" (CEMB) שהוקם גם כן על ידי גולים איראניים בווסטמינסטר בשנת 2007 וארגון הכופרים באסלאם הגדול בעולם "מוסלמים לשעבר של צפון אמריקה" (EXMNA) שהוקם על ידי פעילים פקיסטיניים מוסלמים לשעבר בוושינגטון די. סי. בשנת 2013 במטרה ליצור רשת של קהילות כופרים באסלאם ברחבי ארצות הברית וקנדה עם נוכחות ברשתות חברתיות וכנסים מאורגנים.

 איחוד האמירויות הערביות 
על אף הזכות בחוקת איחוד האמירויות הערביות שמצהירה על "חופש הביטוי" (סעיף 30) ו-"חופש הפולחן" (סעיף 32), עזיבה של האסלאם נענשת (דה יורה) במוות על פי דין השריעה (הדין האסלאמי) שמוגדר בסעיף 7 בחוקה כ-"רקע לחקיקה במדינה", לא קיימת הכרה משפטית בהמרה מאסלאם לאמונה אחרת (על אף שקיימת הכרה בהתאסלמות) בעוד שהצגה של אמונה שאיננה האסלאם בקרב מוסלמים מוגדרת כעבירה פלילית.

בשנת 1978 החלה איחוד האמירויות בתהליך האסלאמיזציה של חוקי המדינה, לאחר שמועצת השרים שלה הצביעה על מינוי ועדה עליונה שתשנה את כל החוקים הקיימים שמתנגשים עם דין השריעה. בין השינויים הרבים שבאו לאחר מכן איחוד האמירויות שילבה הפללה של עבירות "חודוד"  של דין השריעה בחוק העונשין שלה, שנענשים במוות, כאשר כפירה באסלאם מהווה אחד מהם. מאז, סעיף 1 וסעיף 66 לחוק העונשין של איחוד האמירויות הערביות חייבו עונש מוות על עבירות חודוד. עם זאת, הצו הפדרלי (15) שהוצא בשנת 2020 הצהיר כי סעיפים 1 ו-66 של חוק העונשין אינם נכללים עוד בהגדרה של עבירות חודוד.

 איראן 
כפירה באסלאם לא מופללת במפורש בחוק הרפובליקה האסלאמית של איראן. עם זאת, סעיף 167 בחוקת המדינה קובע כי כל פסיקה שיפוטית מחויבת לעשות שימוש בדין השריעה בנושאים שבהם החוקים האיראנים לא מספקים מענה - שקובע עונש מוות על כפירה. בשנת 2022 חוק העונשין קבע עונש מוות על כל ניסיון של לא-מוסלמים להציג אמונה שאיננה האסלאם עבור מוסלמים.

בשנת 1990 ממשלת הרפובליקה האסלאמית הוציאה להורג בתלייה את חוסיין סודמנד על רקע כפירה באסלאם, מוסלמי לשעבר שכפר באמונה באסלאם והתנצר בגיל 13. תחת כהונתו של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד (2005–2013) קבוצות שונות דיווחו כי המשטר האסלאמי השתתף במערכה שיטתית למעקב אחרי כופרים באסלאם על מנת לאסלאם אותם בכפייה או להתנקש בהם במידה והם מתנגדים, בעוד שמקורות נוצריים שונים טוענים שבין 250,000 ל-500,000 כופרים באסלאם התנצרו באיראן במהלך 1960–2010.

 אינדונזיה 
ממוזער|249x249 פיקסלים|המעמד המשפטי של דין השריעה במערכת המשפט בדרום-מזרח אסיה:
לא קיים באינדונזיה חוק שמפליל במפורש כפירה באסלאם בעוד שחוקת המדינה קובעת בתוכן שלה בסעיף 29 משנת 1945 "חופש דת" שמצהיר באומרו כי "המדינה מבטיחה לכל אדם את חופש הפולחן, כל אחד על פי דתו או אמונתו". עם זאת, למדינה קיים צו נשיאותי (משנת 1965) וסעיף השלמה שלו בחוק העונשין (סעיף 156א) שמתירים העמדה לדין של מי שמורשעים על רקע "חילול קודש האסלאם" עד 5 שנות מאסר, שדווח לאורך השנים כמפורש באופן רחב ואוסר בפועל על הבעת ביקורות כלשהן ביחס לאסלאם. סעיף החוק הוחל בין היתר באוגוסט 2018 נגד אישה בודהיסטית בשם מייליאנה ממוצא סיני שנענשה במאסר למשך שנה וחצי על רקע "חילול קודש האסלאם" בעקבות תלונה שהגישה ביולי 2016 על עוצמת הקול של מואזין מסגד ליד הביתה שלה בעיר טנג'ונגבלאי , במחוז צפון סומטרה. ההערה שלה עוררה את המהומות האנטי-סיניות הקשות ביותר במדינה מאז 1998 שכללו שרפה וביזה של מקדשים בודהיסטים על ידי מוסלמים אינדונזים רבים שטענו כי "נעלבו מדבריה". באפריל 2019 דחה בית משפט את ערעורה של מייליאנה על גזר הדין. קודם לכן באוקטובר 2009 קבוצה של עותרים שכללה מספר ארגונים ביקשה מבית המשפט החוקתי באינדונזיה לבחון את חוקתיות סעיף "חילול הקודש" שהובילה באפריל 2010 לפסיקת בית המשפט על התנגדות להיענות לעתירה בטענה כי ביטול הסעיף "יוביל לחשש של שימוש לרעה וסכסוכים בחברה".

ביוני 2005 האשימה המשטרה באינדונזיה מרצה מוסלמי לשעבר באוניברסיטת מוחמדיה בעיר פאלו  בכפירה באסלאם. המשטרה החזיקה אותו במעצר במשך 5 ימים לפני שהכניסה אותו למעצר בית לאחר שאלפיים מוסלמים אינדונזים הפגינו נגד מאמר שפרסם תחת הכותרת "אסלאם, דת כושלת". בהמשך הוא שוחרר והודח על ידי האוניברסיטה. ב-10 באפריל 2007 עצרה המשטרה בעיירה פסורואן , מזרח ג'אווה, זוג גברים מוסלמים לשעבר על רקע כפירה באסלאם שלדברי התושבים המקומיים הצהירו כי "האסלאם זו דת של ערבים, תפילות 5 פעמים ביום הן מיותרות וכי הקוראן מלא בשקרים". במאי 2018, אברהם בן מוזס, הידוע גם כסייפודין איברהים, איש דת נוצרי שכפר באמונה באסלאם, נידון ל-4 שנות מאסר בגין "לשון הרע" וקנס של 50 מיליון רופיה אינדונזית על רקע התפקיד שמילא בהתנצרות של מוסלמי אינדונזי שכפר באמונה באסלאם.

 מחוז אצ'ה 
ממוזער|249x249 פיקסלים|מורשע במחוז אצ'ה, אינדונזיה, מקבל הצלפת מלקות על רקע עבירה של דין השריעה, 2014
חוק אינדונזיה מספר 18 משנת 2001 בנושא "אוטונומיה מיוחדת באצ'ה" העניק סמכויות רחבות יותר למחוז האינדונזי אצ'ה, כולל את הסמכות ליישם את דין השריעה האסלאמי באופן רשמי במערכת המשפט שלו בכלל הנושאים בחיי היום יום על רקע הזהות הייחודית של המחוז משאר המדינה שבין היתר כוללת את היותו האזור הראשון שהפיץ את האסלאם בשאר אינדונזיה. חוק מספר 11 משנת 2006 קבע במפורש את יישום השריעה לחובתה החוקית של ממשלת אצ'ה.

בעקבות העברת "קאנון אצ'ה מספר 6" משנת 2014, הוחלט במחוז להחיל את דין השריעה שנהוג בו מאז 2001 בקרב המוסלמים גם על האוכלוסייה הלא מוסלמית בכפייה, כאשר מרגע יישומה של אותה החלטה יוכלו להישפט מבצעי "עבירות" על ידי בתי דין מוסלמיים על פי פרשנותם לשריעה כאשר העונשים על עבירות נאים מקנסות, ענישה גופנית ומאסר. לא קיימת בהוראות המשפט של המחוז אפשרות לסקילה באבנים (ראג'ם ) בתור עונש, על אף ניסיון לחוקק אותו ב-2009 שנתקל לבסוף בווטו של מושל המחוז, והוביל להעברת קאנון מספר 6 שהטיל את השריעה על כלל התושבים במחוז. בנוסף, בהשוואה לקאנון משנת 2003, קאנון מספר 6 משנת 2014 הגדיל את מספר העבירות שניתנות לענישה לפי הדין השרעי כמו גם את חומרת הענישה. בין היתר, על פי קאנון 2003, המספר המקסימלי של הלקאת מלקות עמד על 40 בניגוד לקאנון 2014 שקבע את המספר המקסימלי של הלקאות על 150. באפריל 2016 התקיים אירוע ההרשעה הראשון נגד לא מוסלמי במחוז על פי הקאנון החדש שכלל אישה נוצרייה בת 60 שנענשה בהצלפה פומבית של 30 מלקות בגלל מכירה של משקאות אלכוהול.

 אלג'יריה 
באלג'יריה, חוקת המדינה מכריזה כי "חופש המצפון והדעה יהיו בלתי ניתנים להפרה" בסעיף 51. בפועל, בעוד שכפירה באסלאם אינה מופללת במפורש בחוקי המדינה, ניתן להחיל עונש של עד 5 שנות מאסר וקנס נגד מי שממלאים תפקיד בהמרה של מוסלמי לאמונה אחרת שהיא לא האסלאם ללא התייחסות לגיל של האדם על רקע סעיפי חוק איסור "חילול קודש האסלאם" שנאכפים ומפורשים באופן רחב.

מאז תחילת העשור השני של המאה ה-21 מעצרים בוצעו על רקע סעיפי החוק בגין אי צום במהלך הרמדאן, למרות שזו אינה חובה על פי החוק האלג'ירי. אנשים שאינם צמים דווחו כמי שנתקלים שוב ושוב בהטרדה מצד המשטרה והחברה האזרחית, בעוד שמי שכופרים באסלאם עלולים להיכלא, להיקנס או להיאלץ לחזור להאמין בתוכן האסלאם בכפייה. לפני תיקונים שהוכנסו לקוד המשפחה הלאומי  בשנת 2005, דיני המשפחה קבעו כי אם ייקבע שאחד מבני הזוג כופר באמונה באסלאם, הנישואים יוכרזו כבטלים. עם כניסת התיקונים לתוקף המונח "כופר" הוסר, אולם, בני זוג כופרים מנישואים שנקבעו ככאלה לפני 2005 אינם זכאים לקבל כל ירושה.

 אפגניסטן 
סעיף 130 של חוקת הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן מחייב את בתי המשפט במדינה להחיל את הוראות הפיקה הסונית החנפית בנושאים שבהם החוקים האפגנים לא מספקים מענה שקובעות עונש מוות על כפירה. סעיף 1 של חוק העונשין האפגני  מחייב ענישה על פשעי "חודוד" לפי תורת המשפט החנפית הרווחת בהתאם לקונצנזוס של אסכולת החוקרים האסלאמיים שלה, שקובעת עונש מוות על כפירה באסלאם. הכופר יכול להימנע מהעמדה לדין או מעונש המוות אם הוא מודה באופן פומבי ב-"טעות" שביצע ומצהיר על אמונה חוזרת באסלאם. בנוסף לעונש המוות, ניתן לשלול מהנאשם את כל הרכוש שלו, בעוד שאם הוא מוגדר כנשוי, הנישואים שלו נחשבים כבטלים בהתאם לפסיקה הסונית החנפית.

מקרה ידוע של שימוש במונח כפירה באסלאם במדינה התרחש באוגוסט 1998 כאשר טבחו פעילי ארגון הטרור האסלאמי סוני הטליבאן ב-8,000 בני הזארה המוסלמים שיעים במדינה בעיר מזאר-י שריף. הטבח כונה כמעשה "תקפיר"  (מונח שמציין נידוי מהאסלאם של מוסלמי אחד על ידי מוסלמי אחר על רקע האשמה בכפירה) לאחר שמולא ניאזי, מפקד הטבח והמושל החדש שהותקן, הכריז באומרו כי: "הזארים אינם מוסלמים, הם שיעים, הם כופרים. הזארים חיסלו את הכוח שלנו כאן, ועכשיו אנחנו צריכים להרוג את הזארים... או שאתם מסכימים להיות מוסלמים או שאתם עוזבים את אפגניסטן".
ממוזער|249x249 פיקסלים|הקמפיין "מוסלמי לשעבר בגלל #" של מועצת המוסלמים לשעבר של בריטניה בשנת 2015
אירוע בולט של מדיניות אפגניסטן כלפי כפירה באסלאם התרחש בפברואר 2006 בעקבות פשיטה של המשטרה האפגנית על בתים של מוסלמים לשעבר שהתנצרו והחלו לרצות עונש מאסר חודש לאחר מכן. כחלק מהפשיטה, עבדול רחמן , אפגני שהתנצר בזמן שהעניק סיוע רפואי לפליטים אפגנים בפשאוור, פקיסטן, הואשם בכפירה באסלאם ואוים בעונש מוות בעקבות תלונה שהגישו בני המשפחה שלו על היותו נוצרי. בעקבות התלונה המשטרה הגיעה לביתו ומצאה שהוא מחזיק בספר ביבליה. רחמן נעצר ובהמשך לא הצליח למצוא עורך דין בקאבול שמוכן לייצג אותו בעוד שהתובעים בתיק שלו ביקשו להטיל עליו עונש מוות וכינו אותו "מיקרוב". התובע בתיק עבדול ואסי דרש ממנו לחזור חזרה להאמין באסלאם וכינה אותו "בוגד" באומרו: "הוא צריך להיות מנותק ומורחק משאר החברה המוסלמית. יש להרוג אותו". התובע הכללי של אפגניסטן צוטט בנוסף כמי שקרא "לתלות" את רחמן. ההליכים המשפטיים של רחמן היו בפיקוח של שלושה שופטים בבית הדין לביטחון הציבור בבית המשפט הראשי של קאבול, כאשר השופט הראשי בתיק אמר שרחמן "יתבקש לשקול מחדש את חזרתו לאסלאם" והוסיף באומרו: "הנביא מוחמד אמר מספר פעמים שיש להרוג את הכופרים באסלאם אם הם מסרבים לחזור לאמונה. האסלאם היא דת של שלום, סובלנות, טוב לב ויושרה. לכן אמרנו לו שאם יתחרט על מה שעשה אז נסלח לו". איש הדת האפגני חוג'ה אחמד סדיקי, חבר בית המשפט העליון באפגניסטן, הזהיר מפני התערבות נשיא אפגניסטן בתיק ואמר כי: "הקוראן מאוד ברור ודברי הנביא שלנו ברורים מאוד. יכולה להיות רק תוצאה אחת: מוות. אם כרזאי ישחרר אותו, זה ישחק לידיו של האויב שלנו ויכול להיות שתהיה התקוממות". המשפט של רחמן עורר מחאות של נוצרים ממדינות רבות ולבסוף האישומים נגדו בוטלו בנימוקים טכניים של "אי כשירות נפשית" (שמהווה פטור מביצוע פשע של כפירה לפי דין השריעה) על ידי בית המשפט בעקבות הערכה פסיכיאטרית שציווה אחד השופטים בתיק מאחר שרחמן סירב בעקביות לחזור לאמונה באסלאם. במרץ 2006 הוא שוחרר מהמעצר ועזב את המדינה לאחר שממשלת איטליה הציעה לו מקלט מדיני. נציגים בממשלת אפגניסטן ואזרחים אפגנים רבים המשיכו לקרוא להוצאתו להורג, בעוד שהמשפחה שלו דחתה אותו ואשתו התגרשה ממנו זמן קצר לאחר ההתנצרות שלו.

מקרה דומה התרחש עם האפגני הנוצרי סייד מוסא בן ה-46 שהואשם בכפירה באסלאם ונידון למאסר עולם, אבל שהה רק מספר חודשים במאסר ושוחרר בפברואר 2011 בעקבות דיווחים על "חודשים של דיפלומטיה שקטה" בין ממשלות זרות לממשלת אפגניסטן. לדברי תובע בכיר במדינה הוא שוחרר "רק לאחר שהסכים סוף סוף לחזור לאסלאם". מקום הימצאותו של מוסא לאחר שחרורו נותר לא ידוע ואשתו הצהירה שהיא "לא שמעה ממנו שוב". שועיב אסדאללה, נוצרי אפגני ידוע נוסף שכפר באסלאם, נעצר באוקטובר 2010 לאחר שלכאורה "העניק עותק של הביבליה לחבר". הוא שוחרר במרץ 2011 ועזב את אפגניסטן.

בשנת 2012 מורה באוניברסיטה ממחוז ע'זני בשם ג'אביד כתב מאמר נגד הטליבאן בשפה האנגלית. בעקבות פרסום המאמר פעילי הטליבאן ניסו לתפוס אותו אבל הוא ואשתו, מנחת טלוויזיה ידועה, הצליחו להימלט להולנד. בשנת 2014 המאמר תורגם לשפת הפשטו על ידי החתן של מנהיג הטליבאן גולבדין חכמתיאר, מה שהוביל לסערה ברשתות החברתיות במדינה עם האשמות רבות נגד ג'אביד בכפירה באסלאם ולאיומי מוות נגדו, שהובילו להפגנה ציבורית גדולה בבירה קאבול שקראה להוצאת פתווה לרצח שלו על ידי ההמון.

בסוף 2015, מוריד עזיז, סטודנט אפגני בן 21 ומוסלמי לשעבר, תועד בחשאי בהקלטה על ידי בת זוגו לשעבר כשהוא מבקר את האסלאם ומתחנן בפניה "לעזוב את החושך ולאמץ את המדע". לאחר מכן היא השמיעה את ההקלטה במהלך תפילת יום שישי במסגד, שבעקבותיה הופעלו איומים על עזיז לחזור בו מדבריו על ידי משפחתו. בעקבות האיומים עזיז הסתתר במשך זמן קצר לפני שקבוצת חמושים ברובי קלשניקוב הופיעה אצלו בבית. 23 ימים לאחר מכן הוא נמלט למספר מדינות והגיע בסופו של דבר להולנד, שבה הפך לתושב קבע במאי 2017.

 ארצות הברית 

"חופש דת" היא זכות מוגנת חוקתית בארצות הברית שקבועה בסעיפי הדת בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
ממוזער|הפעילה הלובית והמוסלמית לשעבר מגדוליין עבאידה, נואמת על העונש של כופר באסלאם ("מֻרְתַדּ/מֻרְתָדָה") בדין האסלאמי, השריעה, 2015
עם זאת, שנה לאחר פיגועי 11 בספטמבר על ידי פעילי ארגון הטרור האסלאמי סוני אל-קאעדה במדינה, מאמר משנת 2002 בוושינגטון טיימס תיאר את המצב הרעוע של כופרים באסלאם שהצטרפו לנצרות ברחבי המדינה: "חלקם פשוט נדחו על ידי המשפחות שלהם. אחרים נחטפו על ידי בני משפחה וחברים, והועלו על מטוס חזרה הביתה. כולם חוששים לבקש הגנה מפני אכיפת החוק בארצות הברית, במיוחד אלה שהתנצרו עם שמות משפחה בערבית שחוששים להצהיר על השמות שלהם בדו"ח במשטרה. עם זאת, אין מקרים ידועים של מי שהתנצרו מהאסלאם שנרצחו בארצות הברית על רקע ההחלטה שלהם לעזוב את האסלאם". למרות זאת, הסופר והפעיל הפקיסטני יליד הודו אבן ווראק, מוסלמי לשעבר ומחבר הספרים "למה אני לא מוסלמי"  משנת 1995 ו-"עזיבת האסלאם: הכופרים מדברים" משנת 2003, הצהיר ב-2003 על מעמד כופרים באסלאם בארצות הברית באומרו: "הם מאוימים. הם מותקפים פיזית. אני מצטט מקרים של סטודנטים צעירים שהתנצרו והותקפו אך ניצלו בדיוק בזמן". על רקע סקר מטעם מרכז המחקר פיו בשנת 2017 בנושא כופרים באסלאם העיתון וול סטריט ג'ורנל פרסם מאמר שבו קבע כי כ-100,000 בני אדם בארצות הברית עשויים לעזוב את האסלאם מדי שנה, בעוד שגם אם מתאסלמים יצטרפו במספרים דומים, אלו שיעזבו ישפיעו בסופו של דבר על מעמד האסלאם במדינה יותר ממה שיעשה כל מתאסלם. לדברי מחקר של האקונומיסט משנת 2018 נתונים מדויקים לגבי כמות הכופרים באסלאם בארצות הברית אינם ידועים מאחר שרבים מהם בוחרים לשמור על זהותם בסוד מחשש להוות מטרה לעוינות ולערער את היחסים שלהם עם הסביבה הקרובה שלהם.

 בלגיה 
בבלגיה "חופש הדת, הפולחן והביטוי" מוגדרים כזכויות חוקתיות בסעיפים 19 ו-20 בחלק ב' של חוקת המדינה.

עם זאת, קיים טאבו חברתי רחב על כפירה באסלאם בקרב מוסלמים במדינה, שמהווים כ-7% מכלל האוכלוסייה נכון לשנת 2021. הסטנדאפיסט הבלגי יליד מרוקו סם טוזאני מהווה דוגמה נדירה לכופר ידוע באסלאם בבלגיה. לאורך השנים הוא היווה מטרה לפסקי פתוואות הרג שהוצהרו נגדו על ידי אימאמים, תקיפות פיזיות ואלפי איומי מוות באינטרנט לאור היותו כופר בתוכן האסלאם ומבקר גלוי שלה, ביקורת שבין היתר כוללת את התנגדותו לשימוש במונח "אסלאמופוביה" שאותו הוא תיאר כ-"משמש להפוך כל ביקורת על האסלאם לבלתי אפשרית". לאחר פיגועי נובמבר 2015 בפריז שתוכננו על ידי תושבים בעיר הבלגית מולנבק שבמחוז בריסל (שידועה מאז תחילת המאה ה-21 כעיר עם קהילה מוסלמית רחבה ומקום בולט שממנו הופצו פיגועי טרור אסלאמיים ברחבי אירופה לאורך השנים) טוזאני יצר מופע חדש בשם "ילדיו של דון חואן" (בצרפתית: Les enfants de Dom Juan) שנכתב בשיתוף השחקן בן חמידו, כביקורת על האסלאם והמניעים של הפיגועים שבה קרא "לשבור את הטאבו על כפירה באסלאם" ודרש מהקהילה המוסלמית בבלגיה "להרהר בביקורתיות על האמונה והתרבות שלה". בעקבות פרסום המופע הפוליטיקאי הבלגי פיליפ מור  מהמפלגה הסוציאליסטית וראש עיריית מולנבק לשעבר בין 1993–2012 שכיהן באותה עת כשר-נשיא  של ממשלת הקהילה הצרפתית , אסר על טוזאני להופיע בעיר למשך 10 שנים.

בשנת 2011 הוקם הארגון "תנועת המוסלמים לשעבר של בלגיה" כדי לתמוך בכופרים בלגים באסלאם ועל מנת "להיאבק באינדוקטרינציה האסלאמית" לדברי הארגון. נכון לשנת 2014, פעילי הארגון הצהירו כי הם "נאלצים לפעול בזהירות" ולעיתים קרובות בעילום שם על מנע "להימנע מקבלת עוינות". ב-16 בנובמבר 2017 מקרה ידוע של כפירה באסלאם במדינה כלל את הריאיון של חמזה בן ה-25, שמשפחתו דחתה אותו על רקע זהותו, שהצהיר על היותו כופר באסלאם בטלוויזיה הבלגית. בדצמבר 2018 העיתון הפלמי דה מורגן  דיווח כי כופרים בלגים באסלאם "מקיימים פגישות סודיות בקביעות במקומות מאובטחים בבריסל" מאז סוף 2017.

 בנגלדש 
חוקת בנגלדש (שכוללת אוכלוסייה של 91% מוסלמים בעוד שהאסלאם מוגדרת בה רשמית כדת המדינה) כוללת את "חופש הדת" כאחת מהזכויות המובטחות בה בחלק ג' של החוקה בסעיף 41 ואת "חופש המחשבה, המצפון והביטוי" בסעיף 39. כמו כן לא קיימת הפללה של כפירה באסלאם או הפצה של אמונה שאיננה האסלאם למוסלמים. עם זאת, דיווחים על מקרים של רדיפת כופרים בנגלים באסלאם הם שכיחים ביותר והזכויות החוקתיות הוגדרו לאורך השנים על ידי פעילים בנגלים מוסלמים לשעבר כמופרות לעיתים קרובות. "חוק האבטחה הדיגיטלית" השנוי במחלוקת שעבר בשנת 2018 תואר על ידי כופרים בנגלים כחוק שאוסר בפועל על כפירה באסלאם במדינה ומפר את הזכויות החוקתיות בעודו מפליל ביטויים שעלולים להתפרש כ-"חילול קודש האסלאם" שמצהיר בסעיף 28: "אם אדם או קבוצה כלשהי מפרסמים או משדרים או גורמים ברצון או ביודעין לפרסם או לשדר כל דבר באתר אינטרנט או בכל פורמט אלקטרוני הפוגע ברגשות או ערכים דתיים, מתוך כוונה לפגוע או להקניט ערכים או רגשות דתיים, אז המעשה הזה של האדם יהווה עבירה" כאשר העונשים לפי החוק עלולים להטיל תקופת מאסר עד 5 שנים או קנס של מיליון טאקה בנגלדשי או שניהם כאשר מי שמורשע על רקע העבירה מספר פעמים צפוי לשאת בתקופת מאסר של עשור או קנס עד 2 מיליון טאקה בנגלדשי או שניהם.

במהלך ולאחר מלחמת העצמאות של בנגלדש חלק ניכר של בנגלים כפרו באמונה באסלאם והצטרפו לנצרות בין היתר בעקבות התמיכה של נוצרים זרים בהם במהלך המלחמה לצד ניסיונות דיכוי חוזרים ונשנים כלפיהם מצד מוסלמים ממערב פקיסטן. בעקבות הפיכת האינטרנט למקור מידע זמין, החלו להופיע בלוגרים בנגלים כופרים רבים מאז אמצע שנות ה-2000. בעקבות הופעת הבלוגרים בשנת 2010 קבוצת מוסלמים בנגלית יצרה רשימה של 83 בלוגרים כופרים כמטרות רצח. נכון לשנת 2013, 31 מהאישים נמלטו מהמדינה ו-8 מתוך ה-83 נרצחו.

הסופרת המוסלמית לשעבר טסלימה נסרין  ידועה כמי שהיוותה מטרה לשורת התקפות פיזיות וצנזורה בבנגלדש בעקבות השמעת הכפירה והביקורת שלה על האסלאם לאורך השנים בטורים ועיתונים שכתבה לפני שנאלצה להימלט מהמדינה. בתחילת 1992 החלו המוני מוסלמים בנגלים לתקוף חנויות ספרים שהחזיקו בספרים שלה ומאוחר יותר באותה שנה היא הותקפה ביריד ספרים והדרכון שלה הוחרם ממנה. ביולי 1993 הרומן שכתבה על רדיפות של בנגלים הינדים  במדינה, "בושה" , נאסר להפצה על ידי הממשלה. בספטמבר 1993 הוצאה פתווה עבור מותה על ידי מנהיגים מוסלמים בנגלים. בעקבות גינויים רבים הדרכון שלה הוחזר לה באפריל 1994 וביולי אותה שנה הוצא נגדה צו מעצר שגרם להסתתרות שלה מהרשויות. ב-3 באוגוסט היא נמלטה לשוודיה ונותרה מחוץ למדינה. בשנת 2005 היא עברה להתגורר בהודו והגישה בקשה לאזרחות.

בשנת 2010 אסיף מוחיודין, בלוגר בנגלי כופר ידוע, ארגן את הכנס הראשון של כופרים באסלאם במדינה בעיר הבירה דאקה בה השתתפו 34 איש. מוחיודין הפך מאז לקורבן של שורת התקפות טרור אסלאמי בבנגלדש  שכללו דקירה שלו על ידי סכין ליד המשרד שלו בדאקה, אבל בניגוד לפעילים בנגלים אחרים, מוחיודין שרד בכל פעם את ניסיונות ההתנקשות הרבים בחייו ונמלט לגרמניה. לדבריו, מספר הבלוגרים הכופרים באסלאם בבנגלדש "גדל מכמות של 4 או 5 איש בשנת 2005 ל-15,000–20,000 איש בשנת 2015".

בפברואר 2013 אחמד רג'יב היידר, בלוגר כופר ידוע, נרצח על ידי מחבלים חמושים במצ'טה מחוץ לביתו בדאקה.ממוזער|250x250 פיקסלים|בוניה אחמד , אשתו של הפעיל הבנגלי והמוסלמי לשעבר אביג'יט רוי , נואמת על אירוע ההתנקשות בחייו, 2017בתחילת אפריל 2013 החלה משטרת בנגלדש בסדרת מעצרים של בלוגרים כופרים רבים. 4 בלוגרים נעצרו תוך ימים ספורים זה מזה ותריסר אתרים שונים שבהם כתבו הבלוגרים נחסמו. הקבוצה המוסלמית חפצת-אי-אסלאם בנגלדש  קראה בעקבות המעצרים לרצוח את הבלוגרים על רקע הכפירה שלהם באסלאם. הבלוג של הפעיל אסיף מוחיודין נסגר על ידי הוועדה הרגולטורית לתקשורת בבנגלדש, והוא נכלא בהמשך על רקע מה שהוועדה כינתה "הערות פוגעניות על האסלאם ומוחמד". במקביל, שורת מחאות וגינויים ממדינות וארגונים שונים  קראו לממשלת בנגלדש לשחרר את הבלוגרים כולל סופרים, פיזיקאים, פרופסורים ופעילים חברתיים ידועים.

במרץ 2013 הבלוגר המוסלמי לשעבר סאניור רחמן הותקף על ידי מחבלים בנגלים חמושים במצ'טה תוך כדי שהם צועקים "אללה אכבר" על רקע האקטיביזם האנטי-אסלאמי שלו. לאחר מכן הוא הובהל למכללה רפואית ולבית חולים עם פצעים בכל הגוף.

בפברואר 2015 אביג'יט רוי, פעיל חברתי ומייסד הבלוג "Mukto-Mona" נרצח בפיגוע טרור אסלאמי על ידי המון חמוש במצ'טה. אשתו של רוי, בוניה אחמד, שרדה את הפיגוע על אף שנותרה עם מוגבלות פיזית והמשיכה את האקטיביזם שלו. במרץ 2015, הבלוגר המוסלמי לשעבר וואשיקור רחמן נרצח בפיגוע טרור דומה בדאקה. המשטרה עצרה שני חשודים בסמוך לזירה ומצאה אצלם סכני קצבים מגועלות בדם. החשודים הצהירו בתגובה כי הם רצחו את רחמן בגלל המאמרים המתנגדים להשפעות האסלאם שפרסם לאורך השנים. באותו חודש בלוגר מוסלמי לשעבר נוסף, אננטה ביז'וי דאס, נרצח בעיר סילט על ידי מחבלים חמושים במצ'טות.

 ברוניי 
חוקת ברוניי איננה מעניקה את הזכות לחופש דת אבל קובעת כי מלבד האסלאם שמוגדרת כדת המדינה "ניתן לקיים את כל הדתות האחרות בשלום ובהרמוניה" בסעיף 1 בחלק ב' בתוכן החוקה. מאז קבלת העצמאות שלה בשנת 1984 המדינה מפעילה מערכת משפט כפולה, אזרחית ושרעית, כאשר בתי הדין השרעים מוגדרים כמי שניתנים לאכיפה רק על מוסלמים. עם זאת, צו חוק העונשין השרעי שהוצא בשנת 2013 טשטש את המדיניות הזו וניתנת מאז פרשנות שהדין השרעי עלול להיות מוטל גם על לא-מוסלמים. חוק העונשין (שנכנס לתוקף באופן מלא בשנת 2019) קובע בסעיף 112(1) כי מוסלמי שמכריז על עצמו שאינו מוסלמי עוד (כופר) מבצע פשע שדינו מוות (עם אפשרות לסקילה) אם הפשע הוכח על ידי שני עדים או הודאה מטעמו, או עם עונש מאסר לתקופה שלא תעלה על 30 שנה והלקאת מלקות עד 40 פעמים אם הפשע הוכח בראיות אחרות.

 האיים המלדיביים 
ב-27 באפריל 2014 פרלמנט האיים המלדיביים אשרר סעיף חדש (1205) בחוק העונשין של המדינה שהטיל עונש מוות מאתה ואילך עבור מספר עבירות "חודוד" כולל כפירה באסלאם עבור מורשעים מגיל 7 ומעלה. הסעיף החדש הוביל לביקורת חריפה של הפרת זכויות אדם מצד משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם והנציג העליון של האיחוד האירופי, שהצהירו על כך שהוא מפר את האמנה בדבר זכויות הילד ואת האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות שהאיים המלדיביים אשררה שאוסרות להוציא להורג כל אדם בגין עבירות שבוצעו לפני גיל 18.

באיים המלדיביים מוסלמים מהווים כ-99% מאזרחי המדינה, אסלאם מוגדרת כדת רשמית של המדינה ועל מנת להפוך לאזרח חובה על כל אדם להיות מוסלמי. לא-מוסלמים ממדינות זרות רשאים לתרגל את האמונות שלהם באופן פרטי בלבד וחל עליהם איסור להציג אותן בפומבי. מוחמד נאצים, מלדיבי כופר באסלאם, השתתף בשנת 2010 במפגש פומבי שבו הצהיר על היותו מוסלמי לשעבר. בעקבות ההצהרה הוא נעצר מייד ונאלץ לאחר מכן להכריז פומבית מול עיתונאים על חזרתו לאסלאם. במקרה אחר באותה שנה, איסמעיל מוחמד דידי נמצא תלוי במקום עבודתו ממגדל פיקוח בנמל התעופה הבין-לאומי ולנה באירוע שנחשב כהתאבדות לאחר שנחשף כמי שכופר באמונה בתוכן האסלאם. מוקדם יותר באותו היום שבו נמצאה גופתו של דידי אתר החדשות המלדיבי "Minivan News" דיווח שדידי שלח הודעות מהדואר האלקטרוני שלו לארגון בריטי שבהן הצהיר על היותו כופר באסלאם וביקש עזרה בקבלה של מקלט מדיני בממלכה המאוחדת מחשש לקבלת רדיפה באיים המלדיביים על רקע זהותו. בכך, נחשפה הכפירה באסלאם של דידי.

ב-10 בדצמבר 2011 קבוצת מפגינים מלדיביים תחת הכינוי "סולידריות שקטה" התאספו באחד החופים במדינה כדי למחות נגד מדיניות הרדיפה של לא-מוסלמים במדינה. כעבור זמן קצר המפגינים הותקפו ואוימו ברצח.

בשנת 2019 מלדיבי מוסלמי לשעבר נרצח על ידי ארגון טרור אסלאמי שקשור לאל-קאעדה בעקבות חשיפת הכפירה שלו באסלאם.

 הודו 
"חופש הדת" בהודו היא זכות שמוגדרת כאחת משורת זכויות היסוד שמובטחות בסעיפים 25–28 של חוקת הודו.

מאז תחילת המאה ה-21, תנועה לא מאורגנת של כופרים באסלאם החלה להופיע בהודו, בדרך כלל בקרב נשים וגברים צעירים בשנות ה-20 וה-30 לחייהם, בעלי השכלה גבוה שמתגוררים באזורים עירוניים, שמאופיינים ברקע משותף של קרבה ואנשי דת שלא העניקו להם תשובות מספקות על הטלות הספק שלהם בתוכן האסלאם. עם גישה לפרשנויות אחרות באינטרנט של האסלאם ממה ששמעו כל חייהם מאנשי דת מוסלמים, כמו גם היכולת לתקשר זה עם זה באמצעות מדיה חברתית, הם החלו לכפור באמונה שאיתה גדלו מינקות. ב-16 במרץ 2017 פעיל בשם פארוק חאמד מקוימבטור, שניהל קבוצת וואטסאפ של מוסלמים לשעבר, נרצח בביתו בדקירות סכין על ידי שכניו וחבריו הקרובים לאחר שהצהיר בגלוי על היותו כופר באמונה באסלאם. קרלה, מדינה הודית עם 26% תושבים מוסלמים שידועה במגמה גוברת של כפירה באסלאם, כוללת מספר רב של פעילים וארגונים שמנהלים דיונים ציבוריים בנושא. פעילי הארגון "מוסלמים לשעבר של קרלה" שנוסד בשנת 2019 מציינים מדי שנה ב-9 בינואר את "יום המוסלמים לשעבר של קרלה".

לדברי העיתונאי ההודי סולטן שאהין , כופרים באסלאם בהודו "חיים בפחד רב מהקהילה המוסלמית שלהם" שכן עצם הצהרת אי האמונה שלהם באסלאם "עלולה להוביל להאשמות של כפירה וחרם קהילתי". לדברי הכתב ההודי פ. סנדיפ אנשי דת מוסלמים בהודו נוטים להשתמש בסוגים שונים של טקטיקות בריונות כדי להציק למוסלמים לשעבר שכפרו באמונה באסלאם, כאשר לעיתים קרובות תרגילי ההפחדה הללו מפרים את זכויות האדם הבסיסיות שלהם. סנדיפ מסביר שבדרך כלל טקטיקות הלחץ הללו כוללות לסלק אותם מהבתים שלהם, לבצע לחץ חברתי על משפחות הכופרים לנתק איתם כל קשר, לכפות על בני הזוג של הכופרים להתגרש מהם, למנוע מהכופר ליצור קשר עם הילדים שלו, לשלול מהכופר גישה לירושה ועוד. תמרונים אחרים כדי למנוע הבעות של כפירה וביקורת על האסלאם כוללים האשמות והגשת תיקים כוזבים נגד כופרים בבתי משפט. המחקר של פ. סנדיפ מצהיר שלמרות הסיכונים הללו המדיה החברתית מעניקה מרווח של פרטיות עבור מוסלמים לשעבר מכיוון שהיא מאפשרת שימוש בשמות בדויים, מה שמסייע בהפחתת הסיכון לגילוי הזהות שלהם.

 הממלכה המאוחדת 
ממוזער|249x249 פיקסלים|הפעילה הסודאנית והמוסלמית לשעבר נחלה מחמוד  נואמת על "התרבות האסלאמיסטית בבריטניה", "הצנזורה של התקשורת הבריטית ביחס לנושאים של התנגדות לאסלאם" ו-"שיתוף הפעולה בין השמאל הבריטי ואסלאמיסטים", 2015
זכות "חופש הדת" בממלכה המאוחדת מסופקת באמצעות חוקים ואמנות שונות עליהן חתומה המדינה.

"מועצת המוסלמים לשעבר של בריטניה" (CEMB) היא ארגון שמשמש כסניף של הממלכה המאוחדת של "המועצה המרכזית של מוסלמים לשעבר" שהוקמה בגרמניה בשנת 2007 שמייצג ומעניק תמיכה עבור כופרים באסלאם שעזבו את האמונה מסיבות שונות ולרוב נמצאים בסכנה לחייהם. הארגון הושק בווסטמינסטר ב-22 ביוני 2007 ומוחה נגד מדינות מוסלמיות שעדיין מפלילות באמצעים שונים מוסלמים לשעבר שכופרים באסלאם. המועצה מסייעת לאלפי כופרים באסלאם בשנה, שפונים עבור תמיכה מפעילי הארגון בעקבות איומי מוות שקיבלו מצד מוסלמים מקומיים או בני משפחה. עם זאת, מספר הכופרים שפונים לארגון אינו ידוע במדויק בשל היעדר מחקרים סוציולוגיים בנושא וחשש של מוסלמים לשעבר מלדון במעמד שלהם בגלוי. סקר שנערך באותה שנה שבה הוקמה המועצה על ידי צוות החשיבה הבריטי "Policy Exchange" חשף כי 31% מהמוסלמים המרואיינים האמינו כי כל מי שעוזב את האמונה באסלאם בבריטניה צריך להיות מוענש במוות.

במאמר שכתב לעיתון הבריטי האובזרבר בשנת 2015, אנדרו אנתוני טען כי כופרים באסלאם בממלכה המאוחדת "לא משיגים תמיכה מצד קבוצות ואנשי שמאל פוליטי במדינה" עקב "זהירות" של אותן קבוצות ופעילים מלהיות "מתויגים" בתור "אסלאמופובים או גזענים". בנובמבר 2015 מועצת המוסלמים לשעבר של בריטניה השיקה את קמפיין המדיה החברתית "#ExMuslimBecause" (בעברית: מוסלמי לשעבר בגלל #) שעודד כופרים באסלאם להצהיר על הזהות שלהם ולהסביר מדוע הם עזבו את האסלאם. בתוך שבועיים מהשקת הקמפיין נעשה שימוש בהאשטאג מעל 100,000 פעמים. התומכים של הקמפיין טענו כי "חובה לכל אחד להיות רשאי להתנגד להשפעות האסלאם" בעוד שמתנגדים טענו כי הקמפיין הוא "אסלאמופובי".

 טורקיה 
חוקת טורקיה כוללת בסעיף 24 את "חופש הדת" כאחת משורת זכויות היסוד בפסקה 2 בתוכן החוקה.

על אף הצהרות מצד ממשלות שונות שהמדינה לא מבוססת על חוקה שרעית ואינה אוכפת עונשים נגד מוסלמים לשעבר על כפירה באסלאם, לאורך השנים דווח על מספר מנגנונים רשמיים ובלתי רשמיים שמקשים על אזרחים טורקים להירשם משפטית כלא-מוסלמים. סעיף 216 לחוק העונשין הטורקי מוציא מחוץ לחוק פגיעה באמונה דתית שדווח כמי שמשמש לעיתים קרובות בפועל כחוק לאיסור "חילול קודש האסלאם" שמונע מאזרחים להביע ביקורת פומבית כלפי האסלאם. דוגמה ידועה בנושא התרחשה בשנת 2012 שבה הפסנתרן הטורקי והמוסלמי לשעבר פאזיל סאי הואשם ב-"העלבת האסלאם" בעקבות ציוץ של בדיחה ששיתף בטוויטר ביחס לתפילת יום שישי האסלאמית, אף על פי שההרשעה בוטלה בהמשך על ידי בית המשפט העליון של טורקיה שקבע שדעותיו של סאי הן "ביטוי מוגן לחופש המצפון". כמו כן דווח לאורך השנים שטורקים מוסלמים לשעבר מופלים לרעה במקומות תעסוקה, שכן קיימת הנחה כללית שטורקים הם מוסלמים מלידה בקרב מעסיקים והאוכלוסייה, בעוד שמונחים כגון "לא מאמין באסלאם" משמשים לעיתים קרובות כעלבונות במרחב הציבורי. בינואר 2006 קמיל קירוגלו נודע ככופר באסלאם שהתנצר והפך לכומר שהוכה עד חוסר הכרה על ידי 5 מוסלמים ברחוב ואוים ברצח אם יסרב לדחות את אמונתו הנוצרית ולחזור להיות מוסלמי.

דו"ח בתחילת אפריל 2018 של משרד החינוך הטורקי ציין כי מספר הולך וגדל של תלמידים בשורת בתי הספר האימאם האטיפ  כופרים באמונה באסלאם. פרסום הדו"ח יצר מחלוקת רחבת היקף בקרב קבוצות מוסלמיות במדינה. מאמר באתר החדשות המזרח תיכוני אל-מוניטור באפריל 2018 ציין כי רוב הפרשנים הטורקים, אפילו מספר מתוכם שידועים כתומכים של הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן, הגיעו למסקנה כי "הסיבה האמיתית לאובדן האמונה באסלאם היא לא המערב אלא טורקיה עצמה. זוהי תגובה לכל השחיתות, היוהרה, צרות האופקים, הקנאות, האכזריות והגסות שמבוצעים על רקע האסלאם".

 ירדן 
חוקת ירדן מעניקה את החופש לקיים טקסי דת ואמונה "בהתאם למנהגים הנוהגים בממלכה" בתנאי שהם אינם "מפרים את הסדר הציבורי או המוסר" בסעיף 14 בחלק ב' של החוקה ואת "חופש הדעה" בסעיף 15.ממוזער|250x250 פיקסלים|הפעיל הירדני והמוסלמי לשעבר מוחמד אל-חדרה נואם על השימוש במונח אסלאמופוביה כ-"כלי להשתקה של מתנגדים לאסלאם" ו-"חשיבות ההצהרה של מוסלמים לשעבר על זהותם", 2017
עם זאת, אם בית דין שרעי מרשיע אדם שהמיר את אמונתו בכפירה באסלאם, יש לו סמכות לגזור עליו עונש מאסר, לבטל את הנישואים שלו, להחרים את הרכוש שלו ולפסול אותו מזכויות ירושה. מכיוון שהשריעה שולטת במעמדם האישי של מוסלמים (שמוגדרים ככאלה מלידה) כפי שכתוב בסעיפים 103–106 של החוקה, אסור להם להצטרף לאמונה אחרת שאיננה האסלאם, כאשר מוסלמים שממירים את אמונתם מתמודדים עם ההשלכות המשפטיות הללו על רקע דין השריעה, שמחשיב אותם ככופרים. הממשלה אינה מכירה במי שממירים את אמונתם מהאסלאם כמי שנכללים בסמכות השיפוט של חוקי הקהילה הדתית החדשה שלהם בנושאי מעמד אישי, וממשיכה לראות אותם בתור מוסלמים שנמצאים בסמכות השיפוט של בתי המשפט השרעים. השריעה, דה יורה, קובע עונש מוות למוסלמים שכופרים באסלאם. עם זאת, בפועל לא תועדה אכיפה ידועה של עונש כזה במדינה.

בספטמבר 2004, בהוראת בית דין שרעי, עצרו השלטונות הירדניים ירדני מוסלמי לשעבר שהתנצר, והחזיקו אותו במעצר במשך לילה באשמת כפירה באסלאם. בנובמבר 2004 קבע בית הדין שהנאשם אשם בכפירה, ופסק הדין אושר בינואר 2005 על ידי בית משפט שרעי לערעורים. בעקבות פסק הדין נשללו ממנו זכויות האזרח והקניין השונות שלו והנישואים שלו בוטלו. בית הדין קבע כי הוא איבד בנוסף את כל זכויות הירושה שלו ואינו רשאי להתחתן בשנית עם אשתו אלא אם כן ישוב לאמונה באסלאם ושלל ממנו את הזכות להיות מוגדר משפטית כנוצרי או תחת כל אמונה אחרת שהיא איננה האסלאם. בהמשך, הכופר הירדני עזב את המדינה וקיבל מעמד של פליט בארצות הברית.

דוגמה ידועה נוספת להרשעה על רקע כפירה באסלאם התרחשה בשנת 2009, כאשר המשורר הירדני אסלאם סמהאן הואשם בכפירה באסלאם על רקע ההכללה שלו של פסוקים מהקוראן ביצירות שירה שכתב בשנת 2008 ונידון בעקבות זאת לעונש מאסר.

 כווית 
חוקת כווית קובעת בסעיף 35 "חופש מוחלט של אמונה וחופש עיסוק דתי" בתנאי שהם "אינם מתנגשים עם מדיניות ציבורית או מוסר".

עם זאת, בתי משפט לענייני משפחה רשאים להעמיד לדין מוסלמים שהמירו את אמונתם באשמת כפירה באסלאם, כאשר לבתי המשפט יש סמכות לבטל את זכויות הנישואים, הקניין והירושה של מורשעים. בשנת 1996 האזרח הכוויתי בן ה-45 חוסיין קמבר עלי הועמד לדין בבית משפט לענייני משפחה באשמת כפירה לאחר שעזב את האמונה באסלאם והצטרף לנצרות.

 מאוריטניה 
ממוזער|250x250 פיקסלים|העיתונאי המאוריטני מוחמד מחאיטיר  ממתין בבית משפט לערעורים לגזר דינו לאחר שנידון לעונש מוות על רקע ביקורת שהשמיע ביחס ל-"מדיניות הקאסטה הגזענית שקיימת בחברה המאוריטנית" אותה דימה ל-"היסטוריית הגזענות של מוחמד כלפי שבטים וגזעים שונים", 2016
סעיף 306 בחוק העונשין של מאוריטניה מכריז על כפירה באסלאם כעבירה פלילית וקובע גזר דין מוות על מורשעים. חוק העונשין מספק הוראה שבה ניתנת לאשמים הזדמנות להינצל ולחזור לאמונה באסלאם תוך 3 ימים כאשר אי ביצוע של הפעולה מטיל פירוק נישואים, החרמת רכוש על ידי הממשלה וגזר דין מוות. עם זאת, גם במידה והכופר חוזר לאמונה באסלאם, החוק מצהיר שעליו להיות במעצר ולהיכלא לתקופה זמן מסוימת. באפריל 2018, האספה הלאומית של מאוריטניה ביטלה את סעיף 306 ואת האפשרות שהעניק למי שמואשמים בכפירה באסלאם להינצל מעונש המוות בתנאי שהם חוזרים להיות מוסלמים בפומבי ולשאת בעונש מאסר במקום, והעבירה סעיף חדש שמרחיב את תחולת הפרשנות למה היא כפירה באסלאם ומחייב הטלת עונש מוות על "חילול קודש האסלאם". כמו כן הסעיף קובע עד שנתיים מאסר וקנס של עד 600,000 אוגיות מאוריטניות בגין "פגיעה במתינות ציבורית ובערכים אסלאמיים" או "הפרת איסורי אללה" או "סיוע בהפרתם". לפי סעיף 11 לחוק העיתונות שאוסר על פרסום "כל חומר הנוגד את האסלאם, סותר או מאיים על האסלאם", ממשלת מאוריטניה מגבילה ייבוא, הדפסה או הפצה פומבית של ספרים בעלי תוכן דתי שאינם אסלאמיים ומפלילה הצגה של אמונה שאיננה האסלאם בקרב אזרחי המדינה.

בשנת 2014, ג'מאל אומאר, עיתונאי מאוריטני, נעצר בגין אשמה של כפירה באסלאם, לאחר שפרסם ביקורת באינטרנט על מייסד האסלאם מוחמד. בזמן שהרשויות החזיקו אותו במעצר עד תום ההליכים, התקשורת המאוריטנית דיווחה על הצעות של מוסלמים מקומיים לתגמול כספי לכל מי שירצח את אומאר. במקרה אחר מאותה שנה, מוחמד מחאיטיר, עיתונאי, בלוגר ומהנדס מאוריטני, נעצר באשמת כפירה ו-"חילול קודש האסלאם" בעקבות מאמר שפרסם על מדיניות הקאסטה הגזענית בחברה המאוריטנית עם השוואה להיסטוריה האסלאמית, שבה טען כי גם מוחמד "הפלה ביחס שלו אנשים משבטים וגזעים שונים". בעקבות ביקורות רבות מצד פעילים ודיפלומטים זרים התיק של מחאיטיר נבדק מספר פעמים תוך כדי הפגנות אזרחיות שקראו להוציא אותו להורג. ב-8 בנובמבר 2017 החליט בית המשפט לערעורים להמיר את עונש המוות שלו במאסר של שנתיים, שאותו כבר ריצה במעצר עד תום ההליכים, ולפיכך היה צפוי להשתחרר בקרוב. עם זאת, הוא שוחרר לבסוף רק ביולי 2019 ונמלט לבורדו, צרפת.

 מלזיה 
על אף שחופש דת מעוגן רשמית בחוקת מלזיה בסעיף 11 שמקנה את הזכות "להכריז ולעסוק בכל דת", ישנם חוקים שמגבילים את הפצה של אמונות שאינן האסלאם למוסלמים, ישנה חובה חוקתית על מלאיים אתניים להיות מוסלמים בלבד על פי סעיף 160 לחוקה, בעוד שעזיבה של האסלאם מוגדרת כעבירה פלילית ב-6 מתוך 13 המדינות שמרכיבות אותה, בהן: קלנטן, מלאקה, פהנג, פננג, סבה וטרנגנו. בקלנטן וטרנגנו כפירה באסלאם נענשת דה יורה בעונש מוות, אבל העונש אינו בר אכיפה עקב הגבלה שקיימת בחוק הפדרלי בנושא. לפיכך, כפירה ב-2 המדינות נענשת דה פקטו בעונש מאסר.

 מעמד משפטי של כפירה לפי מדינות 
ממוזער|249x249 פיקסלים|מעמד משפטי במדינות מלזיה של כפירה באסלאם, ניסיון לבצע כפירה ו-"שותפות לכפירה" של אדם אחר:

 חוקי 
המדינות המלזיות נגרי סמבילן, פרליס וסלנגור מאפשרות למוסלמים לעזוב את האסלאם לאחר תהליך של "ייעוץ" במקומות שונים שבו הם מתבקשים באמצעים שונים שוב ושוב לחזור לאמונה באסלאם בהצהרה פומבית, בעוד שאם הם יסרבו, בית דין שרעי רשאי להכריז על האדם כמי שאיננו עוד מוסלמי.
 נגרי סמבילן: סעיף 119 של "חקיקת מינהל דת האסלאם (נגרי סמבילן) 2003" במסגרת הפרק "ויתור על דת האסלאם" מאפשר לכופר באסלאם לשנות את אמונתו על רקע "סיבה סבירה". הכופר צריך לפנות תחילה לבית דין שרעי בבקשה להכריז שהוא איננו מוסלמי עוד. לאחר מכן, הוא מקבל ייעוץ במשך כשנה על ידי מופתי, כאשר אם לאחר התקופה הזו הוא עדיין מעוניין לדבוק בכפירה שלו באסלאם, שופט בית הדין השרעי רשאי להתיר את הבקשה שלו.
 פרליס: סעיף 10 של "חוק הגנת האמונה האסלאמית של פרליס 2000" מאפשר לכופר באסלאם להגיש בקשה לכפירה. בעקבות הבקשה המרכז האסלאמי "מרכז השיקום עקידה" מתעסק בייעוץ לאותו כופר לחזור לאמונה באסלאם. לאחר תהליך הייעוץ, שופט בית דין שרעי מייעץ פעם נוספת לפונה לחזור לאמונה באסלאם, אך אם הוא יסרב והשופט "קובע שאין לאדם אחריות או חובה על פי חוק המשפחה האסלאמי" הוא רשאי להכריז שהכופר איננו מוסלמי עוד ולהורות על שחרורו מתהליך הייעוץ.
 סלנגור: לאחר הגשת בקשה לעזוב את האסלאם כופר צריך לעבור תהליך ייעוץ על ידי ועדה ממונה לפני קבלת החלטה על ידי שופט מבית דין שרעי להכריז על הפונה כמי שאיננו מוסלמי עוד.

 פלילי 
במדינות קלנטן וטרנגנו, כפירה באמונה באסלאם מוגדרת כפשע שדינו מוות והחרמת הרכוש של הכופר. עם זאת, החוק הפדרלי של מלזיה אוסר על ביצוע עונש מוות בפריסה ארצית. לפיכך, עונש המוות מוגדר דה פקטו כמושהה ומוחלף בעונש מאסר והחרמת רכוש. במדינות מלאקה, פהנג, פרק וסבה, כפירה, ניסיון כפירה או "שותפות לכפירה" של אדם אחר (המרה לאמונה שאיננה האסלאם) מוגדרות כפשעים שדינם החל מקנס של עד 5,000 רינגיט מלזי, מאסר עד 3 שנים או מעצר ב-"מרכז שיקום אסלאמי" עד 3 שנים. בפהנג, כופרים עלולים לעמוד גם בפני ענישה גופנית של הלקאת מלקות.
 קלנטן: כפירה היא עבירה פלילית שדינה מוות והחרמת הרכוש של הכופר. עם זאת, עונש המוות מושהה בעקבות תוכן החוק הפדרלי בנושא. ניסיון לבצע כפירה הוא עבירה פלילית שהעונש המרבי שלה הוא 36 חודשי מעצר ב-"מרכז שיקום אסלאמי".
 מלאקה: כפירה היא עבירה פלילית שהעונש המרבי שלה הוא 6 חודשי מעצר במרכז שיקום אסלאמי. "שותפות לכפירה" היא עבירה פלילית שנושאת בעונש מרבי של 3 שנות מאסר, קנס של 5,000 רינגיט מלזי או שניהם.
 פהנג: ניסיון לבצע כפירה הוא עבירה פלילית שנושאת בעונש מרבי של 3 שנות מאסר, הצלפת 6 מלקות, קנס של 5,000 רינגיט מלזי או שניהם.
 פרק: כפירה היא עבירה פלילית שנושאת בעונש מרבי של שנתיים מאסר, קנס של 3,000 רינגיט מלזי או שניהם.
 סבה: ניסיון לבצע כפירה הוא עבירה פלילית שנושאת בעונש מרבי של 36 חודשי מעצר במרכז שיקום אסלאמי.
 טרנגנו: כפירה היא עבירה פלילית שנענשת בעונש מוות והחרמת הרכוש של הכופר. עם זאת, עונש המוות לא ניתן לאכיפה בעקבות איסור בחוק הפדרלי בנושא ומוחלף במקום זאת בעונש מאסר והחרמת רכוש. לנאשם בכפירה קיימת אפשרות להינצל באמצעות חזרה לאמונה באסלאם בהצהרה פומבית תוך 3 ימים.

 מעורפל 
 קדה: "מינהל חקיקת החוק המוסלמי (1962)" אינו מזכיר התייחסות להכרה או הפללה של כפירה באסלאם. בכך, המעמד המשפטי של כפירה מוגדר כמעורפל במדינה ואיננו מוכר או מופלל דה יורה.
 סראוואק: לא קיים הליך משפטי במדינה שבאמצעותו ניתן לשנות את המעמד המשפטי של מוסלמי לאמונה אחרת שאיננה האסלאם.
 ג'והור: לא קיים הליך משפטי במדינה שבאמצעותו ניתן לשנות את המעמד המשפטי של מוסלמי לאמונה אחרת שאיננה האסלאם.
 פננג: לא קיים הליך משפטי במדינה שבאמצעותו ניתן לשנות את המעמד המשפטי של מוסלמי לאמונה אחרת שאיננה האסלאם.

 לוב 
חוקת לוב מצהירה בסעיף 1 בפסקת הוראות כלליות כי המדינה "תבטיח ללא-מוסלמים את חופש הפולחן". לדברי דיווח מאת ארגון האיגוד ההומניסטי והאתי הבין-לאומי מאוגוסט 2020 לא קיים בלוב דה יורה "חוק שקובע את זכותו של אדם לבחור או לשנות את אמונתו או ללמוד, לדון או לפרסם את אמונותיו הדתיות" כאשר במקביל לא קיים גם "חוק האוסר על כפירה או המרת אמונה". בפועל, הארגון מצהיר כי ממשלת לוב "מפלילה המרת אמונה בקרב מוסלמים".

 מצרים 

סעיף 64 של חוקת מצרים מעגן את "חופש האמונה" שלפיו הוא "מוחלט" וקובע את "החופש לתרגל טקסים דתיים ולהקמת מקומות פולחן לחסידי הדתות הנגלות הוא זכות מאורגנת בחוק". לא קיים איסור מפורש דה יורה על כפירה באסלאם במדינה, עם זאת, סעיף 98(ו) לאיסור "חילול קודש האסלאם"  בקודקס האזרחי המצרי, כפי שתוקן בשנת 2006, שימש להעמדה לדין ולכליאת כופרים באסלאם שהתנצרו לאורך השנים. פסיקה מצרית בת זמננו אוסרת על כפירה באסלאם, בעוד שסעיף 2 לחוקת מצרים מעגן את השריעה כ-"מקור לחקיקה במדינה". בית המשפט המנהלי העליון של מצרים קבע לאורך השנים כי "זה מקובל לחלוטין שלא-מוסלמים יאמצו את האסלאם, אבל כקונצנזוס למוסלמים אסור לאמץ דת אחרת או להיות חסרי דת בכלל במצרים". בפועל, במשך השנים הרשויות במצרים העמידו לדין כפירות באסלאם על רקע סעיף איסור "חילול קודש האסלאם" תוך שימוש בדוקטרינה האסלאמית "חיסבה"  (החובה האינדיבידואלית או הקולקטיבית בהתאם לאסכולת המשפט האסלאמית להתערב ולאכוף את הדין האסלאמי). תלונות חיסבה מוגשות על ידי הציבור נגד מעשים פומביים כגון כתיבת מאמרי כתב עת, הוצאת ספרים או הצגת מופעים שלדעת המתלוננים "פגעו באינטרס המשותף של החברה, במוסר הציבורי או בהגינות". לאורך השנים דווח כי "מאות תלונות חיסבה נרשמו נגד סופרים ופעילים, לעיתים קרובות תוך שימוש בסעיפי איסור חילול הקודש או כפירה כעילה". לאחר פרסום תלונת חיסבה על רקע כפירה באסלאם לעיתים פעילי קבוצות טרור אסלאמיות מצריות שונות לקחו את החוק לידיים והוציאו להורג את מי שהואשמו בכפירה. מעשי הרציחות קודמו על ידי חוקר האסלאם המצרי אדב אל-קאדיר עוודה שהטיף כי רציחת כופרים הפכה ל-"חובה של מוסלמים בודדים" בעוד שמי שמבצעים את הרציחות "יכולים לטעון לפטור מעונש לפי החוק המצרי" שכן סעיף 60 בחוק העונשין המצרי קובע כי "מעשים שנעשו בתום לב על בסיס זכות הקבועה בשריעה לא ייענשו" וסעיף 9 שקובע כי חוק העונשין המצרי "אינו מפר כל זכות המוכרת על ידי השריעה".

 אירועים בולטים 
בשנת 1992 מחבלים מצריים ירו למוות בפרג פודה , פעיל מצרי שהתנגד לדין השריעה, שמספר שבועות לפני מותו הוא הוכרז כ-"כופר ואויב האסלאם" על ידי העולמא במסגד אל-אזהר. במהלך המשפט של המחבלים, המלומד מוחמד אל-ע'זאלי  מהמסגד אל-אזהר הצהיר באומרו: "כאשר המדינה לא מצליחה להעניש כופרים, מישהו אחר צריך לעשות זאת".

בשנת 1993 נשלל מהתאולוג המצרי נאסר אבו זייד הקידום שלו לפרופסור באוניברסיטת קהיר לאחר החלטת בית משפט שקבעה כי הוא "כופר באסלאם". בעקבות זאת עורך דין מקומי הגיש תביעה לבית המשפט התחתון למעמד אישי בגיזה בדרישה שבית המשפט יפרק את נישואיו של אבו זייד מאשתו, ד"ר איבתיהאל יוניס, בטענה כי "אישה מוסלמית לא יכולה להינשא לכופר" על אף שיוניס רצתה להישאר נשואה לו. התיק הועבר לבית המשפט לערעורים בקהיר שקבע שהנישואים של אבו זייד הם בטלים בשנת 1995. בעקבות פסיקת הדין, ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי המצרי הכריז שיש "לרצוח את אבו זייד בגלל הכפירה שלו באמונה באסלאם". אבו זייד קיבל לאחר מכן הגנה משטרתית, אבל הצהיר שאינו יכול לתפקד תחת שמירה כבדה, וציין שאחד מהשוטרים שאבטחו אותו כינה אותו "הכופר". ב-23 ביולי 1995 אבו זייד ואשתו נמלטו לאירופה.
ממוזער|249x249 פיקסלים|הבלוגר המצרי והמוסלמי לשעבר כרים עאמר  נואם לראשונה מאז שחרורו ממאסר של 4 שנים על רקע כפירתו באסלאם, נובמבר 2010
בשנת 2001 הסופרת והמרצה המצרית נוואל א-סעדאווי הואשמה בכפירה באסלאם לאחר שהיא דחקה בנשים מוסלמיות "לדרוש את הזכות לשאת 4 בעלים" כמו הזכות האסלאמית של גברים מוסלמים לשאת 4 נשים שונות. מוקדם יותר היא הכעיסה מוסלמים רבים על ידי תקיפת מנהג קבלת הירושה הלא שוויונית של נשים באסלאם בניגוד לירושה האסלאמית בקרב גברים, תרגול השחתת איבר המין הנשי במצרים שנוכח בקרב מעל 90% מהאוכלוסייה הנשית במדינה והטענה שלמסורת האסלאמית של עליית הרגל של החג' קיימים "מקורות של עבודת אלילים". בעקבות ההצהרות של א-סעדאווי עורך דין קרא לבית משפט לפרק את הנישואים שלה מבעלה מזה 37 שנים על רקע היותה "כופרת". עם זאת האישומים נגדה בוטלו בהמשך.

באפריל 2006 לאחר שתיק בבית משפט מצרי הכיר בדת הבהאית, חברי הכמורה המוסלמית במצרים שכנעו את הממשלה לערער על החלטת בית המשפט, בעוד שחבר הפרלמנט המצרי מטעם האופוזיציה הצהיר כי הבהאים הם "כופרים שיש להרוג אותם" בטענה שהם עזבו את האסלאם, אף על פי שרוב הבהאים המצריים מעולם לא היו מוסלמים בעבר.

באוקטובר 2006 הבלוגר כרים עאמר הפך למצרי הראשון שהועמד לדין על פרסום מאמרים מקוונים, כולל ההצהרה שלו על היותו מוסלמי לשעבר. הוא נותר כלוא במשך 4 שנים עד נובמבר 2010.

בשנת 2007 מוחמד הגאזי , מוסלמי לשעבר שהתנצר על רקע "קריאות ומחקרים השוואתיים בדתות" שערך לדבריו, הגיש תביעה לבית משפט מצרי על מנת לשנות את סמן הדת שלו לנצרות מהאסלאם בתעודת הזהות שלו. המקרה שלו עורר סערה ציבורית גדולה, כאשר לא רק אנשי דת מוסלמים, אלא גם האב שלו ושל אשתו קראו לרצוח אותו על רקע היותו כופר באסלאם. שני עורכי דין ששכר עזבו את העיסוק בתיק שלו, ושני פעילי זכויות אדם נוצרים שנחשבו מעורבים בעניינו נעצרו. החל משנת 2007 הוא ואשתו חיו במסתור ובשנת 2008 קבע השופט שדן בעניינו כי על פי השריעה "האסלאם היא הדת הסופית והשלמה ביותר ולכן המוסלמים כבר נוהגים בחופש דת מלא ואינם יכולים להמיר את האמונה שלהם לדת עתיקה יותר". הגאזי המשיך לנסות לשנות את דתו באופן רשמי עד שנעצר ב-2013 בגין "הפצת שמועות שווא והסתה". הוא שוחרר בשנת 2016 ולאחר מכן פרסם סרטון ביוטיוב בטענה שהוא "חזר לאמונה באסלאם" וביקש "שיניחו לו לנפשו".

במאי 2007 בהא אלדין אל-אכד, אימאם ומצרי מוסלמי לשעבר, נכלא לתקופה של שנתיים באשמת "חילול קדוש האסלאם" לאחר שהתנצר ושוחרר לבסוף בשנת 2011. בפברואר 2009 הוגש לבית משפט מצרי מקרה נוסף של בקשה לשינוי סמן דת בתעודת זהות מאסלאם לנצרות. המאמץ של מגיש הבקשה, אל-גוהרי בן ה-56, הוביל לכך שתובעים מטעם המדינה האשימו אותו בכפירה באסלאם וביקשו שיוטל עליו גזר דין מוות. בתגובה, אל-גוהרי הצהיר באומרו: "זכויותינו במצרים, כנוצרים או כמצטרפים חדשים לאמונה, פחותות מזכויות של בעלי חיים. נשללו מאיתנו זכויות חברתיות ואזרחיות, שוללים מאיתנו את הירושה ונותרים לנו להירצח. אף אחד לא טורח לחקור או לדאוג לנו". בנוסף, בעקבות הניסיונות שלו להיות מוכר משפטית כנוצרי, אל-גוהרי הותקף ברחוב על ידי מפגינים מוסלמים והוא והבת שלו החלו לקבל איומי מוות בהודעת טקסט ובשיחות טלפון.

מאז תחילת המהפכה במצרים בשנת 2011 פרשנים שונים דיווחו על מגמה הולכת וגוברת של נטישת האסלאם שהשתקפה מהופעת קבוצות שונות ברשתות החברתיות, אף על פי שכופרים שהצהירו בגלוי על זהותם עדיין התמודדו עם נידוי וסכנה של העמדה לדין וקבלת אלימות. באותה שנה דווח על מקרה שבו אישה מוסלמית לשעבר בשם אביר התנצרה לכאורה וקיבלה הגנה מטעם כנסיית מנאס הקדוש  בעיר גיזה. בתגובה, מאות מפגינים מוסלמים זועמים פקדו את הכנסייה ודרשו את ההסגרה של אביר. במהלך העימותים, נהרגו 10 בני אדם ומאות אחרים נפצעו.

 מרוקו 
ממוזער|הפעיל המרוקאי והמוסלמי לשעבר עימאד אידין חביב נואם על השלכות כפירה באסלאם במרוקו וההשתקה של כופרים באסלאם בעולם המערבי על ידי קבוצות שמאל כחלק מתקינות פוליטית, 2015
ההקדמה בחוקת מרוקו מצהירה בין היתר כי "ממלכת מרוקו מפתחת חברה של סולידריות שבה כולם נהנים מביטחון, חירות, שוויון הזדמנויות, מכבוד לכבודם ולצדק חברתי, במסגרת עקרון הקורלציה בין זכויות וחובות האזרח" ומוסיפה בהמשך ההקדמה כי הממלכה תפעל "לאסור ולהילחם בכל אפליה בכל פעם שהיא נתקלת בה, בשל מין, צבע, אמונות, תרבות, מוצא חברתי או אזורי, שפה, מוגבלות או כל נסיבות אישיות שיכולות להיות". בפסקה א' תחת הכותרת "הוראות כלליות" בסעיף 3 החוקה מכריזה על האסלאם כ-"דת המדינה" ו-"ההבטחה לכל מימוש חופשי של אמונות", בפסקה ב' תחת "חירויות וזכויות יסוד" בסעיף 23 על "חופש המחשבה, הביטוי וההתכנסות" ו-"ההבטחה לחירויות המחשבה, הדעה והביטוי על כל צורותיהם" בסעיף 25. כפירה באסלאם לא מוגדרת כפשע דה יורה בחוק העונשין. עם זאת, סעיף 41 לחוקת מרוקו מעניק סמכויות הוצאת פתווה למועצת העולמא העליונה, אשר הוציאה פתווה באפריל 2013 לפיה יש לגזור עונש מוות על כופרים שעוזבים את האסלאם, לאחר שחברי המועצה הצהירו כהצדקה לפתווה את הפסוק 217 מסורת אל-בקרה, הסורה השנייה בקוראן: "וכל מי שביניכם נוטשים את אמונתם ומתים כלא מאמינים, מעשיהם יתבטלו בחיים האלה ובעולם הבא. הם אלה שיהיו בני הלוויה של האש. הם יהיו שם לנצח". בעקבות תגובות שליליות רבות להצהרה, גורם מדיני בממשלת מרוקו הכחיש כי ביקש דוח משפטי מהמועצה ביחס לנושא, והכחיש שהפתווה מחייבת בכל דרך משפטית את הממשלה, בעוד שהמשרד לענייני האסלאם של מרוקו סירב למסור את העמדה של המשרד ביחס לפתווה. 

על אף אי-ההפללה של כפירה באסלאם והזכויות שמוקנות בחוקת מרוקו (דה יורה), הבעת ביקורת ביחס לאסלאם ברשתות חברתיות מוגדרת כעבירה פלילית שנענשת בקנס של 200,000 דירהם מרוקאי ועד שנתיים מאסר, ועל פי חוק לא-מוסלמים נדרשים להתאסלם כדי שהם יהפכו להיות זכאים להפוך לאפוטרופוסים של ילדים נטושים או יתומים. סעיף 220 בחוק העונשין של מרוקו אוסר על מי שאינם מוסלמים להפיץ את אמונתם כאשר המרה של מוסלמי לאמונה שאיננה האסלאם נענשת ב-6 חודשים עד 3 שנות מאסר וקנס של 200 עד 500 דירהם מרוקאי. על פי דיווחים של ארגונים ומנהיגים נוצרים מקומיים ממשלת מרוקו עוצרת וחוקרת נוצרים מרוקאים על רקע אמונתם הלא-מוסלמית ומתחקרת את היחסים שלהם עם נוצרים אחרים. כתוצאה מכך נוצרים מרוקאים הצהירו שחששות מרדיפות ממשלתיות הובילו להחלטה שלהם לקיים מפגשי תפילה בבתים של חברים במקום בכנסיות, בעוד שנוצרים במדינה אינם רשאים להקים כנסיות אלא להשתמש רק בכנסיות קיימות. נוצרים מרוקאים דיווחו שהרשויות לוחצות על מרוקאים שהצטרפו לאמונה לעזוב את הנצרות ולחזור לאסלאם על ידי חשיפת הזהות שלהם כסחיטה לחברים, קרובי המשפחה והמעסיקים שלהם על היותם כופרים באסלאם, והוסיפו כי הרשויות ביצעו ביקורי פתע בבתים שלהם מספר פעמים בשנה כדי לחקור האם יש להם רשימות של חברים ברשתות נוצריות על מנת לעקוב אחרי פעילות נוצרית במדינה. ביחס לאמונה הבהאית, באוקטובר 2017 דיווחו כלי תקשורת מקומיים כי הרשויות מנעו מהקהילה הבהאית לציין בפומבי את יום השנה ה-200 להולדת מייסד האמונה בהאא אללה.
ממוזער|256x256 פיקסלים|העיתונאית המרוקאית והמוסלמית לשעבר זינב אל-רזאוי נואמת על "שיטות ההתקרבנות של הפשיזם האסלאמי", "עידוד האלימות הקיימת בכתבי הקוראן והסונה נגד לא-מוסלמים" ו-"המאבק היום-יומי בנורמליזציה של המונח אסלאמופוביה שנטבע על ידי הפשיזם האסלאמי", 2017
בדיווח שפרסמה מחלקת המדינה של ארצות הברית ב-2022 ממשלת מרוקו מגבילה את ההפצה של אמונות שאינם האסלאם, וארגונים של אמונות שאינן האסלאם נדרשים להירשם בממשלה כעמותות כדי לפעול בצורה חוקית ולהיות רשאים להחזיק בקרקע עבור הפעילות שלהן. קבוצות נוצריות והבהאיות נכללו בדיווח כמי שאינן פונות עבור הרשמה בגלל האמונה הרווחת שהן לא יאושרו מראש בעקבות מקרים דומים בעבר. מי שמפרים צום בפומבי במהלך חודש הרמדאן ללא חריגה מאושרת דווחו כמי שעלולים להיקנס ולהיאסר, בעוד שהרשויות דווחו כמי שהחרימו ספרי קודש שלדעתן נועדו לשימוש עבור "הפצת אמונה שאיננה האסלאם" במדינה. בדוח השנתי של הארגון "Open Doors"  שעוסק במעקב אחרי רדיפות נוצרים בעולם, ב-2023 מרוקו דורגה כאחת מ-30 המדינות בעולם שבהן הכי מסוכן להיות נוצרי על רקע הקטגוריה של "דיכוי אסלאמי".

בהיותו בן 14, עימאד אידין חביב הצהיר על היותו כופר באמונה באסלאם למשפחתו, שגירשה אותו מהבית כתוצאה. בעקבות האירוע חביב גר בבתים של חברים שלו, החליט ללמוד תואר בלימודי האסלאם והקים לבסוף את "מועצת המוסלמים לשעבר של מרוקו" ב-2013. השירותים החשאיים של מרוקו החלו לרדוף אותו לאחר נאום פומבי שנשא ובו מתח ביקורת על האסלאם, שהוביל להימלטות שלו לאנגליה. לאחר מכן חביב נידון ל-7 שנות מאסר במרוקו על רקע כפירה באסלאם על אף שלא נכח במדינה בזמן מתן גזר הדין. מרוקאים כופרים באסלאם ידועים נוספים כוללים את הסופרים חפיד בואצה  וחסן בהארה  והפעיל החברתי כאסים אל-גזאלי .

 סול חג'ואל 
ממוזער|245x245px|המצבה של היהודייה-מרוקאית סול חג'ואל בבית הקברות היהודי בפאס, שהוצאה להורג בגיל 17 ביוני 1834 במרוקו על רקע העללה של כפירה באסלאם, עם אפיגרפיה בעברית ובצרפתית.
מקרה היסטורי ידוע במרוקו של רדיפה על רקע כפירה באסלאם הוא אירוע ההוצאה להורג בעריפת ראש של הנערה סול חגו'אל (שידועה גם בכינויים "סוליקא", "סול הצדקת", "סוליקא הצדקת" או "ללה סוליקה") שהייתה גיבורה יהודייה-מרוקאית שנודעה כקדושה מעונה בהיסטוריה של עם ישראל לאחר שנרצחה ב-5 ביוני 1834 על כך שמסרה את נפשה על קידוש השם בגיל 17, לאחר שהואשמה בשווא בהיותה כופרת באסלאם ("מֻרְתַדּה" - הכינוי הנשי בערבית לכופר) על אף שלא התאסלמה מעולם. לדברי ההיסטוריון היהודי-רומני ישראל יוסף בנימין שביקר במרוקו באמצע המאה ה-19, חגו'אל הייתה נערה יפהפייה ושכניה המוסלמים אמרו כי "זה חטא שפנינה כזאת נמצאת בחזקת היהודים, ויהיה זה פשע להותיר להם תכשיט כזה". תוך התבססות על עדות בודדת ושקרית שהיא התאסלמה, כפרה באסלאם וחזרה ליהדות (שהמקור שלה כולל מספר גרסאות ששנויות במחלוקת), חג'ואל הובאה בפני בית משפט והצטוותה לכרוע ברך בפני המושל המקומי. הפאשה המקומי הבטיח לה כי אם היא תתאסלם היא תזכה לטובות הנאה שונות. במקביל, אם תסרב, הוא הצהיר בפנייה: "אני אעמיס עלייך שלשלאות… אני אדאג שבשרך ייתלש על ידי חיות פרא, את לא תראי את אור היום, את תמותי ברעב, ותסבלי את מלוא חומרת נקמתי ועלבוני, בכך שעוררת את זעמו של הנביא". בתגובה, היא ענתה לו: "בסבלנות רבה אשא את משקל השלשלאות, אתן לצלעותי להיקרע על ידי חיות פרא, אוותר לנצח על אור היום, אני אמות מרעב, וכאשר כל רשעי החיים יתקבצו עלי בגלל פקודותיך, אני אחייך לנוכח עלבונך, והכעס של הנביא שלך, כיוון שלא הוא, ולא אתה, יכולתם להתגבר על אישה חלשה! ברור לחלוטין כי גן העדן לא מבשר טובות להפצת האמונה שלך". בעקבות התגובה של חג'ואל הפאשה ציווה להכניס אותה לתא חסר חלונות ואור, ולכרוך שלשלאות סביב הצוואר, הידיים והרגליים שלה. הוריה של חג'ואל ביקשו את עזרתו של סגן הקונסול הספרדי בהצלה שלה שנענה לבקשה ועשה כל שביכולתו על מנת להציל את חג'ואל מגזר הדין, אבל מאמציו היו לשווא.

הפאשה המקומי החליט בתגובה לשלוח אותה לעיר פאס ולתת לסולטאן להחליט על גורלה. חג'ואל המשיכה להיות מוטרדת על ידי הסביבה להתאסלם אבל המשיכה לסרב בתוקף. לבסוף, הסולטאן מינה קאדי שציווה לערוף את ראשה בכיכר ציבורית בפאס. ביומן שפרסם איש בשם אאוחניו מריה רומרו בשנת 1838, הוא תיאר הרגשות של אזרחי פאס ביום ההוצאה להורג באומרו: "המורים, שהפנאטיות שלהם לא ניתנת לתיאור, התכוננו בשמחה רבה לחזות באירוע המחריד… יהודי העיר… היו שרויים בצער עמוק, אך הם לא היו יכולים לעשות דבר כדי למנוע זאת". הסולטאן הורה בנוסף לתליין לפצוע את חג'ואל לפני הוצאתה להורג בתקווה שהיא תיבהל ותסכים להתאסלם, אבל היא המשיכה להתנגד בתוקף. המילים האחרונות של חג'ואל היו: "אל תעכבו אותי – עירפו את ראשי במכה אחת – כיוון שאמנם מתה אני, חפה מכל פשע, אך אלוהי אברהם ינקום את מותי". התשלום על העברתה לפאס והוצאתה להורג הוטל על אביה, שאוים בהצלפת 500 מלקות ברגליו אם לא יציית. לבסוף, ההוצאות שולמו על ידי הקונסול הספרדי כיוון שאביה של חג'ואל לא היה בעל יכולת כלכלית לשאת בעונש. הקהילה היהודית של פאס הוכתה בתדהמה וערכה מגבית לצורך תשלום הוצאות הבאת שרידי הגופה שלה וקבורתה בבית הקברות היהודי בפאס, שהפך לאתר עלייה לרגל. על המצבה שלה חרוטה אפיגרפיה בעברית ובצרפתית, כאשר הכתובת הצרפתית מצהירה: "כאן נחה מדמואזל סוליקה חג'ואל נולדה בטנג'יר ב-1817 סירבה להיכנס לאמונה האסלאמית. הערבים רצחו אותה ב-1834 בפאס קרועה ממשפחתה. העולם כולו מתאבל על מותה". מאז, סיפור חייה שימש כמקור השראה ברחבי העולם עבור יצירות של אמנים, סופרים, ציירים, שחקנים, פזמונאים, תיאטרון ועוד, ועל שמה קרואים רחובות בישראל בהם בעיר בית שמש.

 ניגריה 

בניגריה קיימת חלוקה בולטת של דרום נוצרי של מדינות שאוכפות את החוק הפדרלי של המדינה ולצפון של 12 מדינות אסלאמיות שאוכפות במקום את דין השריעה. סעיף 10 של חוקת ניגריה קובע כי "ממשלת הפדרציה או ממשלת מדינה לא תאמץ דת כלשהי כדת מדינה" וסעיף 38 מצהיר כי "כל אדם יהיה זכאי לחופש מחשבה, מצפון ודת, לרבות חופש לשנות את דתו או אמונתו, ולחופש (בין אם לבד או בקהילה עם אחרים, ובפומבי או בפרטיות) להביע ולהפיץ את דתו או אמונתו בפולחן, הוראה, תרגול וקיום מצוות". עם זאת, 12 המדינות הצפוניות בעלות הרוב המוסלמי שילבו את דין השריעה האסלאמי במערכות המשפט שלהן במקום תוכן החוק הפדרלי. בחלק מהמדינות הללו, בתי המשפט השרעים הם בתי דין לבחירה לבוררות בסוגיות של מעמד אישי (נישואים, גירושים, ירושה ומשמורת ילדים) בעוד שבאחרות, דין השריעה החליף למעשה את מערכת המשפט הפדרלית שמוטלת בהקשרים אזרחיים ופליליים כנגד כלל האזרחים במדינה - מוסלמים ולא מוסלמים כאחד. בכך, המהלך הוביל מאז לאפליה רשמית של מערכת המשפט כלפי ניגרים כופרים באסלאם ושאר מיעוטים שאינם מוסלמים באותן מדינות.ממוזער|249x249 פיקסלים|דין השריעה במערכת המשפט בניגריה:
מובארק באלה , מוסלמי לשעבר בן 37 ממדינת קנו הצפונית, נאלץ להיכנס בכפייה בהוראת הרשויות לבית חולים פסיכיאטרי בעקבות ההצהרה שלו על כפירה באמונה באסלאם בשנת 2014. הוא הוחזק בו 18 ימים ולדבריו "הוכה, עבר סדציה ואוים בעונש מוות אם ינסה לעזוב". במאמר בשנת 2016 הוא הצהיר כי הביקורת שלו על האסלאם הפכה לקולנית יותר ויותר מאז ההתפשטות של טרור אסלאמי בניגריה וצפייה בג'יהאד שבוצע על ידי מוסלמים באומרו: "מה שגרם לי לבסוף להכריז על עצמי כמוסלמי לשעבר היה סרטון של עריפת ראש של נוצרייה בשנת 2013 על ידי נערים בסביבות גילי, שדוברים את השפה שלי. הכה בי שנגמר זמן השתיקה. או שמישהו ידבר או שכולנו שוקעים".

באלה נעצר שוב באפריל 2020 בעיר קדונה שבמדינה הצפונית קדונה על רקע הפרת סעיפי חוק "חילול קודש האסלאם" במדינה עקב פוסט ביקורתי ששיתף ביחס לאסלאם בחשבון שלו ברשת פייסבוק לאחר שקבוצת מוסלמים מקומיים הגישו נגדו תלונה לרשויות. בהמשך הוא הועבר למעצר מנהלי במדינת הולדתו קנו (שאוכפת את דין השריעה) והועמד לדין בבית משפט. לדברי עורך דינו, בעת שנכח בתא המעצר, נשללה ממנו גישה לשירותי בריאות, הוא הוחזק בבידוד ונאלץ "לסגוד לאסלאם בכפייה". הפוליטיקאי האמריקאי ג'יימי רסקין קרא לשחרורו של באלה, ועתירה מטעם הארגון "קבוצת הפעולה למעצר שרירותי" (WGAD) הוגשה למען שחרורו. ב-5 באפריל 2022 הוא נידון על ידי בית המשפט העליון של קנו ל-24 שנות מאסר לאחר שביקש הקלה בעונש שלו והודה בכל 24 האישומים שהוגשו נגדו. "הברית הבינלאומית לחופש דת או אמונה" (IRFBA) קראה לחנינה שלו בעקבות גזר הדין, כמו גם הסופר וחתן פרס נובל הניגרי וולה סויינקה שהצהיר שמעצרו של באלה היה "חלק ממגפת הפנאטיות שפקדה את ניגריה בעשורים האחרונים".

אחמד סאני ירימה , שכיהן כמושל מדינת זמפרה  בין השנים 1999 עד 2007 שהפכה למדינה הראשונה בניגריה תחת כהונתו שהציגה את דין השריעה בכלל הנושאים במערכת המשפט שלה בשנת 2000, הצהיר שמאחר והטלת עונש מוות על כפירה באסלאם "איננו מעוגן בחוקת ניגריה" על "האזרחים עצמם לבצע את ההוצאות להורג", באומרו: "אם תשנה את הדת שלך מהאסלאם, העונש הוא מוות. אנחנו יודעים את זה. ולא הכללנו את זה בחוק העונשין שלנו כי זה נוגד את ההוראה החוקתית. זהו החוק של אללה, שעכשיו הוא תרבות לכלל החברה. כך שאם מוסלמי משנה את אמונתו, חובתה של החברה או המשפחה שלו לנהל את החלק הזה של המשפט בפניו". בדצמבר 2005 כומר ניגרי הותקף בעקבות דיווחים על כך שהעניק מסתור לכאורה לכופר ניגרי שהתנצר ונחטף פעמיים בעבר על ידי מוסלמים מקומיים. כמה ימים לאחר מכן נחטף שוב. בעקבות דיווח של הכומר על התקרית למשטרה הוא נעצר למשך שבוע עד שעמד למשפט על החטיפה לכאורה של הכופר שנותר בשבי החוטפים.

 סודאן 
בסודאן כפירה באסלאם נענשה בעונש מוות עד יולי 2020 עם התיקון לחוק העונשין בסעיף 126 משנת 1991. ביולי 2020 הודיע שר המשפטים של המדינה כחלק משורת שינויים במהלך רפורמת הממשל בסודאן בין השנים 2019–2021  כי עונש המוות על כפירה באסלאם בוטל, והצהיר בראיון בתגובה ליוזמה כי "לאף אחד אין את הזכות להאשים אף אדם או קבוצה בהיותם כופרים... זה מאיים על הביטחון של החברה ומוביל לרציחות נקמה". בספטמבר 2020 חתמה מועצת הביניים  על הצהרה שמבטלת רשמית את דין השריעה האסלאמי כחוק המדינה, ואת האסלאם כדת המדינה. היוזמה התקבלה בשבחים בקרב סודאנים נוצרים וכופרים באסלאם, ובתגובות זועמות מצד סודאנים מוסלמים שקראו להפצת "ג'יהאד נגד כופרים". עם זאת, גם לאחר החלת הרפורמות, סודאנים מוסלמים לשעבר עדיין נותרו כלואים בבתי סוהר בשנת 2022 בגלל הכפירה שלהם באסלאם בשנים קודם לכן לפי דיווח מאת מחלקת המדינה של ארצות הברית.
ממוזער|212x212 פיקסלים|ביולי 2020 נאסרדין עבדולברי , שר המשפטים של סודאן, הצהיר שעונש המוות שהיה קיים במדינה על רקע כפירה באסלאם בוטל, על רקע "איומים על ביטחון החברה" כאשר בספטמבר 2020 הממשלה שלו ביטלה את מעמד דין השריעה האסלאמי ששימש כחוק של סודאן.
הצהרת חוקת המעבר של סודאן שנחתמה באוגוסט 2019 למשך 39 חודשים ונכנסה לתוקף מיידי, קובעת בפרק 1 תחת הכותרת "הוראות כלליות" בפסקת "אופי המדינה" בסעיף 4א כי ברפובליקת סודאן "הזכויות והחובות מבוססות על אזרחות ללא אפליה בשל גזע, דת, תרבות, מין, צבע, מגדר, מצב חברתי או כלכלי, דעה פוליטית, נכות, השתייכות אזורית או כל סיבה אחרת" ובסעיף 4ב כי "המדינה מחויבת לכיבוד כבוד האדם וגיוון, והיא מושתתת על צדק, שוויון ועל הבטחת זכויות אדם וחירויות יסוד". בפרק 14 "מגילת הזכויות והחירויות" בסעיף 42א "מהות מגילת הזכויות" החוקה מצהירה כי "מגילת הזכויות היא הסכם בין כל תושבי סודאן, ובינם לבין ממשלותיהם בכל רמה. מחובתם לכבד את זכויות האדם וחירויות היסוד הכלולות באמנה זו, ולפעול לקידומן. מגילת הזכויות נחשבת לאבן הפינה של צדק חברתי, שוויון ודמוקרטיה בסודאן", וממשיכה לפרט את הזכויות בהמשך הפסקה שכוללות בין היתר בסעיף 43 את "חובת המדינה להגן ולחזק את הזכויות הכלולות באמנה זו ולהבטיח אותן לכולם ללא אפליה על בסיס גזע, צבע, מין, שפה, דת, דעה פוליטית, מעמד חברתי או סיבה אחרת", בסעיף 44 את הזכות "לכל אדם לחיים, לכבוד ולביטחון אישי אשר תהיה מוגנת בחוק", בסעיף 46ב את הזכות של כל אדם "שנשללה ממנו חירותו ליחס אנושי ולכיבוד כבוד האדם שלו", בסעיף 48 את זכות השוויון בפני החוק "אנשים שווים בפני החוק, ויש להם זכות להגנה על ידי החוק ללא אפליה ביניהם על רקע אתני, צבע, מין, שפה, אמונה דתית, דעה פוליטית, מוצא גזעי או אתני, או כל סיבה אחרת", בסעיף 51 את הזכות להגנה מעינויים "אין לחטוף אדם עבור עינויים או מתן יחס או ענישה קשים, לא אנושיים או משפילים, או השפלה בכבוד האדם", בסעיף 55 את הזכות לפרטיות "אסור להפר את הפרטיות של אף אחד. אין להתערב בחייו הפרטיים או המשפחתיים של כל אדם בביתו או בהתכתבויות, אלא על פי חוק", בסעיף 56 את הזכות לחופש אמונה ופולחן "לכל אדם יש זכות לחופש אמונה ופולחן דתי. תהיה להם את הזכות להודות או לבטא את דתם או אמונתם באמצעות פולחן, חינוך, תרגול, ביצוע טקסים או חגיגות, בהתאם לדרישות החוק והסדר הציבורי. אף אחד לא ייאלץ להמיר דת שהוא לא מאמין בה או לקיים טקסים שהם לא מעוניינים מרצונם לקיים", בסעיף 57א את הזכות לחופש הביטוי והעיתונות "לכל אזרח הזכות הבלתי מוגבלת לחופש הביטוי, לקבל ולפרסם מידע ופרסומים ולגישה לעיתונות, מבלי לפגוע בסדר הציבורי, בבטיחות ובמוסר בהתאם לקבוע בחוק", בסעיף 64ב את הזכויות של קשישים "המדינה מבטיחה לקשישים את הזכות לכיבוד כבודם, ומעניקה להם את הטיפול והשירותים הרפואיים הדרושים בהתאם למוסדר בחוק" ובסעיף 67 הפסקה מסכמת את כלל הזכויות שבתוכן שלה באומרה "בכפוף לסעיף 41 של אמנה זו (סמכויות הקבינט במצב חירום), לא ניתן לצמצם את הזכויות והחירויות המפורטות באמנה זו. בית המשפט לחוקה ובתי משפט מוסמכים אחרים משמרים, מגינים ומיישמים את האמנה הזו, וועדת זכויות האדם מפקחת על יישומה במדינה". עם זאת, החוקה מתארת בין הזכויות שמפורטות בפרק 14 בסעיף 54א תחת הכותרת "הגבלה על עונש מוות" כי "ניתן להטיל עונש מוות רק כקיסאס, פשעי חודוד, או כעונש על פשעים בעלי חומרה קיצונית, בהתאם לחוק". בכך, למרות שלל הזכויות שהחוקה מעניקה, החוקיות של כפירה באסלאם מוגדרת כמעורפלת, מאחר שכפירה באסלאם מיוחסת כאחת מהעבירות תחת הקטגוריה של "פשעי חודוד" - שנענשות במוות. בנוסף, הסעיף קובע כי ניתן להוציא להורג גם קשישים שהורשעו בעבירה על "פשעי חודוד" באומרו: "אין להטיל עונש מוות על מי שהגיע לגיל 70, למעט במקרה של פשעי קיסאס ופשעי חודוד". בפברואר 2025 תוקף החוקה קיבל הארכה של 39 חודשים נוספים על רקע מלחמת האזרחים בסודאן.

ביוני 2001 אלאדין עומר אגבני מוחמד, תושב הבירה ח'רטום, נעצר על כפירה באסלאם והצטרפות לנצרות, שנותר במעצר במשך 3 חודשים ועונה במהלכו על ידי מוסלמים על פי דיווחים. בספטמבר 2001 הוא שוחרר על רקע רפואי, אבל נדרש להתייצב מדי יום עבור בדיקת נוכחות בפני כוחות הביטחון. בינואר 2002 הבקשה שלו לצאת מהמדינה נדחתה, וכעבור מספר ימים בחודש פברואר הוא נעצר והועמד תחת מעקב בשנית. רשויות שדות התעופה סירבו לאפשר לו לעלות על מטוס לאוגנדה כדי ללמוד בסמינר לתאולוגיה, אף על פי שקיבל אשרה להיכנס למדינה ופטור מגיוס לצבא סודאן, כאשר על פי הדיווחים הסיבה לדחייה שלו הייתה שנציגי הרשויות הצהירו בפניו כי הוא "כופר שדחה את האסלאם".

במאי 2014 מרים יחיא איברהים אישג , אישה נוצרייה בת 26 בהריון מתקדם, נידונה לעונש מוות בגין כפירה באסלאם. איברהים נולדה לאב מוסלמי שנטש אותה מתקופת הילדות והותיר את אמה הנוצרייה לגדל אותה כאם חד-הורית. היא גדלה כנוצרייה ונישאה לגבר נוצרי. לאחר שתעודת הנישואים שלה פורסמה, היא הוסגרה לרשויות על ידי אחיה למחצה המוסלמי, שטען כי היא ביצעה כפירה באסלאם כשהיא נישאה לבעלה הנוצרי כמוסלמית (מאחר שלנשים מוסלמיות אסור להינשא לגברים שאינם מוסלמים בניגוד לגברים מוסלמים) וכתוצאה, עליה להיות מוצאת להורג. בעלה דניאל וואני ועורכי הדין שלה טענו כי אחיה ואחותה למחצה המוסלמים העלילו עליה מרצון להשתלט על העסקים שלה, שכללו מספרה, קרקע חקלאית וחנות בקניון. על אף שטענה בעקביות כי מעולם לא התאסלמה מלכתחילה, היא נידונה למוות במאי 2014, בעוד שהתביעה טענה שהיא הייתה צריכה להזדהות מאז היוולדותה לפי אמונת אביה, ודרשה, בתמיכת השופט, שתדחה את אמונתה הנוצרית ותתאסלם. איברהים נידונה גם להצלפת 100 מלקות בגין ניאוף, למרות שהיחסים הרומנטיים שלה היו עם בעלה בלבד, כאשר ההלקאה נקבעה זמן קצר לפני תאריך ההוצאה להורג העתידי שלה. בנה בן 20 החודשים נכלא ביחד איתה, ונאסר על אביו להמשיך לגדל אותו. לאיברהים ניתנו 3 ימים להביע חרטה פומבית על הכפירה שלה באסלאם כדי להינצל מגזר הדין, אבל היא המשיכה לסרב בטענה שהיא "הייתה נוצרייה כל חייה ותישאר נוצרייה". בעלה ביחד עם עורכי הדין שלה ערערו על גזר הדין. במהלך תקופת המאסר שלה עד לתאריך שבו הייתה צריכה להיות מוצאת להורג, אימאמים מוסלמים ביקרו אותה מדי יום והקריאו בפניה את הקוראן במטרה שתתאסלם כשהיא כבולה בשלשלאות. היא סורבה לקבל טיפול רפואי ולהיות מועברת לבית חולים למרות שהייתה 8 חודשים בהריון, כאשר גם בעת הלידה הרגליים שלה נותרו כבולות לרצפה. לאחר שילדה הוסרו ממנה השלשלאות. ההליך המשפטי וההעמדה לדין של איברהים עוררו גינויים רבים מחוץ למדינה שקראו לשחרורה המיידי, למרות ששר התרבות והמידע של סודאן, אחמד בילאל אוסמאן , הגן על הגשת כתב האישום וגזר הדין נגד איברהים, באומרו: "זו לא רק סודאן. בסעודיה, בכל המדינות האסלאמיות, אסור בכלל למוסלמי לשנות את אמונתו". ביוני 2014 איברהים שוחררה בהוראת בית משפט לערעורים, בזמן שעורך הדין שלה הצהיר שהמשטרה והשופט מנעו מבעלה, שחולה בניוון שרירים ומתנייד בכיסא גלגלים, מלהיכנס לבית המשפט. למחרת, כשהיא ומשפחתה היו אמורים לעלות על מטוס לארצות הברית, הם נעצרו ונלקחו משדה התעופה לחקירה בח'רטום. שגריר ארצות הברית זומן במחאה על ידי משרד החוץ הסודאני על מתן האשרה לאישג ומשפחתה להגר לארצות הברית מסודאן, שתוארה על ידי המשרד כ-"עבירה פלילית". איברהים שוחררה שוב ב-26 ביוני 2014 וקיבלה מקלט בשגרירות ארצות הברית בח'רטום עם משפחתה. לאחר משא ומתן נרחב כדי לאפשר לה לעזוב את סודאן היא הגיעה לרומא ביולי 2014 במטוס מטעם ממשלת איטליה, וחודש לאחר מכן עברה להתגורר עם משפחתה בארצות הברית.

 סומליה 
ממוזער|249x249 פיקסלים|הפעילה הסומלית והמוסלמית לשעבר אמל פארה נואמת על יחס האוכלוסייה בסומליה להבעת כפירה באסלאם, 2015
כפירה באסלאם היא עבירה פלילית בסומליה. סעיפים 3(1) ו-4(1) בחוקת סומליה מכריזים כי "דין השריעה הוא החוק העליון של האומה" - שמטיל עונש מוות על כפירה.

לאורך השנים היו דיווחים רבים על הוצאות להורג של סומלים בשל כפירה באסלאם, בדגש על מקרים של מוסלמים לשעבר שהתנצרו. ההוצאות להורג שדווחו בוצעו על ידי קבוצות טרור אסלאמיות והמון מקומי שתמך ברציחות. א-שבאב, ארגון טרור אסלאמי סוני שמזוהה עם אל-קאעידה בסומליה, דווח כמי שהפעילים שלו רצחו לאורך השנים אלפי חשודים סומלים בנטישה של האסלאם. לדברי ה-"BBC" שנת 2019 הייתה אחת מהשנים העקובות ביותר מדם עם מעל 1,200 הרוגים על ידי פעילי הארגון עד חודש אוקטובר 2019.

הסופרת הסומלית והכופרת באסלאם אייאן חירסי עלי, מייסדת הארגון "AHA Foundation"  למען הפללת תרגול השחתת איבר המין הנשי, שידוע כנפוץ ביותר בקרב חברות אסלאמיות ובחברה הסומלית בפרט, ומחברת הספר כופרת (2006) בין ספרים נוספים, ידועה כאחת מהמבקרים הבולטים ביותר נגד האסלאם ברחבי העולם.
ממוזער|אייאן חירסי עלי בפרלמנט ההולנדי, 2005

 סומלילנד 
חוקת סומלילנד, ישות מדינית שהתנתקה מסומליה, קובעת בסעיף 5 לחוקה שלה כי האסלאם היא דת המדינה, אוסרת על הפצה של כל אמונה שאיננה האסלאם ומחייבת את כל החוקים לציית לעקרונות הכלליים של דין השריעה. במקביל, סעיף 33 של החוקה קובע כי "לכל אדם קיימת זכות לחופש אמונה ולא יידרש לאמץ אמונה אחרת" ובו זמנית אוסר על כפירה של מוסלמים באמונה בתוכן האסלאם על רקע תוכן השריעה ביחס לנושא. כמו כן חוקת המדינה מאפשרת רק למוסלמים להיות נשיאים, סגני נשיא וחברים בבית הנבחרים של המדינה. ביולי 2017 השלטונות בסומלילנד סגרו את הכנסייה הקתולית היחידה שהייתה קיימת במדינה בעיר הבירה הרגייסה.

בשנת 2022 המשטרה בסומלילנד עצרה מוסלמית לשעבר באשמת "כפירה באסלאם, העלבת מוחמד והפצת הנצרות" ברשתות החברתיות שלה שנידונה ל-5 שנות מאסר.

 פונטלנד 
חוקת פונטלנד, ישות מדינית נוספת שהתנתקה מסומליה, מכריזה בסעיף 9 של החוקה שלה על האסלאם כדת המדינה, אוסרת על הפצה של כל אמונה שאיננה האסלאם ומחייבת את כל החוקים לציית לעקרונות הכלליים של דין השריעה. בסעיף 13 החוקה מפלילה כפירה של מוסלמים באמונה באסלאם.

 סוריה 
חוקת סוריה מאז שנת 2012 מעניקה בסעיף 42 את זכות "חופש האמונה" ומצהירה בסעיף 54 כי "כל פגיעה בחופש הפרט תיחשב לפשע בר ענישה על פי חוק". כפירה באסלאם לא אסורה באופן ישיר בחוקים של המדינה.

עם זאת, דה פקטו, לדברי דיווח מאת ארגון האיגוד ההומניסטי והאתי הבין-לאומי מספטמבר 2020, השלטונות "מפלילים אימוץ אמונה שאיננה האסלאם בקרב מוסלמים" בעוד שסורים כופרים באסלאם דווחו לאורך השנים כמי שנאלצו "לברוח מהמדינה עקב רדיפה חברתית" בעקבות הידיעה של הסביבה הקרובה שלהם על ההצטרפות שלהם לנצרות.

 סרי לנקה 
"חופש הדת" בסרי לנקה מוגדר כזכות מוגנת בסעיפים 9, 10 ו-14 של חוקת המדינה.

בגלל הטאבו החברתי הרחב על כפירה באמונה באסלאם בקרב מוסלמים במדינה "מועצת המוסלמים לשעבר של סרי לנקה" נוסדה בחשאי בשנת 2016, שבאמצעותה, חברי הארגון מקיימים פגישות חשאיות. ביוני 2019 רישווין איסמאת', פעיל סרי לנקי מוסלמי לשעבר וחבר הארגון, התייצב בפומבי כדובר המועצה על מנת לגנות ספרי לימוד שאושרו והופצו על ידי הממשלה הסרי לנקית לסטודנטים מוסלמים שקבעו כי "יש לרצוח את מי שכופרים באסלאם". בעקבות החשיפה של הזהות שלו איסמאת' קיבל לאחר מכן שורת איומי מוות מצד מוסלמים מקומיים.

 עומאן 
חוק היסוד של עומאן קובע כי "האסלאם זו דת המדינה" ו-"דין השריעה הוא המקור לחקיקה במדינה". סעיף 17 בפסקה ג' לחוק אוסר על "אפליה על רקע דת" בעוד שכפירה באסלאם אינה מוגדרת במפורש כעבירה פלילית בחוקים של עומאן.

עם זאת, אזרחים עומאנים שכופרים באמונה באסלאם ומאמצים דת שונה, מתמודדים עם השלכות משפטיות של אובדן משמרות על הילדים שלהם על רקע תוכן קוד המשפחה והמעמד האישי של עומאן, שאוסר על אב שעוזב את האסלאם להמשיך לשמור על המשמורת שלו על הילדים שלו.

 עיראק 

חוקת עיראק מעניקה בסעיף 2 ב' בפסקת "עקרונות היסוד" של החוקה את "מלוא זכויות הדת לחופש האמונה", בסעיף 37 ב' בפסקת "חירויות" את "ההגנה מפני כפייה דתית וחירותו של האדם" ובסעיפי 41–43 את "הזכות לחופש הדת, המצפון והפולחן". עם זאת, החוק העיראקי לא מאפשר הצטרפות לאמונה אחרת בעקבות כפירה באסלאם עבור מוסלמים לשעבר.

מאז העשור השני של המאה ה-21 נראה מספר הולך וגדל של עיראקים, בדגש על צעירים בעיר הבירה בגדאד וכורדיסטן העיראקית, שעוזבים את האמונה באסלאם מסיבות שונות כאשר העלייה של ארגון הטרור האסלאמי סוני המדינה האסלאמית והיישום בפועל של דין השריעה בהתבססות על כתבי קודש שונים מהקוראן בחיי היום יום באזורים תחת שליטת פעילי הארגון, היו לגורמים העיקריים שהובילו צעירים רבים להתנתק מהזדהות עם האסלאם. בתקופה שבין 2014 ל-2019 נראתה עלייה במספר המוסלמים הכורדים בעיראק שהמירו את אמונתם לזורואסטריות, האמונה המקורית של אבותיהם האתניים שהייתה קיימת באזור לפני הכיבוש המוסלמי של פרס על ידי פולשים ערבים מח'ליפות ראשידון בין שנת 632 לספירה עד 651 לספירה, שהוביל לנפילת האימפריה הסאסאנית ולדעיכת הדת הזורואסטרית. הזינוק תואר בעיקר כמי שנוצר לאחר "עדות לשנות האלימות והברבריות" שבוצעו על ידי הפעילים המוסלמים של הארגון באזורים עם נוכחות כורדית.

באוקטובר 2013 אחמד שרוואן בן ה-15 מארביל הצהיר על היותו "גאה להיות כופר באסלאם" לאביו, מה שהוביל למעצר שלו על ידי המשטרה המקומית. הוא נכלא ל-13 ימים ועונה מספר פעמים לפני ששוחרר בערבות כשקודם לכן עמד בפני מאסר עולם על כפירה באסלאם. שרוואן ניסה ליצור קשר עם ערוצי תקשורת עיראקים במשך 7 חודשים אבל כולם סירבו לפרסם את הסיפור שלו עד שהעיתון הפרטי "Awene" ראיין אותו במאי 2014. המקרה של שרוואן הפך לוויראלי והוביל להיחלצות של פעילים עיראקים רבים לעזרתו. עיראקים כופרים באסלאם ידועים נוספים כוללים את העיתונאי וליד אל-קובאיסי  והפעילה החברתית וורוד זוהיר .

 ערב הסעודית 
בערב הסעודית לא קיים חוק עונשין ומערכת המשפט מבססת את החוקים שלה על פי דין השריעה האסלאמי בלבד ומיישמת אותם באמצעות בתי דין שרעים על כלל האוכלוסייה - מוסלמים ולא-מוסלמים כאחד. חוק היסוד של המדינה קובע בסעיף 1 בפסקת "עקרונות כלליים" כי "האסלאם זו דת המדינה" ו-"חוקת המדינה היא הקוראן ואורך החיים (הסונה) של מוחמד". בסעיפים 5, 7 ו-8 בפסקת "חוק הממשל" החוק קובע כי "דין השריעה האסלאמי הוא המקור לחקיקה והמשילות במדינה". בסעיפים 23, 26 ו-34 בפסקת "זכויות וחובות" החוק קובע כי "המדינה תיישם את השריעה ותעמוד בחובתה בנוגע להפצת האסלאם (דעוה)", "תגן על זכויות האדם בהתאם לשריעה" ואת חובתו של כל אזרח "להגן על האמונה האסלאמית". בסעיפים 46, 48 ו-55 בפסקת "סמכויות המדינה" החוק קובע כי "החלטות שופטים לא יהיו כפופות לשום סמכות מלבד סמכות השריעה האסלאמית", "בתי המשפט יחילו את כללי השריעה האסלאמית במקרים שיובאו בפניהם לפי הקוראן והסונה" ו-"המלך ישלוט בעם לפי השריעה ויפקח על יישום השריעה".ממוזער|249x249 פיקסלים|שלט דרכים מעל כביש למכה, ערב הסעודית, שמצהיר על כיוון אחד עבור "מוסלמים בלבד" וכיוון אחר כ-"חובה עבור לא-מוסלמים". שוטרים סעודים מוצבים מעבר לפנייה בכביש הראשי כדי למנוע ממי שאינם מוסלמים להיכנס למכה. לא-מוסלמים רשאים להיכנס לעיר אל-מדינה אבל מוטלת עליהם חובה לשמור מרחק מרחבת הכניסה ל-"מסגד הנביא" שמותנית לביקור עבור מוסלמים בלבד
הפסיקה במדינה כמו גם הקונצנזוס של משפטנים סעודים הוא שהחוק האסלאמי מטיל עונש מוות על כופרים. הזכות לחופש הדת לא מוענקת בחוק הסעודי והצגה של דת שאיננה האסלאם מוגדרת כעבירה פלילית. לא-מוסלמים מחויבים לקיים את דתם באופן פרטי והם חשופים למעצר, מאסר, הצלפת מלקות, גירוש ועינויים אם יעסקו בפעילות דתית גלויה שאיננה מוסלמית. בנוסף, לא-מוסלמים אינם רשאים להיכנס לעיר מכה ולרחבת הכניסה של "מסגד הנביא" באל-מדינה, ונהגים לא-מוסלמים שנוסעים בכבישים מהירים שמובילים למכה עשויים לקבל קנס משוטרים שאוכפים את האיסור. אף על פי שלא קיים חוק שמחייב את כלל האזרחים במדינה להיות מוסלמים, זרים שאינם מוסלמים ומנסים לרכוש אזרחות סעודית מחויבים להתאסלם. "הוועדה לקידום מידות טובות ומניעת עבירות מוסר"  היא ישות ממשלתית שאוכפת את האיסור על עיסוק פומבי באמונות שאינן האסלאם. הממשלה דורשת מתושבים שאינם אזרחים לשאת אישור שהייה לצורך זיהוי במקום דרכון שכוללים זיהוי בין היתר באמצעות המונחים "מוסלמי" או "לא-מוסלמי". בתיקים שמוגשים עבור פיצויים משפטיים, לא-מוסלמים במדינה זוכים לפיצויים פחותים ממוסלמים. חוקים ותקנות קובעים כי יש להתייחס לנאשמים בבתי משפט בערב הסעודית באופן שווה. עם זאת, תחת דין השריעה כפי שהוא מיושם בפועל, פשעים נגד מוסלמים עלולים להוביל לעונשים חמורים יותר נגד המבצעים מאלה שבוצעו נגד לא-מוסלמים. מידע בנוגע לנוהלי הממשלה בנושאים הוא בדרך כלל חלקי, משום שההליכים השיפוטיים בדרך כלל לא מפורסמים או סגורים לציבור, למרות הוראות בחוק סדר הדין הפלילי שמחייבות את חשיפת ההליכים בבית המשפט. בשנת 2012 הצהירה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי ספרי הלימוד בבתי הספר של ערב הסעודית "כוללים פרקים שמצדיקים רצח של כופרים באסלאם".ממוזער|249x249 פיקסלים|הסרט "מצילים מוסלמים לשעבר: עזיבה של האסלאם" משנת 2016 של ערוץ החדשות "Vice News" שמתעד את המקרה של הפעילה הסעודית והמוסלמית לשעבר ראנה אחמד  נמלטת מערב הסעודית לגרמניה.ממוזער|249x249 פיקסלים|שלטי דרכים מחוץ לעיר מכה שמציגים חלוקה היכן נהגים מוסלמים בלבד רשאים להמשיך לנסוע ולא-מוסלמים נאסרים. ארגונים שונים מחוץ לערב הסעודית כינו לאורך השנים את המדיניות הסעודית הזו כ-"אפרטהייד דתי".
בספטמבר 1992 ראשו של סאדק מללאה  נערף בפומבי בעיר קטיף לאחר שהורשע בכפירה ו-"חילול קודש האסלאם". על פי דיווחים, מללאה הוחזק בבידוד לתקופות ארוכות במהלך החודשים הראשונים שלו במעצר ועונה לפני הופעתו הראשונה בפני שופט ביולי 1988, לאחר שהואשם בכך שכינה את מייסד האסלאם מוחמד "שקרן ונוכל" ואת האסלאם "דת מפוברקת". מאוחר יותר כשהועמד בפניי שופט הוא הואשם על ידו גם ב-"ידויי אבנים על ניידת משטרה" ו-"הברחת ספר ביבליה למדינה" ונתבקש על ידו להתאסלם לזרם האסלאם הווהאבי הסוני על מנת שיקל בעונש שלו. לאחר שמללאה סירב הוא הוכנס על פי הדיווחים לבידוד בכלא בדמאם שם הוא הוחזק עד אפריל 1990 ועבר התעללות גופנית. לאחר מכן הוא הועבר לכלא בבירה ריאד שבו הוא נותר עד להוצאתו להורג.

בשנת 1994 האדי אל-מוטיף מנג'ראן שבדרום-מערב המדינה העיר הערה שבית משפט שרעי ראה כ-"חילול קודש האסלאם" ודן אותו לעונש מוות על כפירה באסלאם. נכון לשנת 2010 הוא עדיין נותר כלוא, טען שעבר התעללויות רבות במהלך שנות המאסר שלו ועל פי דיווחים ביצע ניסיונות התאבדות רבים.

בשנת 2012 הרשויות הסעודיות האשימו את הסופר הסעודי חמזה קשגרי  בכפירה באסלאם בהתבססות על 3 משפטים ששיתף בחשבון הטוויטר שלו ביחס לאיך היה מתנהג במידה והיה פוגש את מייסד האסלאם מוחמד ביום ההולדת שלו. בין היתר, אחד המשפטים הצהיר "ביום ההולדת שלך אני לא אשתחווה לך. אני לא אנשק את ידך". קשגרי הצהיר בתגובה לציוצים באומרו: "אני רואה במעשיי חלק מתהליך לקראת חופש. דרשתי את זכותי לממש את זכויות האדם הבסיסיות ביותר, חופש הביטוי והמחשבה, כך ששום דבר לא נעשה לשווא. אני מאמין שאני רק שעיר לעזאזל בסכסוך גדול יותר. יש הרבה אנשים כמוני בסעודיה שנלחמים על הזכויות שלהם". קשגרי הוסיף בתגובה התייחסות למעמד זכויות הנשים בסעודיה באומרו: "נשים סעודיות לא ילכו לגיהנום. אי אפשר ללכת לשם פעמיים". בעקבות הציוצים של קשגרי קבוצת פייסבוק שקוראת להוציא אותו להורג עם עשרות אלפי חברים נוצרה בפברואר 2012. ב-5 בפברואר קרא איש הדת הסעודי נאצר אל-עומר להעמיד את קשגרי לדין על כפירה. בעקבות ההשלכות קשגרי פרסם התנצלות על הציוץ ב-6 בפברואר ומחק את חשבון הטוויטר שלו. האתר האמירתי "Emirates 24/7" הצהיר שההתנצלות של קשגרי פורסמה בעיתונים סעודיים רבים. לאחר מכן שר התקשורת הסעודי אסר על קשגרי לכתוב בכל פרסום סעודי. בהמשך קשגרי הצהיר כי ברצונו להגיש בקשה למקלט מדיני בניו זילנד. לאחר מכן הוא נעצר בדרכו למדינה בנמל התעופה הבין-לאומי קואלה לומפור במלזיה ב-9 בפברואר והוסגר על פי בקשה של ערב הסעודית כדי לעמוד לדין, למרות שלא קיים הסכם הסגרה בין המדינות. כשהוחזר לערב הסעודית קשגרי החל לרצות עונש מאסר ללא משפט במשך כמעט שנתיים ושוחרר ב-29 באוקטובר 2013.

בפברואר 2015 אחמד אל-שמרי  מהעיר חפר אל-באטן נידון לעונש מוות על ידי בית משפט מקומי על רקע כפירה באסלאם ו-"חילול קודש האסלאם" לאחר שהצהיר על היותו כופר באסלאם ברשתות חברתיות.

בינואר 2019 רחף מוחמד  בת ה-18 נמלטה מערב הסעודית לאחר שכפרה באמונה באסלאם ועברה התעללות ואיומי מוות מצד בני המשפחה שלה על רקע היותה מוסלמית לשעבר. בדרכה לאוסטרליה, היא הוחזקה על ידי הרשויות בבנגקוק, תאילנד, בזמן שאביה ניסה לקחת אותה כנגד רצונה בחזרה לערב הסעודית, מה שהוביל לשימוש שלה ברשתות חברתיות שונות כדי למשוך תשומת לב לאירוע שהוביל להימלטות שלה. היא התבצרה בחדר המלון שלה וסירבה לצאת עד שנפגשה עם נציגי האו"ם והפצירה בפקידי שגרירות של מדינות מערביות שונות לסייע לה בבקשת מקלט. לאחר התערבות דיפלומטית היא קיבלה בסופו של דבר מקלט מדיני בקנדה, והגיעה למדינה זמן קצר לאחר מכן. בעקבות פרסום האירוע המשפחה של מוחמד התנערה ממנה והיא שינתה את שם המשפחה שלה בתגובה. בשנת 2022 היא הוציאה את הספר הראשון שלה תחת הכותרת "מורדת: הבריחה שלי מסעודיה לחופש".

 פקיסטן 
בהקדמה של חוקת הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן נאמר כי "המדינה תפעיל את סמכויותיה באמצעות נציגי העם הנבחרים כאשר עקרונות הדמוקרטיה, החירות, השוויון, הסובלנות והצדק החברתי, כפי שהובעו על ידי האסלאם יישמרו במלואם". בהמשך ההקדמה מתואר כי יובטחו בכל שטח תחת סמכותה של ממשלת המדינה "זכויות יסוד" שכוללות "שוויון מעמד, של הזדמנויות בפני החוק וצדק חברתי, כלכלי, פוליטי, חופש המחשבה, הביטוי, האמונה, הפולחן וההתאגדות, בכפוף לחוק ולמוסר הציבורי". בחלק א' בפסקת "מבוא" מוצהר בסעיף 2 כי "האסלאם היא דת המדינה של פקיסטן", בחלק ב' בפסקת "זכויות יסוד ועקרונות מדיוניות" בסעיף 8 כי "חוקים שאינם עולים בקנה אחד עם או פוגעים בזכויות יסוד יהיו בטלים", בסעיף 19 לפסקה מתואר כי "לכל אזרח תהיה הזכות לחופש דיבור וביטוי, בכפוף לכל הגבלה סבירה המוטלת בחוק למען תהילת האסלאם", בסעיף 20 על "החופש להכריז על דת ולנהל מוסדות דת בכפוף לחוק, לסדר הציבורי ולמוסר לכל אזרח תהיה הזכות להכריז על דתו, לעסוק בה ולהפיץ אותה", בסעיף 22 על "אמצעי הגנה באשר למוסדות חינוך לדת" כי "לא יידרש אדם שלומד במוסד חינוך כלשהו לקבל הוראת דת, או לקחת חלק בטקס דתי כלשהו, או להשתתף בפולחן דתי, אם ההוראה, הטקס או הפולחן האמורים מתייחסים לדת שאינה שלו", בסעיף 25 לפסקה מצהירה החוקה על "שוויון האזרחים" באומרה כי "כל האזרחים שווים בפני החוק וזכאים להגנה שווה בחוק", בסעיף 27 על "הגנה מפני אפליה בשירותים" שמצהיר כי אף אזרח שכשיר למינוי כל שהוא עבור שירות פקיסטן "לא יופלה על רקע דת" בין עילות נוספות כאשר במקביל, בחלק ג' של החוקה תחת הכותרת "הפדרציה של פקיסטן" בפרק 1 בפסקת "הנשיא" בסעיף 41 נקבע כי "אדם לא יהיה כשיר להיבחר לנשיא אלא אם כן הוא מוסלמי".

על אף הזכויות הרבות שמוענקות דה יורה בחוקה, גישה לירושה וזכויות קניין עבור כופרים באסלאם בוטלו בפקיסטן דה פקטו מאז 1963. לא קיים חוק שמפליל במפורש כפירה באסלאם במדינה, על אף ניסיון של הצעת חוק שהוגשה בפרלמנט הפקיסטני בשנת 2007 להפליל כפירה באמצעות ענישה של גברים כופרים בעונש מוות ונשים כופרות במאסר עולם עם הזדמנות להינצל מהעמדה לדין במשך 3 ימים באמצעות הבעת חרטה פומבית, שלא נתקלה בהתנגדות מצד הממשלה אבל לא נחקקה לבסוף. עם זאת, הפללה של כפירה והבעת ביקורות נגד האסלאם הופללו לאורך השנים בדרך עקיפה באמצעות הסעיפים המחמירים ביותר  של פקיסטן ביחס לאיסור "חילול קודש האסלאם" שמפורשים באופן רחב ומשומשים לעיתים קרובות נגד כל מעשה שעלול להיחשב כ-"פוגעני מבחינה אסלאמית". לפי סעיף 295 (א) לחוק העונשין של המדינה, בין סעיפים נוספים, כל מוסלמי פקיסטני שחש כי "רגשותיו האסלאמיים נפגעו, במישרין או בעקיפין, מכל סיבה או כל פעולה של אזרח פקיסטני אחר", יכול להאשים אותו ב-"חילול קודש האסלאם" ובכך יפתח נגדו תיק פלילי. סעיפי איסור "חילול קודש האסלאם" של פקיסטן הוגדרו לאורך השנים כבעייתיים הן בתוכן שלהם והן ביישום שלהם והיוו מקור לעימותים ורציחות רבות מאז שנות ה-80 של המאה ה-20. השר הפדרלי לענייני מיעוטים, שהבז בהטי , נרצח ב-2 במרץ 2011 בשל עמדתו הנחרצת נגד קיומם של הסעיפים בחוק העונשין של המדינה ומושל מחוז פנג'אב, סלמאן טאסיר , נרצח על ידי שומר הראש שלו ב-4 בינואר 2011 על רקע ההתנגדות שלו לעמידה של טאסיר לצידה של נאשמת פקיסטנית נוצרייה שהורשעה ב-"חילול קודש האסלאם". לדברי ארגונים זרים רבים האשמות על רקע הסעיפים מועלות לעיתים קרובות על בסיס חוסר ראיות על מנת "לשמש באופן גורף לרדיפת מיעוטים לא-מוסלמיים ולנקמות על רקע סכסוכים אישיים" בעוד שעדויות רבות תיעדו שהסעיפים מפרים זכויות אדם ועודדו מוסלמים פקיסטניים רבים לרדוף לא-מוסלמים. בין 1987 לפברואר 2021 לפחות 1,855 פקיסטניים הועמדו לדין על רקע הסעיפים. לעיתים קרובות אלה שנאשמים על רקע הסעיפים מהווים מטרה של פרעות המון מוסלמי זועם שמתנקש בחייהם באכזריות עוד לפני שהם נעמדים למשפט. בינואר 2023 האספה הלאומית של פקיסטן הצביעה עבור החמרת העונשים של הפרת סעיפי איסור "חילול קודש האסלאם" והעבירה פה אחד הצעה שהחמירה את הענישה של מי שיורשעו בעבירה שתתפרש כ-"העלבת בני לוויו, נשותיו ובני משפחתו של מוחמד" מ-3 שנים ל-10 שנות מאסר עם קנס של מיליון רופי פקיסטני. החקיקה עוררה דאגה נוספת בקרב קהילות לא-מוסלמיות שהצהירו כי היא עלולה לתדלק פגיעה בזכויות שלהם ולשמש כמטרה לרדיפות נוספות של לא-מוסלמים במדינה. נושא נוסף של רדיפת לא-מוסלמים שקיים באופן רחב במדינה הוא כפיית התאסלמות על ידי מוסלמים נגד לא-מוסלמים שדווחה כמי שנמצאת במגמת עלייה בעיקר בקרב נערות פקיסטניות נוצריות והינדיות , כאשר כ-1,000 נערות מקהילות לא-מוסלמיות דווחו בשנת 2020 כמי שנאלצות להתאסלם בכפייה בעקבות חטיפות ואיומי מוות על בסיס שנתי כתוצאה מרדיפה על ידי מוסלמים, נישאות להם בכפייה והופכות לקורבנות אונס שלהם.
ממוזער|249x249 פיקסלים|הפגנה שנערכה על ידי "המועצה ההינדית של פקיסטן" נגד כפיית התאסלמות של נערות הינדיות על ידי מוסלמים. כפיית התאסלמות של כופרים באסלאם ומיעוטים לא-מוסלמים במדינה תוארה לאורך השנים כאחת מהצורות הרבות בהן לא-מוסלמים נרדפים בפקיסטן על רקע זהותם בעקבות אלפי מקרים של חטיפות בשנה.
בשנת 2010 הכריז בית המשפט השרעי הפדרלי  של פקיסטן שכפירה באסלאם היא עבירה פלילית שאסורה על רקע היותה חלק מעבירות "חודוד" האסלאמיות אשר לפי סעיף 203 של החוקה בפסקת "בית המשפט השרעי הפדרלי" בית המשפט "רשאי לדרוש ולבחון את תיעודו של כל מקרה שהוכרע על ידי כל בית משפט פלילי לפי כל דין הנוגע לאכיפת עבירות חודוד". לבית המשפט השרעי הפדרלי קיימת סמכות שיפוט בלעדית בענייניים של עבירות "חודוד" ואין בית משפט או חקיקה שיכולים להתערב בסמכות השיפוט שלו או לבטל את החלטותיו, בזמן שבית המשפט השרעי רשאי לבטל כל חקיקה שנחשבת כ-"לא עולה בקנה אחד עם עקרונות האסלאם". הפרה של עבירות "חודוד" נאכפות על מוסלמים ולא-מוסלמים כאחד על אף שזו איננה האמונה שלהם, בעוד שנאשמים לא-מוסלמים מועמדים מראש לדין ממעמד נחות יותר בניגוד למוסלמים. לא-מוסלמים רשאים להעיד בעת העמדה לדין על רקע עבירת פשעי "חודוד" רק אם הקורבן הוא גם לא-מוסלמי. עדויות של נשים, מוסלמיות או לא-מוסלמיות, אינן קבילות במקרים של העמדות לדין על רקע עבירות "חודוד". כתוצאה מהסמכות של בית המשפט על לא-מוסלמים, כל קיום של יחסי מין מחוץ לנישואים בהסכמה בקרב לא-מוסלמים נחשבים להפרה של עבירות "חודוד", בעוד שבמקרי אונס אם אישה לא יכולה להוכיח את היעדר ההסכמה באירוע, קיים סיכון שהיא עשויה להיות מואשמת בהפרה של עבירות "חודוד" ביחס לזנות או ניאוף, כאשר העונש המרבי על עבירה זו היא הצלפת מלקות או סקילה פומבית באבנים.

ברחבי העולם מספר ניכר של פעילים כופרים באסלאם הם מפקיסטן בהם הסופר אבן ווראק , הפעילה החברתית פאוזיה איליאס ומייסדי הארגון "מוסלמים לשעבר של צפון אמריקה" שרה היידר  ומוחמד סייד  שעברו להתגורר בארצות הברית. סוכנים מטעם ממשלת פקיסטן תוארו במשך השנים כמי שמנסים לדכא באופן פעיל את האקטיביזם של הפעילים הכופרים המתהווה באינטרנט על ידי חדירה לקבוצות של מוסלמים שעבר, דיכוי באמצעות חסימת גישה למרחבים בטוחים מקוונים ולא מקוונים לחופש ביטוי עבור מוסלמים לשעבר ורדיפה על ידי חטיפות ואיומים בהעמדות לדין על ידי הצדקה של הפרת סעיפי "חילול קודש האסלאם".

 אירועים בולטים 
כחלק משורת אירועים ידועים של הפללת "חילול קודש האסלאם" שהתרחשו בפקיסטן לאורך השנים  נגד כופרים באסלאם ומיעוטים לא-מוסלמים בכלל, בשנת 1991 נעצר טאהיר איקבל, כופר פקיסטני באסלאם שהתנצר, באשמת "חילול הקוראן והצהרות נגד מוחמד". השופט שדן בתיק שלו דחה בהמשך את הטענה שיש לגזור עליו גזר דין מוות בגין הכפירה שלו באסלאם, אבל טען כי ניתן לגזור עליו עונש מוות אם ימצא שהוא "חילל את קודש האסלאם". בהמשך הדיון בתיק הועבר ממנו לשופט אחר. באוקטובר 1996 הפקיסטני הנוצרי איוב מסיח נעצר שלאחר שהשכן המוסלמי שלו, מוחמד אכרם, התלונן במשטרה שמסיח אמר כי "הנצרות היא האמונה הצודקת ולא האסלאם" והציע לו לקרוא את הספר פסוקי השטן של הסופר והכופר באסלאם סלמאן רושדי. באותו יום שבו הוא נעצר, מוסלמים מקומיים גירשו את כל האוכלוסייה הנוצרית של הכפר שבה הוא חיי כולל המשפחה שלו בתגובה. בעקבות המעצר שלו, אכרם ירה ופצע את מסיח באולמות בית המשפט שבו הועמד לדין בסאהיוואל  בנובמבר 1997, ותוקפים מוסלמים התעללו במסיח בתא המעצר שלו. עם זאת, השלטונות לא נקטו בפעולות כלשהן נגד אכרם או נגד התוקפים האחרים. באפריל 1998 נגזר עונש מוות על מסיח ונגבה ממנו קנס של 100,000 רופי פקיסטני. עם זאת, מסיח לא הוצא להורג וכעבור 5 וחצי שנים במאסר שבו הוא חיכה להוצאתו להורג הוא שוחרר לאחר שזוכה על ידי בית המשפט העליון שפסק כי אכרם העליל על מסיח על מנת לגזול את אדמת ביתו. בפברואר 1997 המון של כ-30,000 מוסלמים שרף ובזז זוג כפרים עם מיעוט נוצרי במחוז הפנג'אב, לאחר שמסגדים מקומיים האשימו את "הכופרים הנוצרים" ב-"חילול קודש האסלאם". בהתקפות הושמדו לפחות 785 בתים ו-4 כנסיות ואילצו מעל 2,500 נוצרים לברוח מביתם. בדו"ח שפרסם ארגון האו"ם בשנת 2002 תחת הכותרת "חוסר סובלנות דתית" נאמר בו כי פקיסטן עדיין מוציאה להורג מוסלמים פקיסטניים לשעבר בגין כפירה באסלאם.ממוזער|221x221 פיקסלים|אסיה ביבי , פקיסטנית נוצרייה שהוכתה על ידי המון מוסלמי לאחר שהואשמה ב-"חילול קודש האסלאם" ונידונה על כך לעונש מוות בשנת 2009, אבל זוכתה מכל אשמה לבסוף בשנת 2018. מאז, האירוע שלה נהפך לאחד מהידועים ביותר בפקיסטן ביחס לשימוש במדיניות הפללת "חילול קודש האסלאם" נגד כופרים באסלאם בפרט ומיעוטים לא-מוסלמים בכלל.ביוני 2009 נעצרה אסיה ביבי, עובדת חקלאות נוצרייה שהוכתה על ידי המון מוסלמי ונעצרה בגין האשמה של "חילול קודש האסלאם" לאחר שהואשמה בהעלבת מוחמד במהלך ויכוח קציר פירות יער עם העמיתים שלה לעבודה ונידונה בהמשך לעונש מוות. מאז, עבר קרוב לעשור עד שהיא זוכתה מכל אשמה באוקטובר 2018, אך בעקבות לחץ חברתי גדול של קבוצות מוסלמיות רבות היא לא הורשתה לעזוב את המדינה והוחזקה תחת שומר חמוש עד 7 במאי 2019 כאשר יום למחרת היא עזבה לקנדה. ביולי 2009 נרצחו 8 נוצרים פקיסטניים בעיר גוג'רה  במחוז הפנג'אב לאחר שנשרפו בעודם חיים על ידי מוסלמים בפיגוע שנודע בשם "מהומות גוג'רה 2009" , לאחר שהופצה שמועה בקרב המוסלמים שאמרה כי זוג נוצרים מהעיר "חילל את קודש האסלאם" במהלך חתונה מקומית, אף על פי שהשר הפדרלי למיעוטים הצהיר שהשמועה כוזבת ושהמשטרה התעלמה מהקריאה שלו להגן על המיעוטים הנוצריים. באוגוסט 2010 רימשה מסיח  בת ה-11 נעצרה באשמת "חילול קודש האסלאם" באסלאמאבאד על כך ששרפה לכאורה עמודים מהקוראן. בתגובה, המון של מוסלמים התאספו בשכונה הנוצרית שבה גדלה והציבו ל-900 הנוצרים המקומיים תאריך שעד אז יותר להם לעזוב את בתיהם ולא להיפגע על ידם. בעקבות גינויים רבים ממדינות זרות והעבודה שמסיח הייתה קטינה ואנאלפביתית, האישומים נגדה בוטלו והיא ומשפחתה עזבו את פקיסטן זמן קצר לאחר מכן לקנדה. לאחר מכן נודע שהואשם אימאם מקומי בכך שהעליל על מסיח. ביוני 2012 נעצרו שפקת עמנואל ושגופתה קאוסאר , זוג נוצרים מגוג'רה והורים ל-4 ילדים, על כך ששלחו לכאורה הודעת טקסט באנגלית לאימאם במסגד אשר "העליבה את מוחמד". בני הזוג, שהיו אנאלפביתיים בשפת האורדו וחסרי כל ידע בשפה האנגלית, טענו כי ההודעה נשלחה מטלפון נייד שאבד להם ונבעה מטינה אישית נגדם. באפריל 2014 שניהם הורשעו ב-"חילול קודש האסלאם" ונידונו למוות. עם זאת, ביוני 2021 לאחר שחיכו למימוש גזר דינם במשך 8 שנים, בית המשפט העליון של לאהור זיכה את בני הזוג בשל חוסר ראיות, שעזבו את המדינה תוך זמן קצר. בנובמבר 2014 זוג נוצרים פקיסטניים שאהזאד מסיח ואשתו שאמה מסיח שהייתה במהלך היריון, עברו לינץ' ונשרפו בעודם חיים בכבשן בעיר קוט ראדה קישאן  על ידי המון של 500 מוסלמים לאחר שהואשמו ב-"חילול קודש האסלאם" לאחר שנודע למחבלים כי מסיח שרפה רכוש של קרוב משפחה שנפטר לאחרונה מחוץ לביתה כמה ימים לפני כן מה שהוביל לשמועה שחלק מהרכוש כלל את הקוראן. לאחר מכן אימאמים מקומיים הוציאו פסק פתווה לרצח בני הזוג. בנובמבר 2016 גזר בית משפט נגד טרור גזר דין מוות על 5 מהמחבלים בקשר לרציחות, עם זאת, שניים מהם זוכו מאוחר יותר בשנת 2019.

בשנת 2019 ג'ונייד חאפיז , מרצה אוניברסיטה לשעבר, נידון למוות על רקע "חילול קודש האסלאם" לאחר שנעצר בשנת 2013 והואשם ב-"העלבת מוחמד בפייסבוק". עורך הדין הראשון של חאפיז, ראשיד רחמן, נרצח במשרד שלו ב-2014 לאחר שהסכים לייצג את חאפיז. בספטמבר 2020 הנוצרי הפקיסטני אסיף פרבאיז נידון לעונש מוות על ידי בית משפט בלאהור על רקע הודעה ששלח אשר "חיללה את קודש האסלאם" למנהל העבודה שלו לשעבר בשנת 2013. פרבאיז הצהיר כי המנהל שלו לשעבר ניסה לאסלאם אותו, דבר שהוא סירב לעשות והצהיר לו על כך בהודעה, אולם בית המשפט דחה את העדות שלו. בדצמבר 2021 מנהל מפעל סרי לנקי בודהיסטי בסיאלקוט, פנג'אב, עונה ונשרף למוות על ידי המון שהורכב מהעובדים המוסלמים במפעל שלו ברחוב שצילמו את כל הפיגוע לאחר שנגרר ממקום העבודה שלו על ידם והוצת בעודו חיי בעקבות האשמה נגדו כי "חילל את קודש האסלאם" לאחר שחילל "מדבקות אסלאמיות" שהודבקו על קיר. בפברואר 2022 פקיסטני בעל הפרעה נפשית נסקל למוות על ידי המון של מעל 300 מוסלמים במחוז הפנג'אב לאחר ששומר במסגד מקומי האשים אותו ב-"חילול קודש האסלאם". שוטרים מקומיים שניסו לתפוס את החשוד נסקלו גם הם באבנים ונאלצו להימלט. באותו חודש ויקיפדיה נחסמה בפקיסטן לאחר שרשות התקשורת של פקיסטן (PTA) לא הצליחה להסיר תוכן של "חילול קודש האסלאם" ונתנה לקרן ויקימדיה תאריך יעד של 48 שעות להסרת התוכן שלא הוסר לבסוף. האיסור בוטל בהמשך בעקבות ביקורת נרחבת. עם זאת, ראש הממשלה שהבז שריף אישר להקים ועדה בתגובה שתבדוק פתרונות חלופיים להתמודדות עם "תוכן פוגעני". מקרה נוסף ביחס ל-"חילול קודש האסלאם" שהתרחש בפברואר 2022 היה ההרשעה של נאוטן לאל, מורה הינדי במכללה, שנידון למאסר עולם על ידי בית משפט במחוז סינד לאחר שנעצר בספטמבר 2019 בעקבות פרסום סרטון על ידי סטודנט מוסלמי שטען כי הוא היה עד לכך שלאל "חילל את הקודש של מוחמד" מה שהוביל להגשת תלונה של אימאם מקומי נגדו לרשויות. בפברואר 2023 בוצע לינץ' במוחמד וואריס  בפנג'אב על ידי המון של מוסלמים לאחר שנעצר על ידי המשטרה באשמת "חילול קודש האסלאם". בצילומי הרצח שפורסמו בהרחבה על ידי המחבלים ברשתות החברתיות, מאות מתוכם הקיפו את תחנת המשטרה בה הוא הוחזק שהוצא ממנה בכפייה ונגרר ברחוב, הופשט מבגדיו והוכה למוות במוטות מתכת ומקלות והועלה באש בעודו חי. במרץ 2023 בית משפט מקומי בג'רנוואלה  גזר עונש מוות על סטודנט בן 22 ומאסר עולם על נער בן 17 (מאחר שהחוק הפקיסטני לא מתיר להוציא להורג נאשמים על רקע הסעיפים מתחת לגיל 18) על רקע שיתוף הודעה בוואטסאפ ביניהם שכללה "חילול קודש של אסלאם". ביוני 2023 תייר מקומי מסיאלקוט, פנג'אב, נרצח על ידי המון מוסלמי מקומי במדיאן  שבמחוז סוואט  לאחר שהואשם ב-"חילול קודש האסלאם". דיווח מאת סוכנות רויטרס הצהיר שמספר סרטונים גרפיים של הלינץ' אומתו לסוכנות על ידי המשטרה, בהם גופת הקורבן שנגררה ברחוב ולאחר מכן הוצתה ונסקלה באבנים, לצד תחנת המשטרה שגם הוצתה על ידי ההמון. באוגוסט 2023 מאות מוסלמים תקפו ושרפו כ-26 כנסיות ו-200 בתים של נוצרים בג'רנוואלה במחוז הפנג'אב בעקבות קריאות של אימאמים במסגדים מקומיים לרצוח נוצרים לאחר ששני נערים מקהילת המיעוט הנוצרית בעיר הואשמו ב-"חילול קודש האסלאם" לכאורה.

 קומורו 
ההקדמה של חוקת קומורו מצהירה על האסלאם כ-"דת המדינה" ו-"ההשראה הקבועה לעקרונות וכללים השולטים במדינה". בהמשך היא מצהירה על "שוויון בכל הנוגע לזכויות וחובות ללא הבדלים על בסיס מין, מוצא, גזע, דת או אמונה". עם זאת, כפירה באסלאם ואימוץ אמונה שאיננה האסלאם מוגדרת כעבירה פלילית על פי חוק העונשין הקומורי. העונש על העבירה מוגדר כמעורפל. "חשיפה, הפצה או לימוד" מוסלמים אמונות אחרות מלבד האסלאם היא עבירה פלילית שנענשת במאסר של 3 חודשים וקנס של 50,000 עד 500,000 פרנק קומורואי. כמו כן אותם עונשים חלים על "מכירה, הצעה למכירה או הפצה חינם" למוסלמים של ספרים, חוברות, מגזינים, תקליטים וקלטות שחושפות אמונה אחרת שאיננה האסלאם.

 קטר 
כפירה באסלאם מוגדרת כעבירה פלילית שעונשה מוות על פי סעיף 1 בחוקת קטר שמצהיר שהאסלאם היא "דת המדינה" ודין השריעה הוא "המקור לחקיקה במדינה" שקובע עונש מוות על כפירה באסלאם. חוקת המדינה קובעת בהמשך בסעיפים 34–36 בפסקה ג' תחת הכותרת "זכויות וחובות הציבור" כי "האזרחים שווים בזכויות ובחובות הציבור", "לא תהיה אפליה על רקע דת" ו-"החופש האישי הוא בלתי ניתן להפרה" ובסעיפים 47 ו-50 כי "חופש הדעה מובטח בהתאם לתנאים ולנסיבות" ו-"חופש הפולחן מובטח לכולם על פי החוק והדרישות להגנה על הסדר הציבורי והמוסר הציבורי". מוסלמים ולא-מוסלמים כאחד נשפטים במדינה במסגרת מערכת בתי המשפט המאוחדת שמשלבת בתוכה את דין השריעה, כאשר מוסלמים מורשעים עשויים לזכות בהפחתת עונש של כמה חודשים על ידי שינון הקוראן בניגוד ללא-מוסלמים. הצגה של אמונה שאיננה האסלאם למוסלמים מוגדרת כעבירה פלילית שנושאת בעונש מאסר של 10 שנים.

 תוניסיה 
ממוזער|179x179 פיקסלים|ליאו אפריקנוס, סופר ברברי מוסלמי לשעבר שנפטר בתוניסיה.
בעקבות המהפכה בתוניסיה בשנים 2010 ו-2011 חוקה חדשה נכתבה עבור המדינה במשך שנתיים וחצי שאושרה בינואר 2014 והכילה הוראה בסעיף 6 שלה שמעניק את זכות "חופש המצפון". כמו כן נקבע בחוקה כי "האשמות בכפירה והסתה לאלימות אסורות". בכך, הפכה תוניסיה למדינה הערבית הראשונה שהעניקה (דה יורה) הגנה עבור האזרחים שלה מפני העמדה לדין בגין כפירה באסלאם.

לפני כניסת החוקה החדשה לתוקף, אירוע ידוע של העמדה לדין על כפירה באסלאם במדינה נודע במשפט של התוניסאים המוסלמים לשעבר גאזי בג'י וג'באר מג'רי , שנידונו ל-7.5 שנות מאסר ב-28 במרץ 2012. הם הועמדו לדין בגין הבעת הביקורות שלהם על האסלאם, הקוראן ומייסד האסלאם מוחמד בעמודים שלהם ברשת פייסבוק, בלוגים ובספרים מקוונים שכתבו שלכאורה "הפרו את הסדר הציבורי והמוסר" וכללו בין היתר את החיבור של מג'רי בשפה האנגלית על "התנהגותו האלימה והבלתי מוסרית" של מוחמד. כשמג'רי נעצר על ידי המשטרה הוא הודה בהמשך בעקבות עינויים שעבר בתא המעצר שחברו, גאזי בג'י, חיבר ספר אנטי-אסלאמי בשם "אשליית האסלאם" בערבית. לאחר שנודע לו כי גם הוא מבוקש על ידי המשטרה בעקבות הביקורת שלו על האסלאם, בג'י ברח מהמדינה ליוון והשיג מקלט מדיני בצרפת ב-12 ביוני 2013. לאחר כמעט שנתיים, מג'רי קיבל חנינה מהנשיא מונצף מרזוקי ושוחרר מבית הסוהר ב-4 במרץ 2014 בעקבות ביקורות שליליות רבות ואקטיביזם של ארגונים שונים שפעלו לשחרורו עם הסיסמה "שחררו את מג'רי" ברשתות החברתיות. כאשר מג'רי רצה להיענות להזמנה של ממשלת שוודיה להגר למדינה כמבקש מקלט מחשש לרדיפה על היותו כופר באסלאם, הוא נכלא שוב למספר חודשים, אולם, בעקבות האשמה כוזבת במעילה בכספים בעבודה הקודמת שלו מצד העמיתים שלו לשעבר שהחלו לרדוף אותו ברגע שנודע להם שהוא כפר באסלאם.

 תימן 
חוקת תימן קובעת בסעיפים 1–3 בפסקה א' תחת הכותרת "יסודות פוליטיים" כי "רפובליקה תימן היא אסלאמית, האסלאם זו דת המדינה ודין השריעה הוא המקור לכל חקיקה". בפסקת "הזכויות והחובות הבסיסיות של האזרחים" החוקה קובעת בסעיף 42 כי "המדינה תבטיח את חופש המחשבה והבעת הדעה בדיבור, כתיבה וצילום". עם זאת, הצגה של אמונה שאיננה האסלאם למוסלמים מוגדרת כעבירה פלילית כמו גם כפירה באסלאם בסעיפים 12 ו-259 של חוק העונשין שמתייחסים לכפירה, כאשר הראשון מחייב שימוש בגזר הדין השרעי לכפירה והאחרון מציין עונש מוות לכפירה. לכופר ניתנת הזדמנות להינצל מגזר הדין בעקבות 3 חקירות שונות באמצעות הצהרה על אמונה חוזרת באסלאם באופן פומבי במהלך תקופה של 30 ימים. בנוסף, חוק המעמד האישי מספר 20 משנת 1992 אוסר על גברים תימנים להתחתן עם כופרות באסלאם.

בשנת 2012 האזרח התימני עלי קאסם אל-סעידי נעצר והואשם בכפירה על ידי סוכנות אכיפת החוק בתימן לאחר שפרסם את דעותיו שמטילות ספק באמונה בתוכן האסלאם באתר בלוגים תימני ובדף הפייסבוק שלו.

 ראו גם 
 מוסלמים לשעבר
 המועצה המרכזית של מוסלמים לשעבר
 מוסלמים לשעבר של צפון אמריקה
 הוועדה המרכזית למוסלמים לשעבר
 מועצת המוסלמים לשעבר של בריטניה
 המהפכה האסלאמית

 הערות שוליים 

קטגוריה:אסלאם
קטגוריה:ביקורת
קטגוריה:זכויות האדם