קנת' מקלר

קנת' דאגלס מקלר (באנגלית: Kenneth Douglas McKellar; 29 בינואר 1869 – 25 באוקטובר 1957) היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-1911 עד 1917 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1917 עד 1953. מקלר, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן זמן רב יותר בשני בתי הקונגרס מאשר כל אחד אחר בהיסטוריה של טנסי. רק מעט חברי קונגרס אחרים בהיסטוריה האמריקאית כיהנו זמן רב יותר בשני הבתים.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו וקריירה 
מקלר נולד ב-29 בינואר 1869 מחוז דאלאס, אלבמה, וסיים את לימודיו באוניברסיטת אלבמה ב-1891 ואת בית הספר למשפטים שלה ב-1892.

הוא עבר לממפיס, טנסי וחבר להנרי ניקי, כוכב כדורסל של MUS, והתקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה. מקלר הצטרף למפלגה הדמוקרטית, ששלטה בפוליטיקה של מערב טנסי, שם המטעים היו חשובים מבחינה היסטורית וכלכלית. הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים בבחירות מיוחדות בנובמבר 1911 כדי להחליף את ג'ורג' וו. גורדון במחוז הקונגרס העשירי של טנסי, שכלל את ממפיס. הוא זכה במושב בזכות עצמו ב-1912 ונבחר מחדש ב-1914, וכיהן במושב עד בחירתו לסנאט של ארצות הברית.

הוא היה אלקטור בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904.

 הסנאט של ארצות הברית 
מקלר התמודד לסנאט ב-1916, הביס את הסנאטור המכהן לוק לי בפריימריז הדמוקרטי וניצח בבחירות הכלליות נגד המושל הרפובליקני לשעבר בן וו. הופר. הוא נבחר מחדש לסנאט בשנים 1922 (הביס את הסנאטור לשעבר ניואל סנדרס), 1928 (הביס את עוזר התובע הכללי של ארצות הברית ג'יימס אלכסנדר פאולר), 1934 (שוב ניצח את בן הופר), 1940 (נגד הווארד בייקר האב, אביו של הסנאטור לעתיד הווארד בייקר), ו-1946 כאשר ניצח את ויליאם ב. לאד.

מקלר נחשב לפרוגרסיבי מתון בימיו הראשונים בסנאט, והוא תמך ברבות מיוזמות הרפורמה של הנשיא וודרו וילסון וכן באשרור הסכם ורסאי. בתקופת הממשל של הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט, מקלר תמך בתוקף בניו דיל, במיוחד בהקמת רשות עמק טנסי (TVA), כדי לספק בקרת שיטפונות ולייצר כוח הידרואלקטרי לחשמול כפרי בעמק טנסי. מקלר היה בעל ברית קרוב של הבוס הפוליטי הדמוקרטי של ממפיס א. ה. קראמפ.

קנת מקלר פעל רבות למען סחר חופשי; הוא תמך בביטול חוק המכסים סמוט-האולי לאחר 1930. למרות תמיכתו המוקדמת במדיניותו של פרנקלין ד. רוזוולט, מקלר הפך לשמרני יותר בעמדותיו הפוליטיות. הוא התנגד לכמה מהמינויים של הממשל. היה לו סכסוך ממושך עם מינוי של רוזוולט, דייוויד א. לילינטל שמונה לעמוד בראש ה-TVA.

כחבר בכיר בוועדת ההקצבות מקלר, שהיה תומך נלהב של זכויות קניין, אילץ בהצלחה את ה-TVA לשלם כראוי לבעלי קרקעות שרכושם נלקח על ידי ה-TVA למטרות כגון בניית סכרים והקמת אגמים או מאגרים. לפני האיומים של מקלר לעכב הקצאות פדרליות לרכישת אורניום בתחילת מלחמת העולם השנייה, ה-TVA נהג להציע לתת לבעלי הקרקע "גרושים על הדולר" עבור הנכסים שלהם. כראש ועדת ההקצבות, מקלר ידע על ההקצבות הנדרשות לפרויקט מנהטן לבניית פצצת אטום. לעיתים קרובות הוא נקרא "לשמור על הסוד" של פרויקט מנהטן על ידי ערבוב כספים עבור פרויקט הפצצות עם פרויקטים אחרים, או באמצעות מימון פרויקטים מלחמה מתוכננים בקפידה (סודיים). מכיוון שרשות עמק טנסי הייתה מרוכזת בטנסי, מדינת הולדתו, מקלר הגיב למה שלדעתו היה יחס קשוח של TVA לבוחריו כעלבון אישי של לילינטל.

לאיום של מקלר לעכב מימון לרכישות של אורניום היה משמעות עמוקה הרבה יותר. לילינטל גם היה קשור קשר הדוק לעבודתו של פרויקט מנהטן להעשרת אורניום אלקטרומגנטית, במקרה במתקן שנודע מאוחר יותר בשם Y-12. העשרת האורניום ה"אלקטרומגנטית" של ארנסט לורנס ב-Oak Ridge תשתמש בסופו של דבר בחשמל שיצר ה-TVA כדי להעשיר את האורניום המשמש בפצצת האטום שהוטלה על הירושימה. באיומים לעכב מימון לרכישת אורניום, מקלר הוכיח ללילינטל שהפוליטיקאי, כחבר בדרגה וממלא מקום יו"ר ועדת ההקצאות, מחזיק בכוח. הוא אילץ את לילינטל לחייב את TVA לשלם שווי שוק הוגן עבור הקרקע שהיא ניכסה.

מקלר כיהן פעמיים כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית. החל משנת 1945, הוא היה הראשון שכיהן בתפקיד תחת שיטת הוותק שרווחה מאז שמירתו למפלגת הרוב. כשהארי טרומן הפך לנשיא באפריל 1945, עם מותו של רוזוולט, התפנה תפקיד סגן הנשיא (המנגנון למילוי משרות שהתפנו במהלך הכהונה טרם הוקם על ידי התיקון ה-25). בעקבות כך, מקלר הפך להיות הנשיא הקבוע של הסנאט של ארצות הברית.

כמו כן, מכיוון שהנשיא הזמני של הסנאט היה, לפני 1886, במקום השני בסדר הירושה הנשיאותי, לאחר סגן הנשיא בלבד, טרומן ראה במקלר את המחליף האפשרי שלו בתקופת המלחמה, וביקש ממקלר להשתתף בכל ישיבות הקבינט. בשנת 1947 הצליח טרומן ללחוץ על הקונגרס בהצלחה להעביר חוק ירושה נשיאותי חדש, שהחזיר הן את יושב ראש בית הנבחרים והן את הנשיא הזמני של הסנאט לסדר הירושה לפני מזכירי הממשלה. עד שהחוק נכנס לתוקף, מקלר כבר לא נותר בעמדת הנשיא הזמני, שכן הרפובליקנים השיגו את הרוב בקונגרס ה-80. טרומן הטיל וטו על חוק טאפט-הארטלי ב-1947 כדי להגביל איגודי עובדים, חוק שמקלר העדיף. טרומן בחר באלבן בארקלי מקנטקי כשותפו במרוץ בבחירות לנשיאות ב-1948. כאשר הדמוקרטים חזרו לשלוט בסנאט בעקבות הבחירות של 1948, מקלר הפך שוב לנשיא הזמני. הוא היה השני בסדר הירושה לנשיאות (לאחר יושב ראש בית הנבחרים) מ-3 בינואר 1949 ועד 20 בינואר 1949, אז נכנס אלבן בארקלי לתפקידו כסגן נשיא ארצות הברית.

מקלר כיהן גם כיו"ר ועדת שירות המדינה, ועדת הדואר והדרכים, ובעיקר, ועדת ההקצבות החזקה בין השנים 1945–1947, ושוב בין השנים 1949–1953.

 אריכות ימים 
מקלר הוא הסנאטור היחיד מטנסי שהשלים יותר משלוש קדנציות מלאות. פרט למקלר, טנסי בדרך כלל לא הצטרפה למסורת הדרומית של בחירה מחדש של סנאטורים לתקופות שירות ממושכות.

לפני עידן הבחירות הישירות של סנאטורים אמריקאים, הסנאטור ויליאם ב. בייט נבחר לכהונה רביעית על ידי האספה הכללית של טנסי, אך הוא מת חמישה ימים לתוך הקדנציה הזו, בעוד שהסנאטור אישם גרין האריס מת גם הוא בתחילת כהונתו הרביעית. הסנאטור ג'וזף אנדרסון נבחר על ידי האספה הכללית לשלוש קדנציות מלאות בתוספת יתרת כהונתו של ויליאם בלאונט, שהודח מהסנאט.

 בחירות 1952 
ממוזער| הסנאטור קנת מקלר כנשיא הזמני
ב-1952 רץ מקלר לכהונה שביעית (הסנאטור הראשון שעשה זאת), למרות היותו בן 83. חבר הקונגרס אלברט גור האב, שייצג את טנסי התיכונה בבית הנבחרים של ארצות הברית, התנגד למועמדותו של מקלר. סיסמת הבחירות החוזרת של מקלר הייתה "פלר חושב? הצביעו מקלר", שגור התנגד לה עם "תחשוב עוד קצת – הצביע עבור גור". גור ניצח את מקלר למועמדות הדמוקרטית באוגוסט, ובשלב זה בהיסטוריה של טנסי, המועמדות הדמוקרטית לתפקיד כלל המדינה עדיין הייתה "שקולה לבחירות". רוב האפרו-אמריקאים נשללו מזכויותיהם בגלל חוקים ומנהגים מפלים, וכתוצאה מכך המפלגה הרפובליקנית הייתה פעילה בעיקר במזרח טנסי. זה היה המצב מאז מלחמת האזרחים. גור כיהן שלוש קדנציות מלאות בסנאט.

התבוסה של מקלר הייתה חלק ממגמת שינוי כלל-מדינתית ב-1952. באותה שנה הובס מושל טנסי המכהן גורדון בראונינג על ידי פרנק ג. קלמנט. בראונינג, שכיהן בסך הכל שלוש קדנציות כמושל, מתוכן שתי קדנציות אחרונות ברציפות, היה גם בשלב מסוים בן ברית קרוב של קראמפ, אך מאז הסתכסך איתו. מכיוון שקלמנט וגור היו שניהם צעירים בהרבה ונחשבו כפרוגרסיביים יותר מקודמיהם, כמה היסטוריונים מצטטים את הבחירות של 1952 כאינדיקציה לכך שטנסי נכנסה לעידן "הדרום החדש" של הפוליטיקה הדרומית מוקדם יותר מרוב מדינות הדרום האחרות.

 מורשת 
מקלר כתב ספר על קודמיו בטנסי בסנאט בשם Tennessee Senators as Seen by One of Their Successors (1942). בשנים האחרונות הוא עודכן על ידי אחד מיורשיו, מנהיג הרוב בסנאט לשעבר, ד"ר ביל פריסט.

אגם מקלר, הגובל באזור התעשייה של אי הנשיא של ממפיס לאורך נהר המיסיסיפי ונמל התעופה האזורי מקלר-סיפס (במקור "מקלר פילד") בג'קסון, טנסי ("MKL") נקראים שניהם לכבודו.

מקלר מת ב-25 באוקטובר 1957. הוא נקבר בבית הקברות אלמווד בממפיס, טנסי.

 ייצוג בכלי תקשורת אחרים 
היו שהשערו שהסנאטור מקלר היה ההשראה לדמות הסנאטורית מקרוליינה הדרומית סיברייט קולי ברומן "ייעוץ והסכמה" של אלן דרורי.

מקלר הוצג על ידי השחקן והזמר הקאנטרי אד ברוס בסרט "אויבי הציבור" (2009) ומייקל אוניל בסרט ג'יי אדגר (2011).

 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי אלבמה
קטגוריה:בוגרי בית הספר למשפטים באוניברסיטת אלבמה
קטגוריה:נשיאים זמניים של הסנאט של ארצות הברית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מטנסי
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1869
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1957