יהדות מרכז אסיה

יהדות מרכז אסיה מכיל את העדות היהודיות שמקורן במרכז אסיה. נוסעים רוסיים במאה ה-18 וה-19 ולאחר מכן נוסעים בריטיים והודים במאה ה-19 כינו את היהודים שחיו באמירות בוכרה, ח'אנות חיווה וח'אנות קוקנד שבהן היו קהילות יהודיות גדולות שדברו בניב יהודי טג'יקי, "יהודים בוכריים". במאה ה-19 עבר האזור לשליטת רוסיה ומשם לשליטת ברית המועצות. מאז קריסת ברית המועצות היגרו רוב היהודים לארצות הברית ולישראל, ומיעוטם למערב אירופה.

 נתונים דמוגרפיים 
לא קיימים נתונים מספריים מהימנים על מספר יהודי האזור לפני המאה ה-19, אולם במאה ה-19 הוערך מספרם בכ-13,600 נפשות בעוד שעל פי מפקדי אוכלוסין רוסיים הגיע מספרם לאחר מלחמת העולם השנייה לכ-28,000 נפשות ובסוף המאה ה-20 לכ-85,000 (מספר כולל שליהודים ממוצא זה החיים גם בישראל).

 היסטוריה 
 העת העתיקה 
ההיסטוריה של היהודים באזור מורכבת ממקורות היסטוריים שונים, רבים מהם עקיפים או מקוטעים. המקורות הראשונים מתבססים על אגדות והשערות. אגדה בוכרית-יהודית מספרת שהיו אלה אשורים, שלאחר שכבשו את ממלכת ישראל (722 לפנה"ס) שגירשו חלק גדול מאוכלוסייתה (שבטי ישראל האבודים) לבוכרה ומשם התפזרו במרכז אסיה. ישנם חוקרים המשערים שהיהודים הראשונים התיישבו בנווה המדבר של מארב, בחלקים הדרום-מערביים של טורקמניסטן של ימינו הגובלת עם ח'ווארזם, בתקופת השלטון האחמני זמן מה לאחר 559 לפנה"ס, בקשר אפשרי לגלות בבל (המאה ה-6 לפנה"ס). קיימת גם השערה שיהודים הגיעו לאזור יחד עם צבאות אלכסנדר מוקדון. סברה נוספת היא שההתיישבות קרתה לאחר חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירה.

מבחינה ארכאולוגית, נתגלו בטורקמניסטן גלוסקמאות מהמאה ה-5 עם כתובים בעברית. ישנם גם עדויות בסיפורי התלמוד על המצאות יהודים במחוזות אלו. על פי הערה בטקסט הפרסי, "ערי הבירה של מחוזות אירן (Šahrestānīhā ī Ērānšahr)", שהושלם בסוף המאה השמינית או תחילת המאה התשיעית לספירה וששרד, והנותן רשימה ממוספרת של ערי אראנשהר (אירן), תולדותיהן וחשיבותן להיסטוריה הפרסית, Naresh, מייסד כ'את (בירת ח'ווארזם בתקופה ההיא), היה בנו של יהודי.

 ימי הביניים 
 התקופה המוסלמית הקדומה 
עם הכיבוש האסלאמי של מרכז אסיה (בשנת 747 בערך) נמצאו שני אלמנטים שהשפיעו באופן יסודי על יהודי האזור לאורך ההיסטוריה שלאחר מכן. הראשון היה הכרה במעמדם כאהל אל-ד'ימה, קהילה החייבת בתשלום מיסים לממשל המוסלמי והגדיר את זכויותיהם ואת ההגבלות עליהם. מסמך שכתב של אל-טברי מתאר כיצד יהודי מארב (כמו גם הזורואסטרים והנוצרים) הוכרו כאהל אל-ד'ימה, קהילה החייבת בתשלום מיסים לממשל המוסלמי בשנת 739 לערך. הגורם השני היה המרת דת לאסלאם. לא ניתן למצוא תיעוד רחב לגבי המרות דת של יהודים באזור, אולם מתוך ציון שורשים בספר אנשי שם מוסלמים ניתן ללמוד על מוצאם היהודי. ישנם חוקרים הסוברים שעדות להימצאות יהודים בח'ווארזם נמצאת בכתביו של אל-טברי המתאר כיצד השאה המקומי בח'ווארזם התייעץ עם יועץ חצר שלו שמכונה "אכבר", שהיה מקובל ככינוי לחכם יהודי, על מנת לקבוע אם להיערך לפשיטה של קוטאיבה. חוקרים סוברים שהייתה הגירה מסוימת של יהודים מח'ווארזם לקווקז, למדינת הכוזרי, אולם לא בכמויות משמעותיות.

 ימי הביניים לאחר הכיבוש המוסלמי 
בימי הביניים, בעיקר בתקופת שלטונה של האימפריה הח'ווארזמית (1077–1231), הייתה ח'ווארזם מרכז תרבותי ואינטלקטואלי משמעותי. גאוגרפים והיסטוריונים אסלאמיים מוקדמים כמו אל-בירוני, מספקים תיאורים של האזור ואוכלוסייתו, כולל קהילות יהודיות, אם כי לעיתים קרובות באופן משיק.

גם נוסעים יהודים, נוצרים ומוסלמים כמו בנימין מטודלה (הקובע שיהודים שפגש שייכים לעשרת השבטים) ואבן בטוטה מזכירים לעיתים קהילות יהודיות במרכז אסיה, בעיקר בערים כמו בוכרה וסמרקנד. קיימים אומדנים מספריים לגבי היהודים באזור ומספרם נע בסביבות 80,000.

 התקופה המונגולית והתקופה הטימורית 
הפלישה המונגולית במאה ה-13, בראשות ג'ינג'יס חאן, החריבה ערים רבות במרכז אסיה. בעוד שהמונגולים היו לעיתים קרובות סובלניים כלפי דתות שונות, ההרס שנגרם על ידי פלישותיהם השפיע על כל הקהילות, כולל היהודים. נותרו רק עקבות מזדמנים של עדויות אודות היהודים עד להיעלמותם בתחילת המאה השש עשרה.

לאחר התקופה המונגולית שלטה האימפריה הטימורית (מאות 14–15) ברוב מרכז אסיה. בתקופה זו החלו קהילות יהודיות להתעורר באזורים מסוימים. בראשית המאה ה-14 הוגבל מספר היהודים והנוצרים שהורשו להתיישב בח'ווארזם (בבירה אורגנץ), ל-100 בתים של כל קהילה. מסורות משפחתיות של יהודים מצביעות על כך שעד סוף המאה ה-14 או תחילת המאה ה-15 הועברו על ידי טימור מספר אורגי משי יהודים מסבזוואר, שיראז ובגדאד למרכז אסיה, שם השתלבו בהדרגה בקהילות היהודיות המקומיות. כתוצאה מרדיפות דת ולחץ להתאסלם נוצרה הגירה של יהודים מהאימפריות המוסלמיות והם התיישבו בעיקר בבוכרה. בהמשך נוצרו קהילות בסמרקנד ובמרב. יהודים אלה עסקו בעיקר במסחר ובמלאכת יד (צביעת בדים ואריגת משי). וסביר להניח שהם נהנו מחופש יחסי תחת שליטים מוסלמים שונים, בתנאי שישלמו את הג'יזיה (מס שהוטל על לא-מוסלמים). היהודים תרמו לחיים התרבותיים והכלכליים של האזור. נתיבי מסחר כמו דרך המשי הקלו ככל הנראה על תנועת היהודים. הסוחרים היהודים, נודעו בתפקידם בסחר למרחקים ארוכים ברחבי מרכז אסיה, המזרח התיכון ואפילו סין.

 העת החדשה 
 המאות ה-19 וה-20 תחת שלטון רוסי 
ממוזער|תרכז אסיה הסובייטי ב 1922
במאה ה-19 הייתה מרכז אסיה חלק מהאימפריה הרוסית. השלטונות הצאריים לא התערבו באוטונומיה היהודית, למעט הטלת משרת "הרב הרשמי", בעל תפקידים זהים לאלה שבאזורים אחרים של האימפריה. תחילה הייתה אוירה אוהדת כלפי היהודים שראו בחיוב בדרך כלל, את הפלישה הרוסית. הקהילות היהודיות באזור, בעיקר יהודי בוכרה, השתלבו יותר ויותר בכלכלה ובמבנה הפוליטי של האימפריה הרוסית ונוצרה הגירה למחוזות הרוסיים. במצב הזה, נוצר מעמד של יהודים אמידים ומעמד של יהודים עניים, רוב היהודים העניים הפכו לרוכלים זעירים, לסנדלרים ולספרים (שני העיסוקים האחרונים היו כמעט מונופול יהודי עד סוף המאה). נראה כי גידול מהיר זה של האוכלוסייה היהודית הוא שהוביל, מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 ואילך, להטלת צעדים מפלים נגד יהודים והגבלות על ההגירה למחוזות אחרים בשטחי מרכז אסיה שהיו תחת שלטון רוסי ישיר. בח'ווארזם נותרה האוכלוסייה היהודית קטנה אך הייתה חלק מהזהות היהודית הבוכרית הרחבה יותר, שהשתרעה על פני אוזבקיסטן, קזחסטן וחלקים מטורקמניסטן. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נוצרה אוירה אנטישמית סמויה וגלויה ברוסיה, אוירה שהביאה בין היתר לגל הגירה של יהודים לירושלים.

לאחר המהפכה הבולשביקית של 1917 החלו מתחים צבאיים במרכז אסיה. רוב יהודי האזור התייחסו לעניין כאל שלב נוסף בסכסוך בין הרוסים למוסלמים. כתוצאה מהעובדה שהמוסלמים היו עוינים ליהודים לא פעם, והרוסים נחלצו לעזרתם, ולמרות צעדים אנטי-יהודיים שננקטו תחת שלטון הצאר, צידדו יהודי מרכז אסיה בעיקר ברוסים, (ומכאן בבולשביקים). הוקמה מחלקה מרכזית, היבסקציה, כמתחרה למפלגות הציוניות ולבונד במטרה לדכא הדת ו"הלאומנות הבורגנית". תחילה נוצרו ועדות מקומיות לטיפול ביהודים באזורים השונים. בין יתר תפקידיהם היה להקים רשתות חינוך שינחילו את התורות הקומוניסטיות. ועדות אלו היו לרוב מאוכלסות על ידי יהודים אשכנזים בעלי הבנה מועטה ביהודים בני המקום. תחילה שפת ההוראה הייתה עברית ורק מאוחר יותר, בשנים 1922–1923, היא הוסבה ליהודית - טג'יקית. המבנה הקהילתי המסורתי של הקהילות פורק והוועד היהודי של משרד הפנים מינה ועדות יהודיות מקומיות גם בכמה עיירות במה שכונה "תיחום לאומי-טריטוריאלי" של מרכז אסיה.

בשנת 1924 הפכו כמעט כל מרכזי האוכלוסייה היהודית לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית. הוועדים היהודיים פורקו. כל הפעילויות שהופעלו  על ידי היבסקציה הושעו (היבסקציה עצמה פורקה בינואר 1930) הגופים היחידים ששמרו על זכויות ארגוניות ספציפיות ביחס ליהודים היו סניפי אוזבקיסטן של קומזט (Committee for the agriculturization of Jewish workers) ואוזט-(Society for agriculturization of Jewish workers) שהוקמו ב-1926 ועסקו בהקמת קולחוזים (חוות קיבוציות יהודיות).

התבססות המשטר הסובייטי שמה קץ למעמד אנשי העסקים והתעשיינים היהודים ממרכז אסיה. כולם, יחד עם בעלי מלאכה קטנים יותר, הפכו ללא זכויות חוקיות. רוכלים זעירים "נעשו יצרניים" ואולצו באמצעות מיסוי כבד לעבוד במפעלים ובחוות קולקטיביות. בסוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים היוו יהודי מרכז אסיה רוב מכריע של עובדים בבתי חרושת למשי, לסבון ולכותנה. בשנת 1930 היו בעיר 1,379 עובדי מפעלים יהודים ממרכז אסיה; בשנת 1933 עלה מספרם ל-2,500. בשנת 1928 היו באוזבקיסטן 28 קולחוזים יהודים, ובהם היו חברות 418 משפחות, שתיים אשכנזיות. רק שני קולחוזים יהודים שרדו עד תחילת שנות החמישים. קואופרטיבים של אורגי כותנה ומשי, תיקוני נעליים, מספרות, צובעים, יצרני סבונים וחייטים, כולם בעלי חברות יהודית ממרכז אסיה בלבד, הוקמו בכמה עיירות באוזבקיסטן בסוף שנות העשרים. אלו התקיימו עד אמצע שנות ה-30.

בשנת 1928 החלה התקפה מסיבית על הדת, ובאמצע שנות השלושים נסגרו רוב בתי הכנסת. בינואר 1930 ביצעו השלטונות הפקעה מסיבית של רכוש מאלה שסירבו לוותר על המסחר הפרטי הזעיר שבאופן רשמי עדיין היה מותר וכן היו מספר אירועים של עלילת דם שלא היו מוכרות ליהודי מרכז אסיה. כל האירועים הללו היוו תמריץ לגל הגדול השני של הגירת יהודי מרכז אסיה. רובם המכריע של המהגרים חצו באופן בלתי חוקי לאיראן או לאפגניסטן, ואז הגיעו לארץ ישראל. או שעברו לאירופה, לצרפת. בין 1924 ל-1935, עד אשר הצליחו הסובייטים לבלום הגירה זו, עזבו את ברית המועצות כ-4,000 יהודים ממרכז אסיה.

 חיי התרבות 
בשנות העשרים ובתחילת שנות השלושים השקיעו השלטונות הסובייטיים אנרגיה וכספים רבים בחינוך, במוסדות תרבות ובתקשורת המונים. נפתחו עיתונים ומגזינים בשפה היהודית-טג'יקית. בהדרגה, הוחלף הא"ב מאותיות עבריות לאותיות לטיניות. בעוד שבשנות ה-20 מספר הספרים שהודפסו בשפה היהודית טג'יקית עלה בהתמדה, בשנות ה־30 מספרם הצטמצם. בדומה למה שקרה לבתי הספר היהודיים.

 התקופה הסטליניסטית 
חיי היהודים בברית המועצות היו נתונים למדיניות הנוקשה של משטרו של סטלין. בשנים 1937–1938 נעצרו כ-1,000 מיהודי מרכז אסיה ביניהם רבים מבני התרבות היהודית החדשה וכמעט כל בני המעמד הגבוה הטרום-סובייטי של יהודי מרכז אסיה שעדיין היו בחיים וכמעט כולם היו מעורבים באופן פעיל בחיי הדת. ניתן להעריך את מספר העצורים שנספו בבתי כלא ובמחנות עבודה בכפייה בכ-700. נראה כי בשנת 1938 החליטו השלטונות להפסיק בהדרגה את כל פעילויות התרבות ביהדות בוכרה. כתבי העת שפורסמו עד אז נסגרו, התיאטרון והמוזיאון היהודי בסמרקנד נסגרו וכן המועדונים היהודיים. ב-1940 הופסקו ההוראה והפרסום של ספרים בטג'יקית יהודית. עד סוף שנות השלושים, ככלל, הותר בכל עיר גדולה להפעיל רק בית כנסת אחד (להוציא את טשקנט). הפעילות הדתית, אף שהייתה מוגבלת מאוד בהיקפה, נמשכה במחתרת. תפילות קהילתיות ולימוד טקסטים דתיים נערכו בבתים פרטיים.

במהלך מלחמת העולם השנייה (1941–1945) שירתו כ-4,000 יהודים ממרכז אסיה בצבא הסובייטי, הן בשדה והן במה שנקרא "צבא העבודה"; כ-3,000 מהם נספו.

החל מסוף שנות החמישים פרסמה העיתונות האוזבקית והטג'יקית לעיתים קרובות מאמרים חריפים, לעיתים בחתימת יהודים, נגד ישראל והתעמולה לכאורה שלה בקרב האוכלוסייה היהודית המרכזית. באווירה של רגשות אנטי-יהודיים התרחשו עלילות דם חדשות. הרגשות האנטי-יהודיים גברו גם בסוף שנות השישים (כתוצאה מלחמת ששת הימים שבעקבותיה ברית המועצות ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל והאנטישמיות הפכה לגלויה) ונמשכו לאורך שנות השבעים  והשמונים. בשנת 1971 החלה ההגירה השלישית בקנה מידה גדול של יהודים ממרכז אסיה כחלק מהגירה מסיבית של יהודים מברית המועצות. עד 1987 עזבו את ברית המועצות כ-17,000 יהודים בוכרים, כ-15,500 התיישבו בישראל, השאר בארצות הברית, קנדה ואוסטריה.

עם זאת, הביאה התקופה הסובייטית גם מודרניזציה וחינוך, ויהודים רבים השתלבו בחברה הסובייטית.

 התקופה המודרנית 
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 היגרו רוב יהודי מרכז אסיה בעיקר לישראל ולארצות הברית. בימינו הנוכחות היהודית בח'ווארזם היא מינימלית, אם כי מורשת הקהילה נותרה חלק מההיסטוריה הרחבה יותר של היהודים במרכז אסיה. בעוד שבח'ווארזם עצמה לא הייתה קהילה יהודית גדולה או בולטת כמו בערים סמוכות בוכרה או סמרקנד, היא הייתה חלק מהפסיפס המורכב של החיים היהודיים באזור, שהושפע מסחר, הגירה והנוף הפוליטי המשתנה של מרכז אסיה.

 ראו גם 
 יהדות בוכרה
 יהדות אוזבקיסטן
 יהדות טג'יקיסטן
 הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית
 הרפובליקה הסובייטית העממית של ח'ווארזם
 התפרקות ברית המועצות

 הערות שוליים 

קטגוריה:יהדות בוכרה
קטגוריה:יהדות אוזבקיסטן
קטגוריה:יהדות רוסיה