קביעות עצמית

קביעות עצמית (Self-constancy), המכונה גם קביעות אובייקט עצמי ועקביות עצמית (self-object constancy או self-consistency), היא מושג פסיכולוגי המתאר יכולת קוגניטיבית התפתחותית. קביעות עצמית מתמקדת בוויסות מחשבות ורעיונות, המתפתחים בדרך כלל מילדות, וחיוניים להתפתחות תקינה. קביעות עצמית מארגנת את המחשבות וההתנהגות של הפרט כדי לשמור על עקביות. קביעות עצמית יכולתה להשפיע על התפתחותם והצלחתם של יחסים בינאישיים, ואילו עקביות עצמית לקויה עלולה לגרום להפרעת אישיות גבולית וליחסים לקויים עם הזולת. המונח "קביעות עצמית" נטבע על ידי היינץ הרטמן ב-1952 התיאוריה פותחה על ידי פרסקוט לקי בשנות ה-20.

 רקע 
אחת הדרכים להבנת קביעות עצמית היא דרך היכולת להחזיק תפיסה של העצמי ושל הזולת כחיוביות ושליליות בו זמנית, מתוך יכולת לקבל את היתרונות והחסרונות של האחר ושל העצמי. בהתאם לכך, קביעות עצמית נחשבת לתוצר לוואי של בגרות.

לפי התיאוריות הפרוידיאניות, היעדר יכולת זו יכול לגרום לאגו להתפצל לכל חיובי ולכל שלילי. 'פיצול האגו' לא מאפשר לראות את האחר ואת עצמך כחיוביים ושליליים בו זמנית. זה גורם לכך שהאחר או עצמו מרגישים חיוביים ברגע אחד, ולפתע חווה רגשות שליליים כאשר הוא מתמודד עם אכזבה. במערכות יחסים, זה מתבטא בעצמך או באחר כנפלא ברגע אחד, ואז נורא ברגע הבא. הפיצול מחליש את היכולת להחזיק במושגים הפכים ולקבל את קיומם של ניגודים.
טקסט=children|ממוזער| ילדים נהנים באוטובוס

 התפתחות בילדות 
קביעות עצמית היא שלב חשוב בהתפתחות הקוגניטיבית והליבידינלית בילדות. הבנת שלב זה מבוססת על תאוריית יחסי האובייקט, ענף בפסיכואנליזה המתמקד ביחסים משפחתיים; הקשר בין ילדות לבגרות. פסיכולוגים רבים מסכימים כי קביעות עצמית היא שלב ההתפתחות שבו ילד מפתח התקשרות ליבידינלית וקוגניטיבית לאם.

לפי התיאוריה של פיאז'ה, קביעות אובייקט עצמי היא חלק אחד מהשלב הסנסומוטורי של התפתחות הילדות. שלב זה מתחיל בלידה ומסתיים בסביבות גיל שנתיים. בתקופה זו, ראייתו של הילד על העולם מתרחבת באופן דרסטי. הילד לומד לראות את העולם ואת האנשים האחרים כשלוחה של עצמו ומפתח את ההבנה שאובייקטים יכולים ומתקיימים מחוץ לעצמו. הפסיכואנליטיקאית והחוקרת הקלינית מרגרט מאהלר מגדירה קביעות עצמית כיכולתו של ילד להיות בלתי תלוי באמו במשך פרקי זמן הולכים וגדלים. יכולת זו מופיעה בגלל ייצוג פנימי יותר ויותר יציב של העצמי.

אם דמות המטפל העיקרי של הילד חזקה, סביר להניח שלילד יהיו פחות בעיות קביעות של אובייקט עצמי כמבוגר. מבוגרים ללא בעיות קביעות עצמית מבינים שנסיבות, כגון פרידה או קונפליקט, אינן גורמות לאדם משמעותי לנטוש או לדחות אותם, ויש סיכוי גבוה יותר לשמור על מערכת יחסים מונוגמית בהצלחה כתוצאה מכך. באופן זה, קביעות עצמית נתפסת כחיונית לקשרים בריאים בבגרות, לא רק בזוגיות, אלא גם עם חברים, קולגות והמשפחה המורחבת. זאת מאחר שקביעות עצמית מאפשרת לאנשים לסמוך על אנשים הקרובים אליהם, ללא קשר ללחצים חיצוניים. לעומת זאת, שיבוש בילדות של התחושה שמערכות יחסים מהימנות, יציבות ועקביות ישאיר כנראה חותם גם בחיים הבוגרים וישפיע על היכולת לשמר קשרים.

 משמעות במערכות יחסים 
קביעות עצמית מהווה תשתית ליחסים ואינטראקציות יציבים ומתמשכים במהלך החיים הבוגרים. משמעותה של קביעות עצמית מיושמת לא רק בתפיסה מציאותית של העצמי, וקבלה של ההיבטים החיובים לצד השליליים של התכונות והאיכויות של העצמי. משמעותה נוגעת גם ליכולת להישאר בקשר משמעותי עם מושא אהבה, גם כאשר לא כל הצרכים האישיים ממולאים.

היכולת לשמר מערכת יחסים זוגית לאורך זמן נדרשת למסוגלות להתייחס ולראות מעבר לרמה של סיפוק צרכים, לצד המסוגלות להביע אמפתיה אמיתית. אפשרויות אלו קשורות לקביעות עצמית המאפשרת להיות באינטראקציה עם האחר ממקום של אדם שלם.

 הערות שוליים 

קטגוריה:פסיכולוגיה התפתחותית
קטגוריה:עצמי