קנוט נלסון

קנוט נלסון, נולד בשם קנוד אוונגר (באנגלית: Knute Nelson; 2 בפברואר 1843 – 28 באפריל 1923) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי יליד נורווגיה פעיל בוויסקונסין ובמינסוטה. כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן בתפקידים מדינתיים ולאומיים: הוא נבחר לבתי המחוקקים של ויסקונסין ומינסוטה, לבית הנבחרים של ארצות הברית ולסנאט של ארצות הברית מטעם מינסוטה, וכיהן כמושל מינסוטה ה-12 בין השנים 1893 ל-1895. לאחר שכיהן בסנאט במשך 28 שנים ו-55 ימים, הוא הסנאטור שכיהן למשך הזמן הארוך ביותר בתולדות מינסוטה.

נלסון ידוע בזכות קידום חוק נלסון מ-1889, שנועד לרכז את בני אוג'יבווה/צ'יפווה ממינסוטה בשמורה במערב מינסוטה ולפרק את האדמות הקהילתיות שלהם על ידי הקצאתן למשקי בית פרטיים, תוך מכירת השטחים הנותרים לכל דורש, כולל לא-ילידים. החוק היה דומה לחוק דוז מ-1887, שחל על אדמות הילידים בטריטוריה האינדיאנית.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו והשכלה 
קנוט נלסון נולד ב-2 בפברואר 1843 כילד מחוץ לנישואים באוונגר, ליד ווס, נורווגיה, לאינגבורג הלדורסדאטר קווילקוואל, אשר קראה לו קנוד אוונגר. הוא הוטבל על ידי דודו בחווה שלהם קווילקוואל, שתיעד את אביו כהלגה קנודסן סטיב. תיאוריות שונות נמשכות לגבי אבהותו של קנוד, כולל תיאוריה שמחשיבה כאביו את גייסט בארדסן, פורע חוק מפורסם.

בשנת 1843, אחיה של אינגבורג, ג'ון הלדורסון, מכר את החווה בה היא וקנוד גרו, מכיוון שלא יכול היה להתפרנס, והיגר לשיקגו. אינגבורג לקחה איתה את קנוד לברגן, שם עבדה כמשרתת בית. לאחר שלוותה כסף עבור המעבר, היא וקנוד בן השש היגרו לארצות הברית, והגיעו לקסטל גארדן בניו יורק ב-4 ביולי 1849. זיקוקי החג עשו רושם מתמשך על קנוד, שנרשם ברישומי ההגירה כ"קנוד הלגסון קווילקוואל". אינגבורג הלדורסדאטר טענה שהיא אלמנה (סיפור שהיא דבקה בו עד 1923). היא וקנוד עברו דרך נהר ההדסון לאולבני, ניו יורק, ולאחר מכן דרך תעלת אירי לבאפלו.

הם המשיכו על פני האגמים הגדולים לשיקגו. שם אחיה ג'ון, שעבד כעת כנגר, קלט אותם. בזמן ששהו אצלו, אינגבורג עבדה כמשרתת בית ושילמה את חובה למעבר תוך פחות משנה. קנוד גם עבד, תחילה כמשרת בית, אחר כך כנער בעיתון "Chicago Free Press", שהעניק לו השכלה מוקדמת, הן משום שקרא את העיתון והן כיוון שלמד ניבולי פה.
ימין|ממוזער| קנוט נלסון, בן 12, ואמו אינגבורג הלדורסדאטר קווילקוואל, בערך 1855.
בסתיו 1850 נישאה אינגבורג לנילס אולסון גרוטלנד, אף הוא מווס. המשפחה עברה לסקופונונג, יישוב נורווגי בפלמירה, ויסקונסין. קנוד קיבל את שם המשפחה נלסון על שם אביו החורג, מה שביטל ממנו את הסטיגמה של היותו חסר אב.

בגיל 17, נלסון היה מתוחכם וקשוח, עם נטייה למרוד ושימוש רב בקללות. הוא התקבל לבית הספר שנוהל על ידי מרי בלקוול דילון, מהגרת אירית עם כישרונות לשוניים. נלסון התגלה כתלמיד חכם אך לא ממושמע; מאוחר יותר הוא נזכר שקיבל מלקות עד שלוש פעמים ביום.

בהיותו עדיין בגיל ההתבגרות, נלסון הצטרף למפלגה הדמוקרטית מתוך הערצה לסטיבן דאגלס מאילינוי. המשפחה עברה להתיישבות קושקונונג, שבשנת 1850 כללה יותר ממחצית האוכלוסייה הנורווגית של ויסקונסין, שהייתה בת 5,000 נפשות. לנילס אולסון היו בעיות עם רכישת אדמות והוא חלה. נלסון לקח על עצמו את רוב העבודה בחווה, אך שמר על מחויבותו לחינוך. אולסון לא תמך בו, ונלסון לעיתים קרובות נאלץ לחפש כסף לספרי לימוד.

תחומי העניין האקדמיים של נלסון הובילו אותו להירשם לאקדמיית אלביון באלביון שבוויסקונסין, בסתיו 1858. בית הספר נוסד על ידי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי כדי לספק חינוך לילדים שלא יכלו להרשות לעצמם בית ספר פרטי; נלסון נחשב "ראוי מאוד". כדי להרוויח את החזקתו הוא עשה עבודות שונות ברחבי בית הספר.

לאחר שנתיים, נלסון לקח עבודה כמורה כפרי בפלזנט ספרינגס, סמוך לסטווטון. כשלימד בעיקר מהגרים נורווגים אחרים, הוא שימש כסוכן של אמריקניזציה.

 שירות צבאי 
ממוזער| תצלום ממלחמת האזרחים של נלסון
נלסון חזר לאלביון באביב של 1861, כאשר מלחמת האזרחים האמריקנית כבר החלה. עד אז, הוא פיתח את עמדתו כ"דמוקרט תומך באיחוד, נגד עבדות ובעל תמיכה במכסים נמוכים", אך היה במיעוט באזור שתמך באברהם לינקולן. במאי 1861, הוא ו-18 סטודנטים נוספים מאלביון התגייסו לפלוגת מיליציה מדינתית הידועה כ"רובאי בלאק הוק מרסין", כדי להילחם בצבא האיחוד במלחמה. המומים מהמוסר של המיליציה, סירבו הצעירים להישבע לצבא תחת המיליציה הזו, ולבסוף הצליחו לקבל העברה לרגימנט הרגלים ה-4 של ויסקונסין. היה זה רגימנט "כלל אמריקאי", שכלל בדרך כלל גברים ילידי ארצות הברית.

הוריו של נלסון התנגדו להתנדבותו, אך הוא ראה בכך את חובתו. הוא שלח מחצית משכרו כחייל להוריו כדי לעזור להם להחזיר את החוב על החווה. נראה כי הוא נהנה מחיי הצבא, והעריך שהאוכל היה טוב יותר מאשר בבית. הוא שיתף את תסכול חבריו החיילים על כך שלא הוצבו בקרב במהרה. היחידה שלו עברה מרסין למחנה דיקס ליד בולטימור, מרילנד. משם הם עברו לפעולות קרב בלואיזיאנה.

ב-27 במאי 1863, לאחר שרגימנט הרגלים ה-4 של ויסקונסין הפך ליחידת פרשים, נלסון נפצע בקרב פורט הדסון, ונלכד כשבוי מלחמה. הוא שוחרר עם סיום המצור. הוא שימש כשליש, הועלה לדרגת סמל, ושקל לזמן קצר להגיש בקשה למינוי קצונה כלוטננט.

השירות הצבאי חידד את זהותו של נלסון כאמריקאי ואת הפטריוטיות שלו. הוא היה מודאג מאוד ממה שלדבריו היה גישה אמביוולנטית בקרב הכמרים הלותרנים הנורווגיים-אמריקאיים כלפי העבדות, וחשב כי מדי מעט מחבריו הנורווגיים-אמריקאיים מקושקונונג התנדבו. הוא קרא את התרגום הנורווגי של "Friðþjófs saga ins frœkna" של אסאיוס טגנר ומצא אותו מרתק. את תיאור הדמויות והסגולה הלא-רגשני הוא ראה כסינתזה של המורשת הנורווגית שלו והבית האמריקאי.

תוך שנתיים לאחר ששוחרר מהצבא, קיבל נלסון את אזרחות ארצות הברית. הבוז שלו כלפי "ראשי הנחושת" (תומכי שלום עם הקונפדרציה) תרם לכך שהפך לרפובליקני לאחר המלחמה.

 פוליטיקה מקומית בוויסקונסין 
נלסון חזר לאלביון והשלים את לימודיו כאחד מהתלמידים המבוגרים ביותר, וסיים במקום הראשון בכיתתו. הוא נתן את נאום הקמפיין הראשון שלו המתועד למען לינקולן, וזכה לשבחים מהסגל האקדמי.

לאחר שהחליט להיות עורך דין, עבר נלסון למדיסון, שם למד משפטים במשרדו של ויליאם פרימן וילאס, אחד מעורכי הדין המעטים בעלי הכשרה אקדמית באזור. באביב 1867, השופט פיליפ ל. ספונר הכניס אותו ללשכת עורכי הדין של ויסקונסין.

נלסון פתח את משרד עריכת הדין שלו במדיסון, שם פנה לקהילת המהגרים הנורווגית, ופרסם בעיתון "Emigranten" בשפה הנורווגית. הוא גם הפך לנציג הבלתי רשמי של הקהילה הנורווגית במדיסון. בעזרתו של אלי א. ספנסר, הוא רץ בהצלחה למקום במועצה המחוקקת של מחוז דיין בוויקונסין, והחל את מושבם ב-8 בינואר 1868.

הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה שנייה במועצה המחוקקת, שכן הוא למד במהרה איך להשיג תוצאות בפוליטיקה. הוא נכנס לוויכוח מחלוקתי לגבי בתי ספר ציבוריים ופרוכיאליים בקהילות נורווגיות, ותפס את צד ה"ליברלי" שתמך בבתי ספר ציבוריים חילוניים, במקום אלו המנוהלים על ידי כמרים לותרנים. לאחר תקופת כהונתו השנייה במועצה, נלסון החליט לא להתמודד לכהונה שלישית.

 נישואים ומשפחה 
לאחר שנבחר בפעם הראשונה, התחתן נלסון עם ניקולינה ג'ייקובסן, במקור מטוטן, נורווגיה, בשנת 1868. היא הייתה בחודש חמישי להריונה בזמן נישואיהם, ובשל היחסים הרעים של נלסון עם הכמרים הלותרנים המקומיים, הם נישאו על ידי שופט שלום לרס ארדל בבית פרטי.

מיתון כלכלי ארצי הגביל את הצלחתם הכלכלית של הזוג. בזמן שנלסון ישן במשרדו במדיסון במהלך הקריירה המחוקקת והמקצועית שלו, ניקולינה ויידה התינוקת גרו עם משפחתה בקושקונונג.

 אזור הגבול של מינסוטה 
ממוזער| הדפס של נלסון משנת 1882
נלסון כבר היה מעוניין לעבור מערבה כאשר ב-1870 הוזמן על ידי לרס ק. אקר להקים משרד באלכסנדריה שבמינסוטה, במחוז דאגלס, שהוא חלק מ"האזור העליון" של המדינה. נלסון היה נמשך לאפשרויות שהציעה החזית החדשה, במיוחד לאפשרות של נסיעה ברכבת. לאחר שביקר גם ב-Fergus Falls, הוא עבר עם אשתו והבן התינוק, הנרי, לאלכסנדריה באוגוסט 1871.

הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מינסוטה באוקטובר והקים משרד עורך דין שהתמקד בעיקר בתביעות קרקע שהופנו אליו על ידי אקר, סוכן הקרקעות. הוא גם קנה חווה בגודל 120 דונם (0.49 קמ"ר) באלכסנדריה, תביעה שהתחרו בה אך הוא זכה בה. הוא גם הפך לעורך דין מנוסה בבית המשפט, נבחר לתובע של מחוז דאגלס, ופעל כתובע של מחוז פופ. כפי שהיה מקובל באותה תקופה, עבודתו המשפטית של נלסון בענייני קרקע הביאה אותו לעסוק גם בנושאים פוליטיים. הוא הפך לדוגמן לפיתוח הכלכלה של "האזורים העליונים" דרך הצגת רכבת.

 סנאטור של מדינת מינסוטה 
הפלג שנקרא "הפלג של אקר" בתוך המפלגה הרפובליקנית של האזור העליון זיהה בנלסון פוליטיקאי מוכשר, עם קשרים לקהילת המהגרים, ניסיון בענייני קרקעות ורקע פוליטי בוויסקונסין. הוא הוצע כמועמד רפובליקני לסנאט של מינסוטה ב-1874, וניצב מול הבנקאי פרנסיס בנט ון הוזן, שתיאם את עצמו עם תנועת הגראנג' והמפלגה האנטי-מונופוליסטית של המדינה. על אף שנלסון לא קיבל תמיכה מוחלטת מהקהילה הנורווגית-אמריקאית, הוא זכה ב-59% מהקולות ובארבע מתוך חמשת המחוזות בקהילתו.

האתגר הראשון של נלסון בסנאט של המדינה, האם לבחור מחדש את אלכסנדר ראמזי לכהונה שלישית כחבר הסנאט של ארצות הברית, היה שנוי במחלוקת, שכן היה נגד רצונו של המושל קושמן קלוג דייוויס. נלסון נקלע בין נאמנותו לרפובליקנים במחוז דאגלס, שהיו תומכים מושבעים של דייוויס, לבין קהילת משרדי הקרקע שלו, שהעדיפה את ראמזי. נלסון הצביע עבור ראמזי, המועמד המפתיע ויליאם וושבורן, ולבסוף עבור המנצח, סמואל מקמילן.

נלסון השקיע זמן רב בסוגיית הרחבת תשתית הרכבות לאזור העליון. בוחריו תמכו בו במידה רבה כדי לפתור את המשבר שהשבית את סיום הרחבת הרכבת מסנט קלאוד מערבה לאלכסנדריה ומעבר לה. לחברת הרכבות, "St. Paul and Pacific Railroad" (SP&P), אזלו הכספים כדי להשלים את ההרחבה לסנט וינסנט, ובעלי האג"ח לא היו מוכנים להשקיע עוד כספים. מועצת המחוקקים של מינסוטה הסכימה על הצורך בהרחבת הרכבת, אך לא הייתה מסוגלת לממן את סיום הפרויקט.

בשנת 1875, נלסון הציג את חוק האזור העליון, אשר העניק לחברת SP&P תמריצים נוספים בצורת קרקעות כדי להשלים את קו הרכבת, אך גם קבע מועד סיום, לאחריו נשללות הזכויות להקים את הרכבת, כנראה לטובת חברת Northern Pacific, שתוכניותיה היו לעקוף את אלכסנדריה. החוק עורר מחלוקות משני צדי הסוגיה ולבסוף תוקן עד לנקודה בה נלסון החליט להניח אותו על שולחן בית המחוקקים, ולאחר מכן נמנע מלהצביע עליו. החוק אושר ונחשב להצלחה בזמנו, כאשר רוב הקרדיט ניתן לנלסון.

לקח מספר שנים עד שכל העניינים הפיננסיים והפוליטיים הקשורים לרכבת סודרו, ונלסון מילא תפקיד פעיל לאורך כל הדרך, הן כנבחר ציבור, הן כעורך דין והן כעסקאי. הוא secured את זכויות המעבר עבור כמעט כל קו הרכבת מאלכסנדריה ועד פרגוט פולס, תוך שהוא מנהל מגעים עם שחקנים רבים עבור כל שטח אדמה. מאמץ זה היה תובעני ומלא, ונמשך מספר שנים, אף על פי שנלסון רץ ללא הצלחה לתפקיד סגן מושל מינסוטה ב-1879.

במאי 1877 מתו שלושה מחמשת ילדיו של נלסון במהלך מגפת דיפתריה. שני ילדיו המבוגרים, אידה והנרי, שרדו.

בנובמבר 1878 הגיעה סוף סוף מסילת הברזל לאלכסנדריה, במידה רבה הודות ליחסי העבודה ההדוקים של נלסון עם ג'יימס ג'יי היל. כמה עיירות במינסוטה נוסדו כתוצאה מהמאמצים הללו, כולל נלסון ואשבי.

 פוליטיקה לאומית 
נלסון הוזמן לשאת את "נאום היום" בחגיגות המאה לארצות הברית ב-4 ביולי 1876, באלכסנדריה, בדיוק 27 שנה לאחר שהיגר לארצות הברית. הנאום, שתואר כ"חסר התלהבות", ביקש לחזק את הזהות האמריקאית ולא הזכיר את שורשיו הנורווגיים. הנאום התקיים במקביל לקמפיין שלו לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מינסוטה.

עד אז, נלסון פיתח את האסטרטגיה של ניהול קמפיין "מלמטה למעלה", שבו הוא היה מגייס תומכים בשקט שיבקשו ממנו לרוץ, בעוד שהוא מראה חוסר רצון. קהילתו באזור הגבול העליון הציבה אותו במצב נחות ביחס לערים התאומות (Twin Cities). לאחר שהוא הראה את כוחו הפוליטי על ידי "פרישה" מהקמפיין לכמה שבועות, הוא תמך במועמדות הרפובליקנית של ג'ייקוב סטיוארט, רופא מסיינט פול, שזכה בבחירות מול הדמוקרט ויליאם מקנייר. תמיכה זו לא זכתה לגיבוי מצד הקהילה הנורווגית-אמריקאית, שדאגה מהקשר של סטיוארט עם מפלגת ה-Know Nothing וממה שנראה כהתפתחות של מעמד שלטוני חדש בחברה.

 הקרב על "החמישית המדממת" 
כתוצאה ממפקד האוכלוסין של 1880, הקונגרס של ארצות הברית החליט להקצות מושב קונגרס חדש למדינה העליונה, והקים את מחוז הקונגרס החמישי של מינסוטה. נלסון נכנס בשקט למירוץ אחר המושב הזה. תחילה הוא הבטיח מושב במועצת הנאמנים באוניברסיטת מינסוטה, שם הצליח להקים מחלקה ללימודי סקנדינביה.

הקמפיין החל ב-1882 והתדרדר במהרה לאחת הבחירות השנויות ביותר במחלוקת עד אז. ההתמודדות בין נלסון לצ'ארלס פ. קינדרד על "החמישית המדממת", כפי שנודעה, כללה שוחד רחב, הפחדות ותקלות בבחירות. ועידת הרפובליקנים ב-12 ביולי בדטרויט לייקס הושוותה לקרב ההיסטורי של בוין באירלנד. 150 נציגים נאבקו על 80 מושבים, ואחר סכסוך במרכז הוועידות העיקרי, הקמפיינים של קינדרד ונלסון מינו את המועמדים שלהם.

היריבות בין קינדרד לנלסון התמקדה במידה רבה בשתי חברות הרכבות המתחרות באזור העליון – ה-Northern Pacific מצד קינדרד וה-Great Northern מצד נלסון. קינדרד הוציא בין 150,000 ל-200,000 דולר, אך נלסון ניצח בנקל, גובר על הונאות הבחירות הגדולות במחוזות של Northern Pacific.

 בית הנבחרים של ארצות הברית, 1883–1889 
ימין|ממוזער| פסל של נלסון ניצב מול קפיטול מדינת מינסוטה
נלסון כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1883 עד 3 במרץ 1889, בקונגרסים ה-48, ה-49 וה-50. בהתאם לנוהלי העידן המוזהב, הנושא הראשון בסדר היום שלו בקונגרס היה להבטיח משרות למקורביו במינסוטה על ידי חלוקה של מספר המינויים הפדרליים המוגבל שהיה זמין. רוב המינויים בוצעו דרך פול ק. סלטן, הממונה על משרד הקרקעות של ארצות הברית בקרוקסון. בנוסף לתגמול תמיכה פוליטית, הוא החליף את המינויים התומכים בקינדרד במחוזות היער הסמוכים לרכבת ה-Northern Pacific, הידועים כ"פינרי".הכינוי "Pineries" מתייחס לאזורים עשירים ביערות אורנים, במיוחד באמריקה הצפונית. באזור זה, שנמצא בעיקר סביב רכבת ה-Northern Pacific, היו מטעי אורן רחבים ששימשו לעיבוד עצים. בדרך כלל, ה"פינרי" שימשו כמקורות חשובים לאספקת עץ לבנייה ולתעשייה, ולכן היו בעלי חשיבות כלכלית רבה. במיוחד פורסם פיטוריו של סורן ליסטו מתפקיד רשם משרד הקרקעות של ארצות הברית בפרגוט פולס.

נלסון לא תמיד פעל לפי הקו הרפובליקני השמרני בבית הנבחרים. ב-1886, הוא עזב את סיעת הרפובליקנים על מנת להצביע בעד חוק המכס של מוריסון מ-1886, שנועד להוריד את המכסים על חלק מהמוצרים המיובאים. שנתיים לאחר מכן, הוא ושלושה רפובליקנים נוספים הצביעו בעד הפחתות מכס אגרסיביות יותר בחוק המכס של מילס מ-1888. אף על פי שהחוק אושר בבית הנבחרים ב-21 ביולי 1888, שונה כל כך על ידי הרפובליקנים שתמכו במכסים גבוהים בסנאט, עד שבית הנבחרים מצא את התוצאה כבלתי מקובלת, ולא נעשו שינויים במכסים בשנת 1888.

נלסון היה מתוסכל מהחוסר אפקטיביות של בית הנבחרים, כפי שראה אותו. הוא נכנס לוויכוחים ארוכים על נושא הפנסיות לחיילי מלחמת האזרחים הוותיקים. המורשת המשמעותית ביותר שלו כנציג הייתה חקיקת "חוק נלסון" ב-1889. החוק יצר את שמורת האדמה של "White Earth" במערב מינסוטה כמעין מקום למיקוד של אינדיאנים משמורות אחרות ברחבי המדינה, הקצה אדמות משותפות לראשי משקי הבית, ופתח את מכירת יתרת אלפי הדונמים של אדמה למהגרים, על חשבון האינדיאנים.

לאחר שחשב על זמן כהונתו בבית הנבחרים כ"כישלון אישי", נלסון החליט שלא להתמודד מחדש בבחירות ב-1888. יש המאמינים כי אירוע של כמעט טביעה ב-11 באוקטובר 1886 שיחק תפקיד בהגברת השאיפה הפוליטית שלו.

 מושל מינסוטה, 1893–1895 
אף על פי שנלסון טען כי פרש מהפוליטיקה, הוא נותר דמות פעילה בתוך המערכת הפוליטית הרפובליקנית של מינסוטה. ב-1890 החל להראות עניין במרוץ למשרת המושל. בינתיים, הוא חזר לעסוק בעסקי המשפטים מאלכסנדריה, המשיך לנהל את חוותו ופתח חנות חומרי בניין.

הלחץ הגובר על הכלכלה החקלאית של מינסוטה הוביל להקמת הברית החקלאית (Farmers' Alliance), שהתפתחה לכוח פוליטי משמעותי בשתי המפלגות, אך בעיקר במפלגה הרפובליקנית. ב-1890, הברית החליטה להעמיד את המועמדים שלה לבחירות, והציעה למנות את נלסון. בכינוס הברית במינסוטה ביולי 1890, נלסון לא הכיר בתמיכתם של הנציגים, שסיימו במועמדות של סידני מ. אוון. אולם לאחר שהברית הציגה תוצאה חזקה בבחירות של 1890, הרפובליקנים ראו בנלסון חלופה חזקה לברית החקלאית באזור הגבול העליון.

נלסון פעל לחיזוק מועמדותו למשרת המושל, אם כי היסטוריונים טוענים כי מטרתו האמיתית הייתה להגיע לסנאט של ארצות הברית. הוא ארגן את עצמו כך שיגויס כמועמד, ולא רדף באופן פעיל אחרי התפקיד. בעלי תפקידים ממונים, שחששו מאובדן התמיכה הפוליטית בעקבות ניצחונות הברית, שמחו לתמוך בו. כדי למשוך את תמיכת הרפובליקנים בקונגרס, נלסון עבד להבטיח את תמיכתם של יריביו כמו דייוויס ו-וושבורן, או לפחות להימנע מהתנגדותם. ב-28 ביולי 1892, הוא מונה פה אחד על ידי 709 נציגים כמועמד הרפובליקני למשרת המושל בכנסייה העממית בסיינט פול. נאום קבלת הפנים שלו היה התקפה ליברטריאנית נגד הדמוקרטים והפופוליסטים; הוא חיזק את הנציגים לקראת הקמפיין.

הקמפיין נגד מועמד הדמוקרטים דניאל לאולר והפופוליסט איגנטיוס דונלי התמקד בהאשמות על השפעה לא ראויה מצד ענפי הרכבות, מכסים, אתניות ופטריוטיות. כאשר נלסון ניהל את הקמפיין באזור מינסוטה הצפונית-מערבית, הוא היה מעורב בתקרית פיזית קטנה עם טוביאס סואבי, פופוליסט מקומי. לאחר קמפיין מפרך, הוא זכה ב-51 מתוך 80 מחוזות עם 42.6% מהקולות, מול 37% של לאולר ו-15.6% של דונלי. הוא נשא נאום ניצחון קצר באלכסנדריה, ואמר: "אני נכנס לתפקיד מבלי לתת שום הבטחה לאף קומבינה, תאגיד או אדם, ואנסה לפעול נכון, כי זה נכון, ואני שואף להעניק ממשלה של העם, עבור העם, ומאת העם."

היו הגבלות משמעותיות על יכולתו של נלסון כמושל ליישם את האג'נדה שלו. מאזן הכוחות במינסוטה היה משותף בין חמישה בעלי תפקידים שנבחרו באופן עצמאי, מחוקקי המדינה והמושל. בנאום ההשבעה שלו ב-4 בינואר 1893, הוא הציג את עצמו כאדם שמרן כלכלית עם נטייה לחינוך, והתמקד בסטטיסטיקות הנוגעות לשירותים שונים במדינה ולפתרונות.

נלסון השתמש במעמדו כמושל כ"פלטפורמה" למטרות רפורמה רפובליקניות מתונות שנועדו להציע אלטרנטיבות מתונות לפעולות הרדיקליות של הפופוליסטים. הוא קידם את "חוק הדגן של המושל" כדרך להסדיר את סחר הדגן, במיוחד על ידי הענקת סמכויות לוועדה של הרכבות ומחסנים לרגולציה, רישוי ובדיקת מעליות דגן במדינה. חברי המפלגה הרפובליקנית במינסוטה תמכו בו, עד שהפכו את החוק להצעת מפלגה. ההתנגדות לחוק מצד הדמוקרטים והפופוליסטים נבעה מחשד בנוגע לוועדת הרכבות. החוק עבר שני סבבי הצבעה עם הרבה משא ומתן פוליטי, ובסופו של דבר התקבל ברוב צר, מה שנתן לנלסון מידה של אמינות ככוח פוליטי.

נלסון גם שיתף פעולה עם יריבו לשעבר דונלי בחקירת "טבעת העצים", שנועדה לסיים את תרמיות קרקעות באזורים עם תעשיית עצים. נלסון כינס כנס אנטי-מונופוליסטי בין-מדינתי בשיקגו ב-5 ביוני 1893, שם דיבר נגד המונופול של העצים ותמך בחיזוק חוק ההגבלים העסקיים של שרמן משנת 1890.

הפאניקה של 1893 יצרה משבר עבור חברות הרכבות. לאחר סדרת קיצוצים בשכר מצד "Great Northern", איגוד הרכבות האמריקאי יצא בשביתה ב-13 באפריל. נלסון הציע לצדדים לעסוק בבוררות, תוך דרישה לשמירה על החוק והסדר מצד השובתים. הוא השאיר את אכיפת החוק לשוטרים פדרליים ואת הבוררות למובילים עסקיים פרטיים. השביתה הוסדרה בסופו של דבר בעיקר לטובת העובדים, ונלסון יצא ללא פגע פוליטי.

נלסון הומלץ שוב ב-1894 בקלות, ורץ מול הפופוליסט סידני אוון והדמוקרט ג'ורג' בקר. הוא הציג את עצמו כ"רפורמטור שיטתי ומדעי" בהשוואה לדוברים פופוליסטיים כמו מרי אלן ליס ולג'רי סימפסון. הוא הראה מנהיגות בשטח בקיץ היבש של 1894, כאשר שרפת הינקלי הגדולה התפשטה במרכז-מזרח מינסוטה ב-1 בספטמבר. אף על פי שלמדינה לא היו אמצעים כספיים לספק תמיכה ישירה, נלסון השתמש בתפקידו כדי לעודד מאמצי סיוע פרטיים. הוא זכה בבחירות עם 60,000 קולות יותר מאוון.

 הסנאט של ארצות הברית, 1895–1923 
 נלסון נגד וושבורן 
ממוזער|231x231 פיקסלים| שרטוט דיוקן של נלסון כסנאטור הנבחר
מסע הבחירות של נלסון לסנאט של ארצות הברית החל בתחילת 1894. הקמפיין התנהל בשקט ומאחורי הקלעים, על מנת להימנע מהמראה שהמועמדות שלו למשרת המושל לא הייתה כנה, וכן כדי למנוע סכסוך פנימי במפלגה הרפובליקאית עם הסנאטור המכהן, ויליאם ד. וושבורן. לפני שהתיקון ה-17 נכנס לתוקף ב-1914, בתי המחוקקים של המדינה בחרו בסנאטורים של המדינה. קמפיין נלסון לסנאט היה "ציד שקט", שכלל בניית תמיכה בין המחוקקים החדשים תוך כדי שהוא נותן לוושבורן לחשוב שהוא מתמודד ללא התנגדות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית.

כשהבין וושבורן כי כוכבו של נלסון עולה במפלגה הרפובליקאית, הוא ניסה לקבל הבטחה חד משמעית מנלסון שהוא לא מתכוון לרוץ לסנאט, תוך שהוא מבסס את מעמדו כמועמד ממינאפוליס. ב-21 בספטמבר 1894, נפגשו השניים בתערוכה של מחוז פריבורן באלברט לי, שם נשאל נלסון ישירות אם הוא תומך במועמדות של וושבורן או שיש לו כוונה להתמודד בעצמו על המושב. נלסון, לפי הדיווחים, ייעץ למחוקקים "לבחור כמועמד הרפובליקני שלכם, כדי לשלוח את חברי וושבורן חזרה לסנאט של ארצות הברית, ואם אינכם אוהבים אותו, שלחו מישהו אחר טוב".

האסטרטגיה של נלסון הייתה למנוע מוושבורן להשיג רוב ברור במועמדות או בבחירות במועצה הרפובליקנית, ולהופיע כמועמד מאחד למפלגה. הוא נדרש למצוא איזון עדין בין פנייה לגאווה האתנית הסקנדינבית מצד אחד, ובין הצגת עצמו כאמריקאי אמיתי מצד שני, ובין מראית עין של בגידה בוושבורן לשמירה על רושם אמין.

הקמפיין הגיע לשיאו במה שנקרא "מלחמת שלושת השבועות" או "הקמפיין של המלון", שהתנהלה במלוא עוזה ב-5 בינואר 1895. ההתמודדות, השדלנות, הפיתוי ושוחד לכאורה התמקדו במלונות וינדזור ומרצ'נטס שבסיינט פול. המחוקקים היו נבוכים מהקמפיין, והתוצאה נותרה לא ברורה. ביקורים חוזרים במחוזותיהם באמצע ינואר לא הבהירו את דעת הקהל. פגישות ציבוריות עם "מושכים בחוטים" לא השפיעו במיוחד.

כוחו של נלסון החל להתבהר אך לא היה עדיין מכריע ב-18 בינואר, כאשר הרפובליקנים התכנסו. וושבורן לא הגיע לרוב הדרוש של 72 קולות, ומספר תומכים לשעבר עברו לנלסון בסיבוב השני. עד שההצבעה הגיעה למליאת בית המחוקקים, היה ברור כי וושבורן הפסיד. ב-23 בינואר נבחר נלסון לסנאט של ארצות הברית, הסקנדינבי-אמריקאי הראשון שהגיע לתפקיד זה. מותש מהקמפיין, קרא וושבורן לבחירות ישירות של הסנאטורים. הבחירות נחרתו בזיכרון כאחת ההתמודדויות הסוערות ביותר בהיסטוריה הפוליטית של מינסוטה.

וושבורן נתפס כינקי ילידי עשיר, עירוני, אריסטוקרטי ממיין, ונלסון כמהגר חרוץ מהאזורים הכפריים של מינסוטה. ניצחונו של נלסון חיזק את השפעתם ההולכת ומתרקמת של אזורים במינסוטה מחוץ לערים התאומות, וחיזק את המודעות הפוליטית בקרב הסקנדינבים האתניים באזור. נלסון החליט מוקדם להפוך דימוי זה לפלטפורמת הבחירות שלו, וביקש מקהל בוחריו לקרוא לו "דוד קנוט".

 הקדנציה הראשונה בסנאט 
הקונגרס ה-54 של ארצות הברית לא התכנס עד דצמבר 1895, ואף על פי שנלסון היה נרגש להתחיל לעבוד בסנאט, הוא בילה את הפגרה בנסיעות ובעבודה בחווה שלו. הוא גם תרגם את חוקת נורווגיה לאנגלית ולמד על נושא הכסף החופשי (Free Silver). זה היה נושא נאומו הראשון בסנאט, ב-31 בדצמבר 1895, שבו תמך במטבע נייר.

נלסון שמר—כפי שעשה לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו—על פרופיל חזק אנטי-פופוליסטי, אם כי פרגמטי. הישגו החשוב ביותר במהלך כהונתו הראשונה היה ככל הנראה חוק פשיטת הרגל של נלסון, שנועד להעניק לחקלאים אמצעים להיכנס לפשיטת רגל מרצון, בניגוד לפשיטת רגל כפויה מצד נושים. הוא הציב את החוק כאלטרנטיבה לוועדת המשפטים שהייתה הרבה יותר מחמירה כלפי נושים. אף על פי שהוא תמך בחוק בזכות יתרונותיו, החוק גם נתן לו הזדמנות להתנתק מהרקע שלו כעורך דין ולבנות תמיכה בקרב בוחריו החקלאיים. לאחר 18 חודשים של משא ומתן מתיש, נלסון הצליח להעביר את החוק בקונגרס ב-24 ביוני 1898. הגשת בקשה לפשיטת רגל הייתה מוכרת במשך תקופה ארוכה כ"לקיחת תרופת נלסון".

 אם נלסון הפגין עצמאות בחוקי פשיטת הרגל, הוא הלך בקו המפלגה במלחמת ארצות הברית–ספרד, ותמך בהתלהבות במאמץ המלחמתי. הוא נקלע לדיון מר בין כותלי הסנאט בנושא סיפוח הפיליפינים והוואי. הוא ואחד ממחברי ההסכם, הסנאטור הבכיר ממינסוטה קושמן דייוויס, הצביעו בעד הרוב לאשר את חוזה פריז. הוא מצוטט לעיתים כאומר:ההשגחה העליונה נתנה לארצות הברית את החובה להרחיב את הציוויליזציה הנוצרית. אנו באים כמלאכים משרתים, לא כדיקטטורים.

 חזרה לנורווגיה 
שמאל|ממוזער|נלסון בווס, נורווגיה.
נלסון תמיד הקפיד להגדיר את עצמו בציבור קודם כל כאמריקאי, מבלי להרגיש נאמנות מעורבת למדינת מוצאו. אך ברקע, הוא תמך בנורווגיה בדרכים שונות, בעיקר על ידי הזמנת קצינים נורווגים לבוא ולהתבונן וללמוד מהטקטיקות האמריקאיות בקובה. הוא תכנן טיול לנורווגיה מזה זמן מה, אך דאג גם לבקר בשוודיה ובדנמרק, תוך הדגשת הרקע הסקנדינבי-אמריקאי שלו.
ימין|ממוזער| שלט זיכרון של קנוט נלסון באוונגר
הוא טייל לבד ועשה את עיירת מולדתו, אוונגר, אחת מתחנות העצירה הראשונות שלו. הוא הגיע לכפר בעגלת סוסים רק עם מזוודתו, ונתקבל כאורח מכובד. הוא דיבר בדיאלקט שלו, ווסמול, והחל לשלב את הריקסמול רק כאשר הרגיש צורך להדגיש נקודה פוליטית חשובה. המארחים שלו החלו לפנות אליו במהרה בכינוי הידידותי "דו קנוט", דבר שהוא נראה שהוא נהנה ממנו.

מאוונגר נסע נלסון לכריסטיאניה, שם סירב לקבל כיבודים רשמיים, ולסטוקהולם, שם לא עשה כמעט שום רעש. הוא בילה שבוע בקופנהגן, שם ביקר את המינויים שלו לוריץ ס. סוונסון, שגריר ארצות הברית בדנמרק, וסורן ליסטו, הקונסול ברוטרדם. הוא נפגש עם המלך כריסטיאן התשיעי ונהנה מארוחת ערב רשמית בהנחיית סוונסון. הוא נסע דרך האזור השנוי במחלוקת של שלזוויג-הולשטיין וביקר באתר של קרב ווטרלו.

נלסון נסע הביתה דרך אנגליה ושהה במקרה בגלריית המבקרים בפרלמנט הבריטי ב-17 באוקטובר כאשר המלכה ויקטוריה כינסה מושב יוצא דופן לדיון במלחמת הבורים השנייה.

 1900–1902 מסע בחירות מחדש 
בשל העובדה שנבחר שוב על ידי המחוקקים של מדינת מינסוטה, מסע הבחירות של נלסון לבחירה מחדש בשנת 1902 החל עם הבחירות לבית המחוקקים של מדינת מינסוטה בשנת 1900. האסטרטגיה שלו הייתה למקם את עצמו לצד מנהיגים לאומיים מוכרים, במיוחד תאודור רוזוולט ורוברט מ. לה פולט האב, בזמן שהם עברו דרך המדינה בקמפיין למען ויליאם מקינלי. נלסון היה ידוע יותר ביסודיות מאשר בכריזמה בקמפיינים שלו, אך תרם רבות להצלחת המפלגה הרפובליקנית באותה שנה. בנו של נלסון, הנרי קנוט נלסון, נבחר לאספה המחוקקת של מינסוטה באותה שנה.

הבחירה מחדש של נלסון לתקופת כהונה שנייה בסנאט הייתה מובטחת, מבחינה מעשית. הקמפיין נמשך לשנת 1902, בה נלסון שם לעצמו שם כאשר לקח פיקוד על רכבת ידנית קטנה לאחר שקרון הרכבת שלו התקלקל מזרחית להיבינג, מינסוטה. הוא עשה את דרכו בכוחות עצמו לצומת וולף ג'נקשן, מינסוטה בקצב מהיר.

עד לאותה נקודה, הקריירה הפוליטית של נלסון התבססה במידה רבה על נושאים של גבול כלכלי מתהווה, כמו פיתוח קרקעות, הגירה ודינמיקה של העידן המוזהב. עם לידתו של העידן הפרוגרסיבי, רוחות הרפורמה החלו לנשוב יותר מהמזרח מאשר מהמערב, והנושאים העירוניים יצאו לאור. כתוצאה מכך, נלסון נאלץ לחדול מהאסטרטגיה הפוליטית הישנה ולהמציא אסטרטגיה חדשה.

בין הרוחות הפוליטיות של אותה תקופה, נלסון בחר בפרופיל "פרוגרסיבי מתון" למדי, תוך קבלת התערבות ממשלתית בכמה נושאים (כגון ענייני אנטי-מונופול) אך התנגדות לכל דבר שנראה כמו סוציאליזם. הוא הקל על השימוש בהטבות פוליטיות ככלי פוליטי והתמקד במקום זאת בעזרה לבוחרים שלו בנושאים קטנים וגדולים, לעיתים קרובות תוך שהוא מעורר את הדימוי של עצמו כ"סוס עבודה" – סנאטור עקשן, עובד קשה ותומך עיקש בדברים ובאנשים שבהם האמין.

 בערוב ימיו 
בסנאט, נלסון היה מעורב בהקמת מחלקת המסחר והעבודה ובחקיקת חוק פשיטת הרגל של נלסון בשנת 1898, וכיהן בוועדת אוברמן בין השנים 1918 ל-1919. הוא כיהן כסנאטור משנת 1895 עד 1923, מהקונגרס ה-54 ועד הקונגרס ה-67. הוא נותר פעיל בסנאט עד מותו ב-28 באפריל 1923, כאשר נפטר בדרך ברכבת מוושינגטון הבירה לעיר הולדתו אלכסנדריה, שם נקבר.

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:מהגרים מנורווגיה לארצות הברית
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-19
קטגוריה:מושלי מינסוטה
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית ממינסוטה
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית ממינסוטה
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1843
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1923