וולטר בראונלו

וולטר פרסטון בראונלו (באנגלית: Walter Preston Brownlow; 27 במרץ 1851 – 8 ביולי 1910) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1897 ועד מותו ב-1910. בראונלו שימש כ מ-1881 עד 1883, ופרסם את ה-Jonesboro Herald and Tribune מ-1876 עד 1910.

בראונלו היה אחיינו של ויליאם בראונלו, מושל טנסי לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
בראונלו נולד ב-27 במרץ 1851 באבינגדון שבוירג'יניה, לג'וזף ומרי (בר) בראונלו. הוא למד בבתי ספר ציבוריים במשך שלוש שנים עד מות אביו ב-1861. מאחר שהיה צריך להתפרנס, הוא עבד כנער שליח בחברת טלגרף. בגיל 13, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא ניסה להצטרף לצבא האיחוד, אך נדחה בשל גילו. לאחר המלחמה, הוא עבד כשוליה של אחיו בתחום הפחחות ברוג'רסוויל שבטנסי, ולאחר מכן עבד כמהנדס ברכבת רוג'רסוויל וג'פרסון.

בשנת 1876 התקבל בראונלו  לעבודה ככתב ב־Knoxville Whig and Chronicle, עיתון שהוקם על ידי בן חסותו של דודו, ויליאם רול (ובאותה תקופה בבעלות משותפת של דודו). באותה שנה הוא סיקר את מסעות הבחירות של אוגוסטוס ה. פטיבון ואמרסון את'רידג'. באוקטובר 1876 רכש בראונלו את ה-Jonesboro Herald and Tribune, שאותו פרסם וערך עד מותו ב-1910.

בראונלו היה ציר בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1880, ומונה למנהל הדואר בג'ונסבורו שבטנסי ב-1881. בדצמבר 1881 הוא מונה לשומר הסף של בית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-47 (1881 – 1883), תפקיד ששלט בכניסה למליאת הבית. עוזרו היה ריצ'רד וו. אוסטין, בעל בריתו הפוליטי לעתיד. בראונלו עבד כמפקח על הלשכה בסנאט, שבה עובדו והופצו מסמכי הסנאט לציבור, מ-1885 עד 1893. לאחר שעזב את התפקיד הזה, הוא עבד לזמן קצר במשרדו של חבר הקונגרס אלפרד טיילור.

 כהונה בקונגרס והפוליטיקה המפלגתית במדינה 
בראונלו התמודד לראשונה על מושב הקונגרס של המחוז הראשון ב-1894. בוועידת מפלגת המדינה, הוא נקלע למבוי סתום על המועמדות עם ויליאם קולמן אנדרסון לפני שהסיר לבסוף את שמו, מה שאיפשר לאנדרסון לזכות בהצבעה ה-144. בשנת 1896, הוא חיפש שוב את המועמדות במרוץ משולש עם אנדרסון ו-וו. א. פ. מילבורן. בניגוד לקמפיין של 1894, המועמדים לבחירות של 1896 נבחרו בפריימריז, שבו זכה בראונלו בהפרש של 8,843 קולות מול 6,590 קולות עבור מילבורן ו-5,448 קולות עבור אנדרסון. בבחירות הכלליות הוא ניצח את המועמדת הדמוקרטית, לייסי לורנס, 25,075 קולות מול 13,916 קולות.
ימין|ממוזער|250x250 פיקסלים| איור שהופיע ב"ג'ונסבורו הראלד אנד טריביון" באפריל 1896, לאחר הניצחון העיקרי של בראונלו
עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-19, המפלגה הרפובליקנית של טנסי התפצלה לשני פלגים, האחד בראשות בראונלו, השני בראשות חבר הקונגרס לשעבר הנרי קליי אוונס (הריב כלל בעיקר חלוקת חסות פדרלית). סכסוך זה נמשך לאורך הקריירה בקונגרס של בראונלו (ובמשך מספר שנים לאחר מותו). תומכיו של בראונלו כללו את ריצ'רד וו. אוסטין, ג'ון אי. מק'קול, פוסטר ו. בראון, ואנשי העסקים של נוקסוויל, אדוארד ג'יי סנפורד, ג'יימס א. פאולר וויליאם ג'יי אוליבר. בני דודיו, ילדיו ונכדיו של דודו המפורסם, נותרו בעלי השפעה באזור נוקסוויל. בין תומכיו של אוונס נמנו איש העסקים של צ'טנוגה ניואל סנדרס והפוליטיקאי של נוקסוויל, ניית'ן וו. הייל.

בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1896, בראונלו ואוסטין עזרו לסכל את הצעתו של אוונס למועמדות לסגן הנשיא. כשגבר על אוונס, נבחר בראונלו לנציג המדינה לוועדה הרפובליקנית הלאומית, שם התיידד עם מארק האנה, מנהל הקמפיין של המועמד לנשיאות ויליאם מקינלי. מערכת היחסים של בראונלו עם האנה ומקינלי תהווה מפתח בסיוע לו להשיג ולהפיץ חסות פדרלית במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 המאוחרות. ב-1897, מקינלי שנבחר זה עתה שקל למנות את אוונס כמנהל הדואר הכללי, אך בחר במקום זאת בג'יימס א. גארי, בין השאר בשל התנגדותו של בראונלו לאוונס. לאחר שאוונס מונה לנציב הפנסיה, בראונלו ניסה ללא הצלחה לפטר אותו.
שמאל|ממוזער|211x211 פיקסלים| חבר הקונגרס בראונלו, בערך 1897
בשנת 1900, בראונלו שלט למעשה במפלגה הרפובליקנית של טנסי. בוועידת מפלגת המדינה בנאשוויל באותה שנה, נבחר בראונלו ליושב ראש, ובעלי בריתו בוועדה העניקו לו את הכוח לדחות כל מועמד לתפקיד. אוונס ותומכיו בזעם יצאו מהכינוס וערכו כינוס מתחרה ברחבי העיר. שתי הוועידות שלחו נציגים לוועידה הלאומית הרפובליקנית של שנת 1900, אך אלו של בראונלו זכו ברוב המושבים של המדינה. בראונלו ניצח בקלות את האתגר העיקרי מצידו של השופט ה. טיילר קמפבל באותה שנה. ג'ון אי. מקול, בעל ברית של בראונלו, היה מועמד המפלגה לתפקיד המושל.

אחיזתו של בראונלו במפלגה הראתה סימני שבירה ב-1904, כאשר המועמד שלו, אוסטין, הובס על ידי המועמד הנתמך על ידי אוונס, הייל, על המושב הפתוח של חבר הקונגרס הפורש של המחוז השני, הנרי ר. גיבסון. רפובליקנים רבים במדינה התעייפו מהשליטה של בראונלו במפלגה. סם ר. סלס האשים את בראונלו בשימוש באמצעים מפוקפקים כדי להשתלט על כנסים ברחבי המדינה, וג'ון צ'ילס הוק קרא לחקור את הטקטיקה של בראונלו. לאחר שאוונס הביס את המועמד שנתמך על ידי בראונלו, ט. אסברי רייט, למועמדות למושל ב-1906, תקף בראונלו באכזריות הן את אוונס והן את סנדרס, הרחיק תומכים נוספים, ואיפשר לגוש תומכי אוונס להחזיר את השליטה במפלגת המדינה. חבר הקונגרס הפופולרי לשעבר אלפרד א. טיילור התמודד נגד בראונלו כעצמאי במחוז הראשון, אך בראונלו נבחר מחדש בקלות.

לאחר ההפסד של אוונס למלקולם ר. פטרסון בבחירות הכלליות, קיבל סנדרס את השליטה בבלוק הפוליטי שלו, והצליח למנות כמה בעלי ברית פוליטיים לתפקידי דואר ברחבי המדינה. בשנת 1908, על אף שנחלש במידה ניכרת ממחלה, ניסה בראונלו להחזיר לעצמו את השליטה במפלגת המדינה. חברו, ויליאם ג'. אוליבר, הוביל המון חמוש לנאשוויל, השתלט על ועידת מפלגת המדינה, ובני ברית של בראונלו נבחרו כנציגים לוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1908. עם זאת, סיעת סנדרס שלחה קבוצת צירים משלה, והם קיבלו מושבים במדינה לאחר שנודע לוועדה הלאומית על מעשיו של אוליבר.

בשנת 1910, זכה בראונלו במועמדות למושב הקונגרס שלו. באותה שנה בן וו. הופר הנתמך על ידי סנדרס הוצב כמועמד המפלגה למשרת המושל, על פני המועמד המועדף עליו, אלפרד טיילור, אולם הופר נתפס בדרך כלל כנייטרלי בקרב הסיעות, והיה ביחסים טובים עם סיעת בראונלו.

 הישגים בקונגרס 
הצעתו של בראונלו משנת 1902 ל"לשכה לדרכים ציבוריות" הייתה הצעת החוק הראשונה שהונחה בקונגרס למערכת מאוחדת של כבישים לאומיים, מדינתיים ומקומיים. על אף שהצעת החוק לא הצליחה לעבור, היא עזרה להניח את התשתית למה שהפך בסופו של דבר למשרד הכבישים הציבוריים (כיום מינהל הכבישים הפדרלי), שהוקם עם חוק הסיוע הפדרלי של 1916.

בשנת 1906, הבטיח בראונלו את הקמתו של בית קברות לאומי לנשיא אנדרו ג'ונסון בגרינוויל, והכניס בקשה בהצעת ההקצאות משנת 1907 לשיפורים בבית הקברות. כאשר נציג הצפון ניסה להסיר את הבקשה, בראונלו פתח בנאום סוער. הוא טען שהמחוז שלו "סיפק יותר חיילים לשירות האיחוד במהלך הימים האפלים של המרד מאשר כל מחוז קונגרס בארצות הברית", ושיבח את ג'ונסון כ"הפטריוט הגדול ביותר של מלחמת האזרחים". בעקבות נאום זה הוחזרה בקשת המימון להצעת החוק.

ללא ספק ההישג המתמשך ביותר בקריירה של בראונלו היה הבית הלאומי לחיילים מתנדבים נכים ליד ג'ונסון סיטי, טנסי, על ידי חוק הקונגרס מ-28 בינואר 1901. ארבעים שנה לאחר מלחמת האזרחים, "בית החיילים" פותח בקנה מידה חסר תקדים ועוצב על פי המסורת האירופית של מוסדות המספקים טיפול לחיילים נכים של מלחמותיה הרבות של אירופה במהלך המאות ה-18 וה-19.

בהבטחת המעבר של הצעתו לבית החיילים, נתקל בראונלו בקשיים רבים. בתחילה, מועצת המנהלים שמונתה בקונגרס ומנהלת את ההטבות לחיילים משוחררים סירבה לשמוע אותו, וקבעה שהמדיניות היא להרתיע בתים שהוקמו על ידי הממשל הפדרלי ולתמוך רק בבתים שפותחו על ידי המדינות. בראונלו ביקש להופיע בפני מועצת הוותיקים למשך חמש דקות כדי להציג את הצעתו. הוא אמר לחברי המועצה שאלפי גברים בדרום ובמיוחד במחוז הראשון של טנסי סיכנו את חייהם ואת הונם בתמיכה באיחוד. בראונלו הצהיר שהממשלה הפדרלית אישרה לאחרונה סכום כסף גדול להקמת בית סוהר באטלנטה כדי שאסירי הדרום לא יסבלו מתלאות האקלים הצפוני הקר והלא מוכר. בראונלו סיכם את טיעונו בנקודה שהחיילים הוותיקים בהחלט זכאים לתמורה לפחות כמו מורשעים. בתום תחינתו, המועצה הודיעה לו כי החברים אישרו פה אחד את תוכניתו להקצאה של מיליון דולר.

ממוקם על , בית החיילים הלאומי כלל בית חולים, מקום מגורים ליותר מ-3,000 יוצאי מלחמת האזרחים האמריקנית, גן חיות, ספריית קרנגי, שני אגמים ושירותים רבים אחרים, כולם בתוך סביבה דמוית פארק שהוקמה כמחווה לארכיטקטורת הנוף. של אותה תקופה. כיום, הקמפוס מאכלס מרכז מרכזי לענייני ותיקים וכן את מכללת אוניברסיטת המדינה מזרח טנסי לרפואה ורוקחות. ב-30 ביוני 2011, קמפוס בית החיילים הלאומי הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית.

למרות שהיה אלוף במטרות האיחוד הדרומית, בראונלו נשא נאום זיכרון בקומת הבית לסנאטור אישם ג. האריס, שהיה אחד האויבים המרים ביותר של דודו במהלך מלחמת האזרחים. הוא עשה כך גם עבור הסנאטור ויליאם ב. בייט, גנרל לשעבר בצבא הקונפדרציה, ב-1907.

לדברי בן דודו, לואיס בראונלו, וולטר בראונלו הצהיר פעם, "המחוקק הטוב ביותר הוא זה שמצביע בעד כל ההקצבות ונגד כל המיסים." הוא גם הביע פעם תסכול ממערכת החסות, וקבע: "כל משרה שאני מאייש מציבה נגדי אדם מרושע אחד ושנים עשר אויבים."

 משפחתו 
בראונלו התחתן עם קלייטה אשלנד הולבך ב-1870, ונולדו להם שישה ילדים, חמישה מהם חיו עד לבגרותם: שלוש בנות ושני בנים.

 מותו 
בראונלו מת בג'ונסון סיטי, טנסי ב-8 ביולי 1910, בגיל 59, ונקבר בבית הקברות הלאומי מאונטיין, שם אובליסק גדול מסמן את קברו. 

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי וירג'יניה
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1851
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1910