המערכה בקרוליינות

המערכה בקרוליינות (1 בינואר - 26 באפריל 1865), הייתה המערכה האחרונה שערך צבא האיחוד נגד צבא הקונפדרציה בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית. ב-1 בינואר, גנרל האיחוד ויליאם שרמן התקדם צפונה מסוואנה, ג'ורג'יה, לעבר הקרוליינות, מתוך כוונה לחבור לכוחות האיחוד בווירג'יניה המערכה הגיעה לשיאה בתבוסתו של גנרל הקונפדרציה ג'וזף א. ג'ונסטון בקרב בנטונוויל, ובכניעתו ללא תנאי לכוחות האיחוד ב-26 באפריל 1865. הכניעה שבועיים בלבד לאחר התבוסה של צבאו של רוברט א. לי בקרב על בית המשפט באפומטוקס, סימנה שהמלחמה הסתיימה למעשה.

 רקע 
מייג'ור גנרל ויליאם שרמן לקח כוח גדול דרך ג'ורג'יה במערכת אטלנטה ב-1864, וכבש את העיר אטלנטה בספטמבר. בסתיו 1864 הוא התמקד במאבק בגנרל הקונפדרציה ג'ון בל הוד במערכת פרנקלין-נאשוויל. שרמן יצא בסופו של דבר מהמערכה, והשאיר לגנרל ג'ורג' ה. תומאס להתמודד עם הוד, בעוד הצבא הראשי חזר לאטלנטה. לאחר מכן החל שרמן את "הצעדה אל הים", שהגיעה לשיאה בלכידת סוואנה בדצמבר.

בשלב זה, לשרמן היו 60,000 חיילים ותיקים בפיקודו, אשר המפקד הכללי של צבא האיחוד, לוטננט גנרל יוליסס ס. גרנט רצה לפרוס מחדש לשימוש בווירג'יניה. גרנט הורה לשרמן להעלות את צבאו על ספינות כדי לתגבר את ארמיית הפוטומק ואת ארמיית הג'יימס בווירג'יניה, שם גרנט היה שקוע במצור על פטרבורג נגד גנרל הקונפדרציה רוברט לי. לשרמן היו תוכניות גדולות יותר בראש. הוא שכנע את גרנט שעליו לצעוד צפונה דרך הקרוליינות במקום זאת, ולהרוס כל דבר בעל ערך צבאי לאורך הדרך, בדומה ל"הצעדה אל הים" שלו דרך ג'ורג'יה. שרמן היה מעוניין במיוחד להתמקד בקרוליינה הדרומית, כמדינה הראשונה שפרשה מהאיחוד, בשל ההשפעה שתהיה לה על המורל הדרומי. גרנט הצטרף, ושרמן קיבל את האישור בערב חג המולד. הימים עד תום השנה הוקדשו להכנות.

שרמן התכוון שחלק הארי של הצבא יחל לנוע באמצע ינואר 1865, אך התמרון החל ב-30 בדצמבר 1864.

צבאו של שרמן החל להתקדם לכיוון קולומביה, קרוליינה הדרומית, בסוף ינואר 1865.

לאחר המלחמה, שרמן ציין שבעוד שהצעדה שלו אל הים כבשה את הדמיון של האנשים, היא הייתה משחק ילדים בהשוואה מערכה בקרוליינות.

התוכנית של שרמן הייתה לערוך הטעיה לכיוון אוגוסטה, ג'ורג'יה וצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, בעוד שבפועל הוא שאף להגיע לגולדסבורו, קרוליינה הצפונית. כמו במבצעיו בג'ורג'יה, צעדו צבאותיו של שרמן בכיוונים שונים בו-זמנית, ובכך בלבלו את מגני הקונפדרציה המפוזרים בנוגע למטרה האמיתית שלו, שהיא עיר הבירה של המדינה, קולומביה, קרוליינה הדרומית.

 סדר הכוחות 
 האיחוד 
המערכה בקרוליינות התנהלה בדומה למערכה באטלנטה. 60,079 אנשיו של שרמן חולקו לשני אגפים. האגף הימני כלל את ארמיית טנסי, בפיקודו של מייג'ור גנרל אוליבר אוטיס הווארד. האגף השמאלי כלל שני קורפוסים, ה-14 וה-20, בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי וו. סלוקום, שלימים סומן באופן רשמי כארמיית ג'ורג'יה. תגבורת הגיעה בקביעות במהלך הצעדה שלו צפונה, ועד ה-1 באפריל הוא פיקד על 88,948 איש לאחר שארמיית אוהיו בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון מ. סקופילד הצטרף אליו בגולדסבורו, קרוליינה הצפונית.

בהמשך לתקדים שנקבע בצעדה אל הים, הצבא נותק מקווי האספקה שלו כדי לאפשר ניידות. הצבא נע בקלילות: כמות גדולה של תחמושת נלקחה, אך כמות מינימלית של מזון, מזון לבעלי חיים או אספקה אחרת. שרמן לא ציפה לאספקה נוספת עד שיגיע לנהר קייפ פיר, במרכז קרוליינה הצפונית. הצבא היה אמור להתקיים מהמזון שבשטח וממשאבי המקומיים. ניתנו הוראות קפדניות מאוד להסדרת איסוף האספקה. החיילים הורשו לדרוש אספקה מסוימת מהמקומיים, אך נאסר עליהם להיכנס לבתים או לחדור לרכוש, נאסר להטריד את המקומיים, והם נדרשו להשאיר מספיק מזון כדי שהמקומיים יוכלו להתקיים. הרס רכוש הותר רק בצו של מפקדי הקורפוס, בהתאם לרמת ההטרדה שהצבא חווה. אם הצבא לא הופרע, לא היה אמור להתרחש הרס רכוש. אך אם פעולות גרילה הפריעו לצבא, האזור היה נהרס בהתאם לרמת הפעילות. הציות להוראות האיסוף היה משתנה; חלק מהחיילים נטו לגנוב באופן משמעותי מהמקומיים.

המסע דרך קרוליינות היה בוצי וקשה, במיוחד לאור העובדה שהדרכים נועדו לרכבים בלבד; החיילים נאלצו ללכת דרך השטח הפתוח לצידן. כוחות הנדסה שימשו בהרחבה לבניית גשרים ומקטעים ארוכים של דרכים מחוזקות (corduroy roads). חייל קונפדרציה אחד העיר: "אם הצבא של שרמן היה מגיע לגיהנום ורוצה לצעוד לשם ולא הייתה דרך אחרת, הם היו מחזקים את הדרך וצועדים הלאה".

 הקונפדרציה 
ליריביו של שרמן בצד הקונפדרציה היו כוחות מועטים בהרבה. הכוח המרכזי בקרוליינות היה ארמיית טנסי המוכה, שוב תחת פיקודו של הגנרל ג'וזף א. ג'ונסטון (שהודח מתפקידו על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס במהלך המערכה על אטלנטה נגד שרמן והוחזר לאחר שג'ון בל הוד הוביל פלישה הרסנית לטנסי). באמצע מרץ עמד כוחו על 9,513 חיילים, ובאמצע אפריל על 15,188. הצבא היה מאורגן בשלושה קורפוסים, בפיקודם של לוטננט גנרל ויליאם ג'יי. הארדי, לוטננט גנרל אלכסנדר פ. סטיוארט ולוטננט גנרל סטיבן ד. לי. בנוסף, בקרוליינות פעלו כוחות פרשים מהדיוויזיה של מייג'ור גנרל וייד המפטון ומספר קטן של חיילים בווילמינגטון שבקרוליינה הצפונית, תחת פיקודו של הגנרל ברקסטון בראג.

 הקרבות במערכה 
ממוזער|400x400 פיקסלים| התקדמותו של שרמן: טנסי, ג'ורג'יה והקרוליינות (1863–65)
ממוזער|300x300 פיקסלים| תנועת הכוחות במהלך המערכה בקרוליינות
המערכה כללה את הקרבות הבאים.

 גשר הנהרות (3 בפברואר 1865) 
ממוזער| ליטוגרפיה של הקורפוס של הווארד מצבאו של שרמן חוצה את האדיסטו במהלך המערכה בקרוליינות מתוך ספר הלימוד לילדים משנת 1872
דיוויזיית הקונפדרציה בפיקודו של מייג'ור גנרל לאפייט מקלוס ניסתה למנוע את חציית נהר הסלקהצ'י על ידי האגף הימני של צבאו של שרמן. הדיוויזיה של האיחוד, בפיקודו של מייג'ור-גנרל פרנסיס פ. בלייר (מצבאו של הווארד), חצתה את הנהר ותקפה את האגף של מקלוס. מקלוס נסוג לברנצ'וויל, מה שגרם לעיכוב של יום אחד בלבד בהתקדמות כוחות האיחוד.

 אייקן (11 בפברואר) 
הקרב התרחש כולו בקרוליינה הדרומית. במהלך הקרב, יו ג'דסון קילפטריק תקף את העיר אייקן. קורפוס הפרשים של קילפטריק נלחם מול קורפוס הפרשים ומשמר הבית של אייקן, שהיו תחת פיקודו של ג'וזף וילר. וילר סידר את חייליו במבנה "V" ופרס לוחמים קדמיים לפני חיל הפרשים שלו. הוא תכנן שקילפטריק יתקוף את הלוחמים הקדמיים, שיסוגו למרכז ה-"V". לאחר מכן, 'קורפוס הפרשים שלו יסתער ויכתר את כוחותיו של קילפטריק. כאשר הקרב החל, חייל קונפדרציה ירה מוקדם מדי, מה שגרם לווילר להורות לכל חייליו לתקוף את צבא האיחוד. הם נכנסו לקרב פנים אל פנים. קילפטריק הובס ונאלץ לסגת למונטמורנסי.

 קולומביה (17 בפברואר) 
ב-17 בפברואר כבש שרמן את קולומביה, קרוליינה הדרומית, וכוחות הפרשים של המפטון נסוגו מהעיר. כוחות האיחוד הוצפו בהמוני אסירים פדרליים משוחררים ועבדים משוחררים. חיילים רבים ניצלו את השפע של מאגרי האלכוהול בעיר והחלו לשתות. בעיר פרצו שריפות, ורוחות חזקות הפיצו את הלהבות על פני שטח נרחב. רוב מרכז העיר נהרס, וחברות כיבוי האש המקומיות התקשו לפעול לצד צבא האיחוד הפולש, שחלקם ניסו גם הם לכבות את האש. שריפת קולומביה הפכה לנושא שנוי במחלוקת מאז, כאשר חלק טוענים שהשריפות היו תאונה, אחרים גורסים שזה היה מעשה נקמה מכוון, כמו באטלנטה, ואחרים טוענים שהשריפות הוצתו על ידי חיילי הקונפדרציה הנסוגים שהבעירו ערימות כותנה בדרכם החוצה מהעיר. כוחותיו של שרמן השמידו לאחר מכן כמעט כל דבר בעל ערך צבאי בקולומביה, כולל תחנות רכבת, מחסנים, מחסני נשק וסדנאות מכונות.

בערב ה-17 בפברואר, חיל המצב של פורט סאמטר וכל כוחות הקונפדרציה הנותרים באזור צ'ארלסטון התפנו צפונה כדי להימנע מניתוק על ידי צבאו המתקדם של שרמן.

יותר מחודש לאחר השתלטות על פורט פישר, ב-22 בפברואר כבשו חיילי האיחוד את הנמל החשוב של וילמינגטון, קרוליינה הצפונית, לאחר קרב קטן.

 וייז פורק (7–10 במרץ) 
שופילד תכנן להתקדם פנימה מווילמינגטון, קרוליינה הצפונית, בפברואר. במקביל, הוא הטיל על האלוף ג'ייקוב ד. קוקס לכוון את כוחות האיחוד מניו ברן לכיוון גולדסבורו. ב-7 במרץ, התקדמותו של קוקס נעצרה על ידי דיוויזיות בפיקודו של גנרל ברקסטון בראג בסאות'ווסט קריק מדרום לקינסטון, צפון קרוליינה. ב-8 במרץ ניסו הקונפדרציות לתפוס את היוזמה על ידי תקיפת אגפי האיחוד. לאחר הצלחה ראשונית, ההתקפות שלהם נתקעו בגלל תקשורת לקויה. ב-9 במרץ, כוחות האיחוד תוגברו והביסו את ההתקפות המחודשות של בראג ב-10 במרץ לאחר קרבות קשים. בראג נסוג מעבר לנהר ה-Neuse ולא הצליח למנוע את נפילת קינסטון ב-14 במרץ.NPS Wyse Fork 

 מונרו'ס קרוס רודס (10 במרץ) 
כאשר צבאו של שרמן התקדם לתוך קרוליינה הצפונית, דיוויזיית הפרשים של מייג'ור גנרל ג'דסון קילפטריק מיסכה את האגף השמאלי שלו. בערב ה-9 במרץ, שניים מבריגדות הפרשים של קילפטריק חנו ליד בית צ'ארלס מונרו במחוז קמברלנד (כיום הוק). מוקדם בבוקר ה-10 במרץ, פרשי הקונפדרציה בפיקודו של המפטון הפתיעו את הכוחות הפדרליים במחנותיהם, הדפו אותם בתוהו ובוהו ותפסו עגלות ותותחים. הפדרליים התארגנו מחדש ותקפו נגד, והחזירו לעצמם את התותחים והמחנות לאחר קרב נואש. עם הגעת תגבורות של האיחוד, נסוגו כוחות הקונפדרציה.NPS Monroe's Cross Roads 

 אברסבורו (16 במרץ) 
בשעות אחר הצהריים של 15 במרץ, נתקל חיל הפרשים של קילפטריק בכוחו של הארדי, שהוצב לאורך דרך ראלי ליד סמית'וויל. לאחר שבחן את קווי ההגנה של הקונפדרציה, נסוג קילפטריק וקרא לתגבורת רגלית. במהלך הלילה הגיעו ארבע דיוויזיות מהקורפוס ה-20 כדי להתמודד מול כוחות הקונפדרציה. עם שחר, ב-16 במרץ, התקדמו כוחות האיחוד בחזית דיוויזיונית, כשהם דוחקים לאחור את לוחמי הקו הקדמי, אך נעצרו מול הקו המרכזי של הקונפדרציה ומתקפת נגד. בשעות הבוקר המאוחרות, חידשו כוחות האיחוד את התקדמותם עם תגבורות חזקות והצליחו לדחוק את כוחות הקונפדרציה משני קווי ביצורים, אך נהדפו בקו שלישי. בשעות אחר הצהריים המאוחרות החל להגיע לשדה הקרב הקורפוס ה-14 של האיחוד, אך הוא לא הצליח להתארגן לפני רדת החשכה בשל הקרקע הביצתית. הארדי נסוג במהלך ליל 16 במרץ, לאחר שעיכב את התקדמות כוחות האיחוד כמעט יומיים.NPS Averasboro 

 בנטונוויל (19–21 במרץ) 
בזמן שהתקדמותו של סלוקום נעצרה באוורסבורו על ידי כוחותיו של הארדי, האגף הימני של צבאו של שרמן, בפיקודו של הווארד, צעד לעבר גולדסבורו. ב-19 במרץ, נתקל סלוקום בכוחות הקונפדרציה המבוצרים של הגנרל ג'וזף א. ג'ונסטון, אשר ריכז את כוחותיו כדי לבלום את התקדמותו בבנטונוויל. ג'ונסטון הגדיל את כוחותיו לכ-21,000 איש על ידי שילוב הכוחות של בראג, שנטש את וילמינגטון. בשעות אחר הצהריים המאוחרות, תקף ג'ונסטון ומחץ את קו הקורפוס ה-14. רק מתקפות נגד חזקות ולחימה נואשת מדרום לדרך גולדסבורו הצליחו לבלום את מתקפת הקונפדרציה. יחידות מהקורפוס ה-20 הצטרפו לקרב כאשר הגיעו לשדה הקרב. חמש מתקפות של הקונפדרציה נכשלו בניסיונן להדוף את מגיני האיחוד, והחושך סיים את הלחימה ביום הראשון. במהלך הלילה, צמצם ג'ונסטון את קו הקרב שלו למבנה "V" כדי להגן על האגפים, עם נחל מיל מאחוריו.

ב-20 במרץ, חיזק סלוקום את כוחותיו בצורה משמעותית, אך הלחימה הייתה מפוזרת. שרמן נטה לאפשר לג'ונסטון לסגת. עם זאת, ב-21 במרץ, ג'ונסטון נשאר במקומו בזמן שפינה את פצועיו. ההתכתשויות התעצמו לאורך כל החזית. אחר הצהריים, מייג'ור גנרל ג'וזף מאוור הוביל את דיוויזיית האיחוד שלו דרך מעבר צר שחצה את נחל מיל לעורפו של ג'ונסטון. מתקפות נגד של הקונפדרציה עצרו את התקדמותו של מאוור, והצילו את קו התקשורת והנסיגה היחיד של הצבא. מאוור נסוג, וסיים את הלחימה באותו יום. במהלך הלילה נסוג ג'ונסטון מעבר לגשר בבנטונוויל. כוחות האיחוד רדפו אותו עם שחר, דחקו את כוחות המאסף של וילר ושמרו על הגשר. המרדף של כוחות האיחוד נעצר בנחל האנה לאחר התכתשות קשה. שרמן, לאחר שהתארגן מחדש בגולדסבורו, רדף אחר ג'ונסטון לעבר ראלי.NPS Bentonville 

 לאחר מכן 
המערכה של שרמן בקרוליינות, שבה צעדו כוחותיו 425 מיילים (684 ק"מ) במשך 50 ימים, הייתה דומה לצעדה שלו אל הים דרך ג'ורג'יה, אם כי הייתה פיזית תובענית יותר. עם זאת, כוחות הקונפדרציה שהתנגדו לו היו קטנים בהרבה ומדוכדכים יותר. כאשר נפגש ג'וזף א. ג'ונסטון עם ג'פרסון דייוויס בגרינסבורו ב-12–13 באפריל, הוא אמר לנשיא הקונפדרציה:
עמנו עייף מהמלחמה, מרגיש שהוא מובס ולא יילחם. ארצנו מוצפת, המשאבים הצבאיים שלה פחתו מאוד, בעוד שהכוח והמשאבים הצבאיים של האויב מעולם לא היו גדולים יותר ויכולים לגדול לכל היקף שיחפוץ. ... כוחי הקטן נמס כמו שלג בשמש.
ב-18 באפריל, שלושה ימים לאחר רצח הנשיא אברהם לינקולן, חתם ג'ונסטון על שביתת נשק עם שרמן בבנט פלייס, חווה ליד תחנת דרהאם. שרמן נתקל בהתנגדות פוליטית על כך שהציע לג'ונסטון תנאי כניעה שכללו נושאים פוליטיים בנוסף לצבאיים, ללא אישור מגנרל גרנט או ממשלת ארצות הברית. הבלבול בנושא זה נמשך עד ה-26 באפריל, כאשר ג'ונסטון הסכים לתנאים צבאיים גרידא והסגיר רשמית את צבאו ואת כל כוחות הקונפדרציה בקרוליינות, ג'ורג'יה ופלורידה. זו הייתה הכניעה המשמעותית השנייה באותו חודש. ב-9 באפריל, רוברט א. לי נכנע לארמיית צפון וירג'יניה בבית המשפט באפומטוקס. זה היה הסוף הווירטואלי של הקונפדרציה, אם כי כמה כוחות קטנים יותר החזיקו מעמד, במיוחד באזור שממערב לנהר המיסיסיפי, לתוך הקיץ.

לקריאה נוספת
 ברוס קאטון, מלחמת האזרחים האמריקנית, תרגם שמשון ענבל, הוצאת מערכות, תל אביב, תשל"ט 1979, עמ' 244–254

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:מלחמת האזרחים האמריקנית: קרבות
קטגוריה:קרוליינה הדרומית: היסטוריה
קטגוריה:קרוליינה הצפונית: היסטוריה
קטגוריה:1865 בארצות הברית