יוסף ואשת פוטיפר (אורציו ג'נטילסקי)

יוסף ואשת פוטיפר הוא ציור שמן מאת הצייר האיטלקי אורציו ג'נטילסקי, שנוצר בין השנים 1630–1632 עבור המלכה הנרייט מארי בבית המלכה בגריניץ'. הציור מתאר את הסצנה המקראית מספר בראשית, פרק ל"ט, שבה אשת פוטיפר מנסה לפתות את יוסף, והוא נמלט ממנה, ומותיר את בגדו בידה.

 רקע והיסטוריה 
אורציו ג'נטילסקי היה בנו של צורף פלורנטיני, אך עבר לרומא, שם הושפע עמוקות מהאופן שבו קראווג'ו תיאר את המציאות, מהשימוש הדרמטי שלו באור ומהארגון הצפוף של הדמויות במישור הציור. בשנות השישים לחייו הגיע ג'נטילסקי ללונדון, לחצרו של צ'ארלס הראשון ושל המלכה הנרייטה מריה, וצייר סדרת יצירות עבור בית המלכה, שתוכנן על ידי האדריכל איניגו ג'ונס.

 הנושא המקראי 
הציור מבוסס על סיפור יוסף בבית פוטיפר. לפי הסיפור המופיע בספר בראשית, יוסף נמכר לעבדות ונקנה על ידי פוטיפר, שר הטבחים של פרעה, שמינה אותו למנהל ביתו. אשת פוטיפר ניסתה לפתותו, אך יוסף דחה אותה שוב ושוב. באחד הימים אחזה בבגדו ואמרה: "שכבה עמי", אך יוסף נמלט והשאיר את בגדו בידיה. לאחר מכן, האשימה אותו אשת פוטיפר בניסיון לתקוף אותה, תוך שימוש בבגדו כהוכחה, וכתוצאה מכך נכלא.

 יצירת הציור 
הציור תועד לראשונה בגריניץ' בשנת 1633–1634, כאשר הוכנה עבורו מסגרת. התשלום האחרון שתועד עבור עבודותיו של ג'נטילסקי בחצר המלוכה היה 400 ליש"ט, במסגרת צו מלכותי מ-14 ביוני 1632, ששולם ב-27 ביולי. ייתכן כי סכום זה כלל גם את התשלום עבור ציור זה. היצירה הייתה חלק מקבוצת ציורים שהוזמנו עבור המלכה הנרייטה מריה, והיא הותקנה בבית המלכה, ככל הנראה רק לאחר 1637, כאשר עדיין נערכו עבודות עיצוב הפנים. הציור היה תלוי ככל הנראה בחדר המבוא של המלכה או בחדר הקבינט הצפון-מערבי. פרספקטיבת התמונה, שנראית בצורה מיטבית כאשר מתבוננים בה מקרוב מהצד השמאלי, מרמזת כי ג'נטילסקי התכוון מראש למיקום תלייה מסוים.

 שימור ושינויים 
ייתכן שהציור עבר ניקוי ושימור בין ביקוריו של חוקר האמנות ג.פ. וגן בהמפטון קורט בשנת 1837 ובשנת 1854. בעוד שבביקורו הראשון שיבח את הצבעים העזים ואת האפקט הדרמטי, בביקורו השני הביע צער על ניקוי יתר שפגע בחיוניות הצבעים. בשנת 1978, במהלך פעולות שימור, נתגלה כי הקנבס הוכן בשכבת דבק ולאחריה שתי שכבות יסוד – אדומה ואפורה-לבנה, בהתאם להמלצותיו של תאודור טורקה דה מאיירן ב-Pictoria Sculptoria משנת 1620.

הקומפוזיציה נבנתה בשיטתיות: הרצפה נצבעה לפני הדמויות, המיטה לפני הסדינים הרפויים ואשת פוטיפר. דה מאיירן תיאר גם את השימוש של ג'נטילסקי בטיפה של לכה מענבר ונציאני (כמו זו ששימשה לכלי נגינה) כדי להעניק לאזורי העור מראה שקוף וזוהר. אף שהגימור מוקפד, אזורים עיקריים נחסמו תחילה במשיכות מכחול חופשיות לפני תוספת הדמויות.

בדומה לקראווג'ו, נהג ג'נטילסקי לעבוד ישירות על הבד ללא רישומים מקדימים. צילומי רנטגן חושפים כי מיקומם של יוסף ואשת פוטיפר לא השתנה משמעותית לאחר תחילת הציור, אך נעשו התאמות בפרספקטיבה – צד המיטה הרחוק הונמך, הווילון הורם, הכרית הורדה, זרועה הימנית של אשת פוטיפר ורגלי יוסף זזו מעט, וחזהּ של אשת פוטיפר, שבתחילה היה מכוסה בצניעות, נחשף. אנליזה של הצבעים גילתה שימוש מוקדם בביטומן, חומר שבדרך כלל נקשר לציורי המאות ה-18 וה-19, והוא מופיע בחום של כיסוי המיטה הירוק, ברקע השחור ובקישוטי שוליו של כתונת יוסף.

 סגנון והשפעות 
המשטחים החלקים והדיוק בתיאור האריגים מעידים על הכשרתו של ג'נטילסקי בפירנצה, שבה שלטה מסורת הרישום, וכן על השפעת הסגנון של ברונזינו, שהיה פופולרי באותה תקופה. סגנון מנייריסטי מאוחר זה הושפע עמוקות מציוריו של קראווג'ו ברומא. היה זה אופייני לג'נטילסקי לחזור על קומפוזיציות עם שינויים קלים ולשוב ולהשתמש בתנוחות מסוימות. דמותו של יוסף מופיעה ביצירה קודמת של האמן, אך ככל הנראה גם נלמדה מן המציאות. ידוע כי ג'נטילסקי המשיך להשתמש בדוגמנים ודוגמניות בתקופתו באנגליה, והתוצאה היא דמויות אלגנטיות אך בעלות נוכחות ריאליסטית חיה.

 אור, צבע ודרמטיות 
האור בציור נובע ככל הנראה ממקור בודד הממוקם מחוץ למסגרת, בקצה הימני. רגלי יוסף מטילות צל לאחור, ורגלי המיטה מטילות צל שמאלה. תאורה חזקה זו, המזכירה את קראווג'ו, מדגישה את גון עורה הקריר של אשת פוטיפר ואת סדיניה הלבנים והמקומטים, ותופסת את מבטו לאחור של יוסף ברגע המכריע.

השחקנים בסצנה לבושים בבגדים בני זמנם של ג'נטילסקי, אך הממד הריאליסטי של הלבוש משתלב במלאכת הציור הווירטואוזית של הבדים הרוויים בצבעים עזים – מאפיין מובהק של סגנונו המאוחר.

 סגנון החצר וההשפעה האירופית 
הגימור המלוטש והאלגנטיות התיאטרלית של הציור משקפים את טעמה של חצר המלוכה של צ'ארלס הראשון, שבה הועלו מסכות ראוותניות ומלאכותיות. תחכום זה היה חלק מסגנון אמנותי בין-לאומי שהתפתח בעקבות קראווג'ו, וניכר גם ביצירותיהם של גריט ון הונטהורסט וסימון וואה. ג'נטילסקי ספג לעיתים ביקורת על העדפת יופי חזותי על פני עומק פסיכולוגי, אך בציור זה יש שילוב של השניים: הצבעים יוצרים ניגודים חריפים – אדום, בורגונדי, כתום וזהב; הווילונות הכבדים מרמזים הן על קנוניה והן על חושניות. האפקט הדומיננטי של היצירה הוא קלסטרופוביה – וילון מאויר (הנראה כמעט כחלק ממשטח הציור) חוסם מרחב רדוד, ומיקום הצופה ומקור האור נדחפים קרוב לסצנה של פיתוי מסוכן.

מקוריות והיסטוריית בעלות
הציור ככל הנראה נוצר עבור צ'ארלס הראשון. בעת מכירת נכסי הכתר, הוערך ב-50 ליש"ט על ידי הנאמנים למכירה ונמכר לג'ורג' וילסון. לאחר הרסטורציה של המלוכה ב-1660, הושב הציור ונרשם בשנת 1669 בחדר הקבלה של המלכה הנרייטה מריה. בשנת 1688 כבר היה הציור בחזרה באנגליה, אז הופיע ברישומי החדר הגדול של המגורים החדשים בארמון וייטהול.

 ביבליוגרפיה 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורי התנ"ך
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:יוסף בציורים
קטגוריה:ציורים באוסף המלכותי של הממלכה המאוחדת
קטגוריה:אורציו ג'נטילסקי: ציורים