אסטס קיפובר

קרי אסטס קיפובר (באנגלית: Carey Estes Kefauver;  26 ביולי 1903 – 10 באוגוסט 1963) היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי. כחבר במפלגה הדמוקרטית הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1939 עד 1949 ובסנאט האמריקני מ-1949 ועד מותו ב-1963.

לאחר שהוביל חקירה מתוקשרת על פשע מאורגן בתחילת שנות ה-50, הוא ביקש פעמיים את מועמדות מפלגתו לנשיאות ארצות הברית. בבחירות 1956, הוא נבחר על ידי הוועידה הלאומית הדמוקרטית להיות השותף למרוץ של המועמד לנשיאות עדלי סטיבנסון. הוא המשיך להחזיק במושבו בסנאט האמריקאי לאחר שהצמד סטיבנסון-קיפובר הפסיד לצמד אייזנהאואר-ניקסון. קיפובר מונה ליו"ר ועדת המשנה להגבלים עסקיים ומונופולים של הסנאט האמריקאי של ועדת המשפט של הסנאט ב-1957 ושימש כיושב הראש שלה עד מותו.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
שמאל|ממוזער| אסטס קיפובר בן ה-10 ב-1913 עם שתיים מאחיותיו
קרי אסטס קיפובר נולד ב-26 ביולי 1903 במדיסונוויל, טנסי, והיה בנם של הסוחר המקומי רוברט קוק קיפובר ואשתו פרדוניה ברדפורד אסטס. קיפובר נכנס לפוליטיקה בגיל צעיר כשאביו כיהן כראש עיריית מולדתם. קיפובר האב היה לימים עוזר פעיל ונלהב במסעות הבחירות של בנו עד מותו בשנת 1958 בגיל 87.

קיפובר למד באוניברסיטת טנסי וקיבל את התואר הראשון שלו באמנויות בשנת 1924. הוא היה מתמודד ושומר בקבוצת הפוטבול שלו בקולג'. הוא לימד מתמטיקה ואימן פוטבול בבית ספר תיכון בהוט ספרינגס, ארקנסו, במשך שנה לפני שהמשיך לבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, שם קיבל תואר בהצטיינות בשנת 1927.

קיפובר עסק בעריכת דין בצ'טנוגה במשך שתים עשרה השנים הבאות, החל במשרד Cooke, Swaney & Cooke, ובסופו של דבר הפך לשותף ב-Sizer, Chambliss & Kefauver.

בשנת 1935, הוא התחתן עם ננסי פיגוט (נולדה ב-21 בינואר 1911, בהלסבורג, דומברטונשייר, בריטניה), בתו של המהנדס הבריטי-אמריקאי סר סטיבן פיגוט, אותו פגש במהלך ביקורה אצל קרובי משפחה בצ'טנוגה. בוגרת בית הספר לאמנות בגלאזגו עם קריירה מתחילה כאמנית, היא שינתה את המיקוד לאחר נישואיה ועבדה בחריצות וביעילות למען הקמפיינים של בעלה. בני הזוג גידלו ארבעה ילדים, אחד מהם מאומץ. גב' קיפובר נפטרה ב-20 בנובמבר 1967.

נרגש מתפקידו כעורך דין של Chattanooga News, קיפובר החל להתעניין בפוליטיקה המקומית וביקש להיבחר לסנאט של טנסי ב-1938. הוא הפסיד בבחירות אבל ב-1939 כיהן חודשיים כנציב הכספים והמיסוי תחת המושל החדש שנבחר פרנטיס קופר. כשחבר הקונגרס סם ד. מקריינולדס ממחוז הקונגרס השלישי של טנסי, שכלל את צ'טנוגה, מת ב-1939, קיפובר נבחר להחליפו בבית הנבחרים.

 קריירה פוליטית 
 בית הנבחרים של ארצות הברית 
קיפובר נבחר לחמש קדנציות בבית הנבחרים כדמוקרטי. כחבר בית הנבחרים בתקופת הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט, קיפובר בידל את עצמו מחברי המשלחת הדמוקרטית האחרים של טנסי, שרובם היו שמרנים, בכך שהפך לתומך נלהב של חקיקת הניו דיל של הנשיא. בפרט, הוא תמך ברשות עמק טנסי השנויה במחלוקת ונודע בעיקר בזכות הצעתו המוצלחת להדוף את מאמציו של הסנאטור מטנסי קנת' מקלר להשיג שליטה פוליטית על הסוכנות.

כחבר בית הנבחרים, "קיפובר החל להפגין את דאגתו מהריכוז הגובר של הכוח הכלכלי בארצות הברית", תוך ריכוז חלק ניכר ממאמצי החקיקה שלו ברפורמה בקונגרס ובצעדים נגד מונופולים. בין הוועדות שעמד קיפובר בראשן הייתה ועדת העסקים הקטנים של בית הנבחרים של ארצות הברית, שחקרה את הריכוזיות הכלכלית בעולם העסקים האמריקאי ב-1946. באותה שנה, קיפובר גם הציג חקיקה לסתום פרצות בחוק ההגבלים העסקיים של קלייטון.

במאמר ממאי 1948, שהופיע ב-American Economic Review, קפאובר גם הציע להקצות יותר צוות וכסף למחלקת ההגבלים העסקיים של משרד המשפטים ולוועדת הסחר הפדרלית; שתחוקק חקיקה חדשה שתקל על העמדה לדין של תאגידים גדולים; והמליץ שיש לפרסם יותר את סכנת המונופולים.

חקירת קיפובר בנושא הטלוויזיה ועבריינות נוער באמצע שנות החמישים הובילה לחקירה אינטנסיבית אף יותר בתחילת שנות השישים. החקירה החדשה התרחשה לאחר שאנשים הפכו יותר ויותר מודאגים מאלימות של בני נוער, והאפשרות שהתנהגות זו קשורה לתוכניות טלוויזיה אלימות.

עמדותיו המתקדמות בנושא העמידו את קיפובר בתחרות ישירה עם א. ה. קראמפ, חבר הקונגרס האמריקני לשעבר, ראש עיריית ממפיס והבוס של המפלגה הדמוקרטית בטנסי, כאשר בחר להשיג את המועמדות הדמוקרטית לסנאט האמריקאי ב-1948. במהלך הפריימריז, קראמפ ובני בריתו האשימו את קיפובר בכך שהוא "צקלונאיאדם שמגלה אהדה אינטלקטואלית לאידאולוגיה של ארגון פוליטי, ומשתף פעולה בפוליטיקה של הארגון, מבלי להיות חבר פורמלי בארגון" ובעבודה עבור "הפינקוס והקומוניסטים" בהתגנבות של דביבון. בנאום טלוויזיוני שנשא בממפיס, בו הגיב להאשמות כאלה, קיפובר לבש כובע של עור רקון והכריז בגאווה, "אולי אני רקון מחמד, אבל אני לא רקון מחמד של הבוס קראמפ".

כדי לזכות בבחירות לסנאט, קיפובר ניצח את טום סטיוארט המכהן בפריימריז הדמוקרטי ב-1948. קיפובר נתמך על ידי העורך רב ההשפעה אדוארד ג'. מימן מ-Memphis Press-Scimitar, שנלחם זמן רב בכוח הפוליטי של קראמפ בשל השחיתות ווההשפעה הרעה שלו על הפוליטיקה של ממפיס.  לאחר שהמשיך וזכה הן בפריימריז והן בבחירות, הוא אימץ את הכובע כסימן ההיכר שלו וחבש אותו בכל קמפיין ברציפות. הוא קיבל את הכובע מהעיתונאי דראו סמית'.

קיפובר היה ייחודי בפוליטיקה של טנסי בדעותיו הליברליות הבוטות, עמדה שיצרה גוש קבוע של התנגדות אליו במדינה. הצלחתו של קיפובר - למרות דעותיו הליברליות - התבססה בעיקר על התמיכה בו בידי העיתון Nashville Tennessean, עיתון ליברלי באופן עקבי ששימש מוקד לסנטימנט נגד קראמפ במדינה. מחוז הבחירה שלו כלל אזרחים בולטים רבים, שדעותיהם היו הרבה פחות ליברליות משלו, אך העריצו אותו בשל יושרו.

למרות התנגדות המערכת הפוליטית של הקראמפ, קיפובר זכה במועמדות הדמוקרטית, שבאותם ימים הייתה בגדר ניצחון בבחירות בטנסי. ניצחונו נתפס באופן נרחב כתחילת הסוף של השפעתה של המערכת של קראמפ בפוליטיקה הכלל-מדינתית.

בסנאט, קיפובר התחיל לעשות לעצמו שם כצלבן של חוקי הגנת הצרכן וחקיקת הגבלים עסקיים. בעניין זכויות האזרח, הוא היה אמביוולנטי: הוא הודה מאוחר יותר כי הוא מתקשה להסתגל לרעיון השילוב הגזעי, ובשנת 1960 הוא החזיק מעמד עד הסוף בעד התרת חקירה נגדית של מתלוננים שחורים בתיקי זכויות הצבעה. למרות עובדה זו, קיפובר תמך בתוכנית זכויות האזרח באופן כללי, ותמך בעקביות בעבודה מאורגנת ובתנועות אחרות שנחשבו ליברליות בדרום באותה תקופה.

 הסנאט האמריקאי 
 סקירה כללית 
לאחר שנבחר לסנאט האמריקני ב-1948, הוביל קיפובר את חוק סלר-קיפובר משנת 1950, אשר תיקן את חוק קלייטון על ידי סתימת פרצות שאפשרו לתאגיד לרכוש נכסים של חברה מתחרה, באמצעות הסנאט האמריקאי. בין השנים 1957 ו-1963, ועדת המשנה שלו להגבלים עסקיים ומונופולים של הסנאט האמריקני חקרה את הריכוזיות בכלכלת ארצות הברית, תעשייה לפי ענף, והיא פרסמה דו"ח שחשף את מחירי המונופולים בתעשיות הפלדה, הרכב, הלחם והתרופות. במאי 1963, ועדת המשנה של קיפובר הגיעה למסקנה כי בתוך תעשיות אמריקאיות בעלות מונופול לא קיימת עוד תחרות מחירים אמיתית, וכן המליצה לפירוק ג'נרל מוטורס לחברות מתחרות.

ועדת המשנה להגבלים עסקיים ומונופולים של קיפובר קיימה גם שימועים על תעשיית התרופות בין השנים 1959 ו-1963 שהובילו לחקיקת ההישג החקיקתי המפורסם ביותר שלו, חוק התרופות קיפובר-האריס משנת 1962, לאחר שקיפובר הביע זעזוע לגבי הרווחים העודפים שחברות התרופות האמריקאיות לוקחות על חשבון הצרכנים האמריקאים. חלק ממה שחשפו השימועים של קיפובר על תעשיית התרופות האמריקאית כולל את הדברים הבאים:

"עדים סיפרו על ניגודי אינטרסים של איגוד הרפואה האמריקאי (שכתב העת שלו, למשל, קיבל מיליוני דולרים בפרסום תרופות ולכן לא רצה לערער על טענות שהועלו על ידי פרסומות של חברות התרופות)... הוכח שחברות התרופות עצמן הן עסק בקמפיינים פרסומיים מטורפים שנועדו למכור גרסאות שמות מסחריות של תרופות שניתן היה לרשום אחרת בשמות גנריים בשבריר מהעלות של התחרות הזו, הובילו לשיווק של תרופות חדשות שלא היו שיפורים ביחס לתרופות שכבר נמצאות בשוק, אך עם זאת התבשרו כפריצות דרך דרמטיות ללא דאגה ראויה לא ליעילות ולא לבטיחות".

באותה תקופה, למינהל המזון והתרופות האמריקני הייתה סמכות מוגבלת לדרוש תקני יעילות או לחשוף סיכונים. קפאובר הואשם בהרחבת כוחו של השלטון יתר על המידה, בהפרעה לחירותם של הרופאים והמטופלים ובאיומים על קיימות תעשיית התרופות. נראה היה שהחקיקה שלו תיכשל. עם זאת, בסוף 1961, רופאים אירופאים ואוסטרלים דיווחו כי מגפה של ילדים שנולדו עם עיוותים בזרועותיהם וברגליים נגרמה כתוצאה מהשימוש שלהם בתלידומיד, ששווק רבות לנשים הרות.

עמדות אלו גרמו לו להיות אפילו יותר לא פופולרי בקרב המערכת הפוליטית של מפלגת המדינה שלו מאי פעם, במיוחד אחרי שהוא וחברו לסנאט מטנסי אלברט גור האב, ומנהיג הרוב בסנאט לינדון ב. ג'ונסון מטקסס, הפכו לשלושת הסנאטורים הדרומיים היחידים שלא חתמו על הסכם שכונה מניפסט דרום ב-1956. הוא כונה בספר הפופולרי של הסנאט כסנאטור דרומי שהודר מאספת הבחירה הדרומית בשל התנגדותו לפיליבסטר והגנה פחותה ללא דופי על זכויות המדינות.

למעשה, עמדות לא פופולריות אלו, בשילוב עם המוניטין שלו כבעל נטייה למוסריות, גרמו לאיבה רבה כל כך נגדו אפילו מצד סנאטורים אחרים עד שמקורב דמוקרטי אחד חש נאלץ לכנות אותו "האיש השנוא ביותר בקונגרס".

קיפובר גם הוביל דיונים שכוונו לפרסומים מגונים ולפורנוגרפיה. בין המטרות שלו היו פינ-אפים, כולל בטי פייג', והמגזינים שהציגו אותם. 

 ועדת קיפובר 
בשנת 1950, קיפובר עמד בראש ועדת הסנאט האמריקאית לחקירת פשע מאורגן. הוועדה, הידועה רשמית בתור הוועדה המיוחדת של הסנאט לחקירת פשע במסחר בין-מדינתי, נודעה בפי העם בשם ועדת קיפובר או דיוני קיפובר. הוועדה קיימה דיונים בארבע עשרה ערים ושמעה עדויות של למעלה מ-600 עדים. רבים מהעדים היו ראשי פשע בעלי פרופיל גבוה, כולל שמות ידועים כמו וילי מורטי, ג'ו אדוניס ופרנק קוסטלו, האחרון שהתפרסם בכך שסירב לאפשר לצלם את פניו במהלך חקירתו ולאחר מכן לערוך הפסקה מתוקשרת. גם מספר פוליטיקאים הופיעו בפני הוועדה וראו את הקריירה שלהם נהרסת. ביניהם היו המושל לשעבר הרולד ג. הופמן מניו ג'רזי וראש העיר ויליאם או'דוויר מניו יורק.

דיוני הוועדה, ששודרו בשידור חי, בדיוק בעת שאמריקאים רבים קנו לראשונה טלוויזיות, הפכו את קיפובר למפורסם ברמה לאומית והכניסו לאמריקאים רבים לראשונה את הרעיון של ארגון פשע המכונה המאפיה. למעשה, בשנת 1951 הופיע קיפובר כאורח ידוען בתוכנית המשחקים החדשה What's My Line? דיון בקצרה בדיונים עם הפאנל, והראה עד כמה היו דיונים אלה פופולריים בקרב צופי טלוויזיה מוקדמים.

בעוד שהדיונים הגבירו את הסיכויים הפוליטיים של קיפובר, הם עזרו לסיים את שתים עשרה שנות הקריירה בסנאט של מנהיג הרוב הדמוקרטי סקוט לוקאס. במרוץ בחירות חוזר צמוד ב-1950 נגד חבר בית הנבחרים של אילינוי לשעבר, אוורט דירקסן, לוקאס דחק בקיפובר להרחיק את חקירתו משערוריית משטרת שיקגו עד לאחר יום הבחירות, אך קיפובר סירב. פרסום ערב הבחירות של מסמכי ועדה סודית גנובים פגע במפלגה הדמוקרטית במחוז קוק, עלה ללוקאס בבחירות, והעניק לדירקסן הכרה לאומית כאיש שניצח את מנהיג הרוב בסנאט.

 בחירות 1952 
ממוזער|בפריימריז הדמוקרטים של 1952, קיפובר זכה בכל התחרויות מלבד שלוש, אך לא הצליח לזכות במועמדות
בבחירות לנשיאות 1952, קיפובר התמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות. קיפובר ערך קמפיין עם כובע העור שלו, לעיתים קרובות במזחלת כלבים, זכה בניצחון מחשמל בפריימריז בניו המפשייר, והביס את הארי ס. טרומן, הנשיא המכהן של ארצות הברית. לאחר מכן חזר בו טרומן מהצעתו להיבחר מחדש.

קיפובר זכה ב-12 מתוך 15 המדינות שנערך בהם פריימריז ב-1952, והפסיד שתי מדינות למועמדים של "הבן האהוב" ואת פלורידה למנהיג הדמוקרטי הדרומי ריצ'רד ראסל. הוא קיבל 3.1 מיליון קולות, בעוד שהמועמד הדמוקרטי לנשיאות בסופו של דבר ב-1952, מושל אילינוי עדלי סטיבנסון, קיבל רק 78,000 קולות. אבל פריימריז לא היו, באותה תקופה, השיטה העיקרית לבחירת צירים לוועידה הלאומית. קיפובר נכנס לכינוס כאשר עדיין חסרים לו כמה מאות קולות לרוב של הנציגים.

הקמפיין של קיפובר הפך לדוגמה הקלאסית לאופן שבו ניצחונות בפריימריז לנשיאות במפלגה הדמוקרטית אינם מובילים אוטומטית למינוי עצמו. למרות שהחל בהצבעה הרבה לפני המועמדים המוצהרים האחרים, קיפובר הפסיד בסופו של דבר את המועמדות לסטיבנסון, בחירת הבוסים הפוליטיים של המפלגה הדמוקרטית. סטיבנסון, מושל לקדנציה אחת, שעמד לבחירה מחדש ב-1952, הצהיר שאינו מועמד לנשיאות והתבקש לברך את הצירים. נאומו הוביל לעוד ניסיון לגייס אותו, ואחרי שנפגש עם המשלחת מאילינוי, השתכנע סטיבנסון לרוץ לנשיאות. מנהיגי המפלגה תמכו בו. קיפובר הוביל בסיבוב הראשון, אך בסיבוב השלישי הפסיד לסטיבנסון. ג'ון ספרקמן נבחר כמועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא. סטיבנסון הפסיד בבחירות הכלליות בנובמבר לגנרל דווייט ד. אייזנהאואר, המועמד הרפובליקני.

 בחירות 1956 
ממוזער| ב-1956, קיפובר הפסיד בקושי בפריימריז מפתח, וכך שוב הפסיד את המועמדות לסטיבנסון.
ממוזער| הצמד סטיבנסון/קיפובר משנת 1956 הפסיד ב-41 מדינות, כולל מדינת הבית של קיפובר, טנסי.
בבחירות 1956, קיפובר ביקש שוב את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות. בפריימריז בניו המפשייר ב-13 במרץ, הוא ניצח את עדלי סטיבנסון 21,701 מול 3,806. שבוע לאחר מכן, קיפובר שוב ניצח את סטיבנסון בפריימריז במינסוטה, וזכה ב-245,885 קולות לעומת 186,723 קולות של סטיבנסון. קיפובר גם ניצח בפריימריז בוויסקונסין.

באפריל 1956, נראה היה שקיפובר ישתווה להופעה המרהיבה שלו בפריימריז של ארבע שנים קודם לכן. אבל הפעם, לקיפובר הייתה תחרות פעילה לא רק מצד סטיבנסון, אלא גם מהמושל אברל הארימן מניו יורק, שזכה לתמיכת הנשיא לשעבר טרומן.

סטיבנסון קיבל הרבה יותר תמיכה וגייס הרבה יותר כספים מקיפובר. הוא ניצח את קיפובר בפריימריז באורגון, פלורידה וקליפורניה ובסך הכל זכה ליותר קולות בפריימריז מאשר קיפובר. לאחר ההפסד ההרסני שלו בפריימריז בקליפורניה, קיפובר השעה את הקמפיין שלו. בוועדה הדמוקרטית הלאומית, סטיבנסון שוב היה מועמד לנשיאות.

סטיבנסון החליט אז לתת לנציגים עצמם לבחור את המועמד שלו לסגן הנשיא, במקום לעשות את הבחירה הזו בעצמו. למרות שסטיבנסון העדיף את הסנאטור ג'ון פ. קנדי ממסצ'וסטס בתור חברו לתפקיד, הוא לא ניסה להשפיע בשום אופן על ההצבעה, וקיפובר קיבל בסופו של דבר את המועמדות לסגן הנשיא.

סטיבנסון הפסיד בבחירות בנובמבר לאייזנהאואר בהפרש גדול עוד יותר מאשר בבחירות 1952.

 קריירה מאוחרת יותר 
לאחר תבוסתו ב-1956, קיפובר נחשב למועמד המוביל במועמדות הדמוקרטית בבחירות 1960. בניסיון להשיג יותר חשיפה ציבורית, קפאובר הציע איסור פדרלי על מכירה או החזקה של אולר קפיצי ב-1957. הוא תזמן את הדיונים על החקיקה כך שיתאימו לסדרה של מאמרים מפחידים במגזין "הסאטרדיי איבנינג פוסט" ובכתבי עת אחרים של היום על השימוש באולר קפיצי על ידי עבריינים נוער וכנופיות. בכל דיון הסנאטור היה מציג מערך מוזר של כידונים, סכינים, פגיונות ואולרים שהוחרמו, את כולם הוא תיאר לעיתונות כ"סכיני מתג". עם זאת, הצעת החוק של קיפובר נכשלה, במידה רבה בגלל דם רע בין קיפובר לסנאטורים אחרים. ב-1959, הסנאטור הודיע שהוא לא מתכוון לפעול בפעם השלישית למועמדות לנשיאות. הוא המשיך לייצג את טנסי בסנאט האמריקאי; נטישת השאיפות הנשיאותיות הובילה לשנים הפוריות ביותר שלו כסנאטור. למרות שהוא נעלם במידה רבה מעיני הציבור, הוא זכה לכבוד של עמיתים בקונגרס משתי המפלגות על עצמאותו ועל חסותו על מספר צעדי חקיקה זרים ומקומיים חשובים.

כאשר התמודד לבחירה מחדש לקדנציה שלישית ב-1960, הניסיון הראשון שלו, והסתבר, האחרון להתמודד לתפקיד לאחר שסירב לחתום על המניפסט הדרומי של 1956 והצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957 ו-1960, הוא התמודד עם התנגדות נחרצת עבור מינוי מחדש מצד האגף הגזעני המשגשג עדיין של מפלגתו. אף על פי כן, הוא זכה בפריימריז הדמוקרטי באופן מכריע, וקיבל כמעט כפול מהקולות של יריבו, השופט אנדרו ט. טיילור מג'קסון. קיפובר המשיך והביס את יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות, עורך הדין בראדלי פרייז'ר מקמדן, בהפרש של יותר מ-2 ל-1.
ממוזער| לאחר החתימה על חוק בקרת סמים משנת 1962, הנשיא ג'ון קנדי מגיש את העט לסנאטור קיפובר
קפאובר הצביע בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית.  בשנת 1962, קיפובר, שנודע בציבור הרחב כאויבם הראשי של אנשי עסקים מושחתים בסנאט, הציג חקיקה שתעבור בסופו של דבר לחוק כחוק בקרת הסמים של קיפובר-האריס. הצעת חוק זו, שכפאובר כינה את "הישגו הטוב ביותר" בתחום הגנת הצרכן, הטילה פיקוח על תעשיית התרופות שדרשה מחברות התרופות לחשוף לרופאים את תופעות הלוואי של מוצריהן, לאפשר את מכירת המוצרים שלהן כתרופות גנריות לאחר שהחזיקו בפטנט עליהם לפרק זמן מסוים, ויוכלו להוכיח לפי דרישה שהמוצרים שלהם היו, למעשה, יעילים ובטוחים.

בחתימת חוק בקרת הסמים קפאובר-האריס, הנשיא ג'ון קנדי הצהיר, "כפי שאמרתי, אנו רוצים להוקיר הערכה מיוחדת לסנאטור קיפובר על השימועים הארוכים שהוא ערך שאפשרו לנו חקיקה יעילה מאוד בהישג יד כאשר הנושא הזה הפך לעניין ציבורי כה חזק". 

 מותו 
ב-8 באוגוסט 1963, קיפובר לקה במה שדווח כהתקף לב "קל" במליאת הסנאט בעת שניסה להכניס תיקון להגבלים עסקיים בהצעת חוק של נאס"א שהיה מחייב חברות להפיק תועלת כספית מהתוצאות של מחקר מסובסד על ידי נאס"א, כדי להחזיר לנאס"א את עלות המחקר. יומיים לאחר ההתקף, קיפובר מת בשנתו בבית החולים של הצי בת'סדה מפריצת מפרצת באבי העורקים. לאחר טקס בוושינגטון הבירה, גופתו נלקחה לכנסייה הבפטיסטית הראשונה במדיסונוויל, שם אלפי אבלים חלקו כבוד. הוא נקבר בבית קברות משפחתי ליד ביתו.

היו כמה השערות שננסי קיפובר עשויה לעמוד לבחירה למושב הסנאט של בעלה המנוח ב-1964, אבל היא ביטלה את ההשערות האלו בשלב מוקדם. מושל טנסי פרנק קלמנט מינה במקום זאת את הרברט ס. וולטרס למושב. בנובמבר 1963, הנשיא קנדי מינה את ננסי קיפובר למנהלת הראשונה של תוכנית האמנות בשגרירויות החדשה - המינוי האחרון של קנדי. גברת קפאובר מעולם לא שקלה להינשא בשנית, כשהיא העירה ש"היו לה נישואים מושלמים מדי".

בית המשפט הפדרלי בנאשוויל, טנסי, שונה לכבודו לבניין הפדרלי של אסטס קיפובר ובית המשפט של ארצות הברית. על שמו נקראה גם אחת הספריות באוניברסיטת טנסי; המסמכים שלו מוחזקים שם. הגשר מעל סכר פיקוויק בקאונס, טנסי נקרא גשר אסטס קיפובר. אחד משני הפארקים העירוניים במדיסונוויל, טנסי, נקרא גם פארק קפאובר לכבודו.

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי טנסי
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-20
קטגוריה:בוגרי בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת טנסי
קטגוריה:מועמדים לנשיאות ארצות הברית ב-1956
קטגוריה:מועמדים לנשיאות ארצות הברית ב-1952
קטגוריה:מועמדים לסגנות נשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מטנסי
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1903
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1963