ארנסט גרובה

ארנסט גרובה (נולד ב-13 בדצמבר 1932) הוא ניצול שואה בן למשפחה יהודית-נוצרית מעורבת. נודע בזכות פעילותו כעד וכמרצה בתחום החינוך לזיכרון השואה. גרובה מקדיש את חייו לשיתוף סיפור ילדותו בגרמניה הנאצית, ומאסרו במחנה הריכוז "טרזיינשטט" עד חזרתו למינכן במאי 1945. בשנים אלו היה פעיל בתנועת הנוער הקומוניסטית "הנוער הגרמני החופשי" ובמפלגה הקומוניסטית, שהייתה אז מחוץ לחוק בגרמניה המערבית. גרובה היה מעורב גם בפעילות איגוד מקצועי, בקמפיינים נגד חימוש מחודש בשנות ה-50 ובעד איחוד גרמניה. פעילותו הפוליטית הובילה לעימותים אלימים עם המשטרה ולמעצרים. במסגרת קמפיין לחלוקת עלונים עבור המפלגה הקומוניסטית (הבלתי חוקית), נידון למאסר של מספר חודשים בתנאי בידוד.

 ביוגרפיה 
 ילדות 
ארנסט גרובה נולד במינכן ב-1932. אביו, פרנץ גרובה, בא ממשפחה פרוטסטנטית, היה צבע וקומוניסט נלהב. אמו, קלמנטיין, הייתה ממוצא יהודי. לארנסט היו אח בשם ורנר ואחות בשם רות. חודש לאחר לידתו, עם עליית הנאצים לשלטון, הפכה גרמניה במהירות לדיקטטורה חד-מפלגתית. האנטישמיות, שהייתה עד אז סיסמה רועשת בפי פוליטיקאים קיצוניים, הפכה לאבן יסוד במדיניות המדינה. משפחת גרובה התגוררה ברחוב הרצוג-מקס, סמוך לבית הכנסת המרכזי הישן של מינכן ("Alte Hauptsynagoge München"), שהיה בין הראשונים בגרמניה שנהרסו על ידי המשטר הנאצי, ביוני 1938. מיד לאחר מכן הורה השלטון לפנות את "הבתים היהודיים" באזור לשם שימוש מחדש (entmietet), והמשפחה נאלצה לעזוב את דירתה. בהמשך הופרדו הילדים מהוריהם: פרנץ סווג כקומוניסט וקלמנטיין כיהודייה. ארנסט, ורנר ורות נשלחו לבית יתומים לשעבר שהוסב לבית ילדים יהודי ברובע שוואבינג שבמינכן. בתחילה סיפק המקום מידה מסוימת של הגנה, אך באוקטובר 1941 חויבו הילדים לענוד את הטלאי הצהוב ("Judenstern"), ונאסר עליהם ללמוד בבתי ספר, לנסוע בתחבורה ציבורית או להיכנס לבתי קולנוע. מרגע זיהויו כיהודי ברחוב, חווה גרובה הקנטות וגידופים, בהם הקריאה: "Hau ab, Saujud!" ("עוף מפה, יהודון חזיר!"). לדבריו, בכך תמה ילדותו באכזריות, כשהוא בן תשע. אחד האירועים שחרתו בזיכרונו של גרובה התרחש במהלך הפצצה אווירית על מינכן: כשניסה להיכנס למקלט מול תחנת הרכבת המרכזית, מישהו הבחין בטלאי הצהוב שעל בגדו ומנע את כניסתו. הוא נאלץ לחפש מחסה בין השיחים בגן הבוטני הסמוך, ושרד את ההפצצה בקושי.

שנות אי-הוודאות הסתיימו בערב אחד בנובמבר 1941, כאשר 23 מילדי בית הילדים, יחד עם המטפלות ("הדודות"), הועלו על אוטובוס והוגלו לליטא – שם נרצחו בירי. ביניהם הייתה גם אניטה, אהבת ילדותו בת השמונה. ילדי משפחת גרובה נחשבו לבני מזל יחסית, שכן אביהם סירב להתגרש מאשתו היהודייה, והילדים סווגו כ"מישלינג" (Mischlinge), דהיינו בני תערובת, ולכן לא נכללו במשלוחים להשמדה. בתחילת 1942 נסגר בית הילדים, וילדיו של גרובה הועברו ל"מחנה צר ורטוב" ברובע מילברטשופן. בשנת 1943 נתנה אמם אישור להטביל לנצרות את הילדים, בניסיון להביא לשינוי סיווגם הגזעי. בהמשך הועברו שלושת הילדים ל"מחנה היהודים" ברובע ברג אם לאים בעיר, ובסוף 1943 הושבו לבית הוריהם. בפברואר 1945 גורשו יחד עם אמם למחנה הריכוז טרזיינשטט. רק שחרור המחנה על ידי הצבא האדום ב־8 במאי 1945 הציל את חייהם.

 פעילות אנטי-ממסדית לאחר המלחמה 
לאחר תום המלחמה התאחד גרובה עם אמו ושרד את התקופה הקשה. גרובה חזר למינכן ביוני 1945, שם עבד תחילה כצבע, בדומה לאביו. את לימודיו שהופסקו, הצליח להשלים לאחר המלחמה, ואף עבר את בחינות ה-Abitur – שלב שהכשיר אותו ללימודים אקדמיים. בהמשך הוסמך כמורה, ועבד במקצוע זה למחייתו. במאי 1949, עם איחוד שלושה מארבעת אזורי הכיבוש בגרמניה, נוסדה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. בתקופה זו גיבש גרובה תודעה ביקורתית כלפי התנהלות מערכות השלטון במדינה החדשה, ובעיקר כלפי השילוב המהיר של אנשי הממשל הנאצי לשעבר בעמדות מפתח. הוא היה פעיל באופוזיציה, השתתף בפעילות האיגודים המקצועיים, הצטרף לארגון הנוער הקומוניסטי "הנוער הגרמני החופשי" (FDJ), ולמפלגה הקומוניסטית הגרמנית – אף שזו הוצאה אל מחוץ לחוק בגרמניה המערבית. הנוער הגרמני החופשי שהוקם במזרח גרמניה כחלק ממנגנון השלטון הסובייטי, פעל גם במערב גרמניה עד שנאסר ב-1951. גם המפלגה הקומוניסטית, שזוהתה עם ברית המועצות, נדחקה לשוליים וב-1956 הוצאה אל מחוץ לחוק. גרובה, שנותר פעיל במסגרות אלה, השתתף בהפגנות נגד חימוש גרמניה ונגד חוקים נוספים, ונעצר מספר פעמים. בשנת 1953 נידון לשבעה חודשי מאסר בגין "התנגדות לסמכות המדינה", אותם ריצה בכלא שטאדהיים. מאוחר יותר, כאשר הפיץ עיתונות קומוניסטית בלתי חוקית, נידון למאסר נוסף של שנה, כולל תשעה חודשי בידוד.

בשנות ה-70 עבד כמורה בבתי ספר מקצועיים, והצטרף למפלגה הקומוניסטית הגרמנית החדשה (DKP), שנוסדה ב-1968 כדי לעקוף את האיסור החוקי על קודמתה. כאשר נודע על חברותו במפלגה, עמד בפני פיטורין ממערכת החינוך בשל "איסור מקצועי" שהוטל על קומוניסטים. רק כאשר הניח על שולחנו של הפקיד הממונה את הטלאי הצהוב שלבש כילד, השתכנעו הרשויות לבטל את הפיטורין — מה שתואר לימים כ"מקרה ייחודי בקנה מידה ארצי". זאת עקב הזיכרון ההיסטורי מהחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי מ-1933.

 מפעל העדות 
עבור גרובה, נדרשו שנים רבות עד שחש בנוח לשתף בפומבי את חוויותיו מתקופת הרייך השלישי. רק בסביבות שנת 1990 החל להעיד בפומבי על עברו כניצול של גזענות נציונל-סוציאליסטית, והפך את עדותו למוקד מפעל חייו. מאז נשא הרצאות בפני תלמידים ובמהלך סיורים במחנה הריכוז דכאו, ונטל חלק פעיל בדיונים חינוכיים בבתי ספר ובמוסדות אקדמיים, שנועדו להעלות את המודעות לסכנות תחיית הפשיזם. גם בשנות השמונים לחייו המשיך להיות מעורב פוליטית, בעיקר במאבק נגד נאו-נאציזם, הכחשת השואה וניסיונות לשכתוב ההיסטוריה.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:קומוניסטים גרמנים
קטגוריה:יהודים גרמנים
קטגוריה:ניצולי השואה: גרמניה
קטגוריה:אסירים בגטו טרזיינשטט
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1932