אשתו השנואה

אשתו השנואה הוא רומן מאת הסופר העברי יהודה בורלא המתאר את חיי הנישואין המרים של משפחה יהודית ממוצא מזרחי בירושלים העות'מאנית, מסוף המאה ה-19 ועד לשנות המנדט הבריטי שלאחר מלחמת העולם הראשונה. יצירתו זו של בורלא, הנחשבת לאחת מיצירותיו הבולטות, מצטרפת ליצירותיו האחרות בתיאור העולם היהודי-ספרדי בירושלים באמצעים של הרומן האירופי-אשכנזי.

הספר נתפרסם תחילה בארבעה חלקים בהמשכים במאסף הספרותי "התקופה" בשנים 1923-1922 ויצא לאור כספר ב-1928 בהוצאת מצפה. הספר יצא במהדורה חדשה ב-1952 בהוצאת עם עובד ושנית באותה הוצאה, במסגרת הספריה לעם, ב-1959. ב-1962 יצא לאור פעם נוספת בהוצאת מסדה, במסגרת כינוס כתבי יהודה בורלא בשמונה כרכים.

עלילה
דַאוּד חדד (ובהמשך, כואג'ה דאוד) הוא בן למשפחה ספרדית שעלתה ממוגדור שבמרוקו. הוא יתום מאביו, בן יחיד, וחי עם אימו התקיפה והבוטה מַסעוּדה. דאוד למד בילדותו בתלמוד תורה ובשל עוני המשפחה גם במיסיון האנגלי, ומתפרנס בבחרותו (בן 20 בראשית הספר) ממכירת עופות וביצים בירושלים העתיקה. דאוד שהוא גבוה ויפה מראה, מחפש כלה ונמשך אל מספר נערות אך אמו פוסלת את כל הכלות המוצאות חן בעיניו. היא מבקשת להשיא לו את רחל, נערה מן היישוב היהודי בחברון, שאף היא יתומה מאביה ובת יחידה. דאוד רואה בה נמוכה, כהה וכעורה ואינו נמשך אליה. הוא מהסס ומתלבט רבות, אך משתכנע ושומע בקול אימו ונקבעים אירוסים.

אחרי החתונה גוברת בהדרגה שנאתו לאשתו. דאוד עושה חיל בעסקיו, הוא מתחיל לעסוק במסחר ולבסוף קונה לו מקום של שולחני ועושה הון רב. את הצלחתו הוא מייחס למזל שיש לנישואיו עם רחל. אך את רחל הוא שונא ומתייחס אליה באלימות פיזית ומילולית. בכל פעם שהוא פועל להשתחרר מנישואיו, מגיעה פגיעה זמנית בעסקיו, ומאשרת מבחינתו, שהגורל כופה עליו את אשתו ולכן, למרות שנאתו, הוא אינו מתגרש ממנה. הוא מתאווה אל שכנותיו ומנסה אף לבגוד ברחל איתן, אך או שנדחה, או שנתפס על ידי רחל. לאחר מותה של מסעודה שחייה עמהם, מגיעה מחברון לחיות בביתם אמה של רחל, שעד כה אף לא ביקרה בביתם בגלל איסורה של מסעודה.

במהלך השנים נולדים לדאוד ורחל שלושה ילדים:
אלברט - הבן הבכור, דומה לאביו שגם אוהבו ומטפחו. בבגרותו מנסה אלברט להגן על אימו מאלימות אביו וגם נשבע לאביו שאם ייקח אישה אחרת או נוספת הוא ירצח אותה.
אלעזר - אחרי לידתו הקשה והסכנה לחיי אמו, שינו את שם רחל לווידה (חיה). אלעזר המכונה לזר, דומה לרחל, שנוא על ידי אביו המעליבו ומגדפו ללא הרף וגדל לכן חסר ביטחון.
שרינה - ילדה עם מחשבה עצמאית, לומדת בבית ספר עברי וממשיכה ללמוד גם אחרי בית ספר יסודי ונמשכת לציונים.

דאוד רב עם אלברט בנו שאחרי שהות במצרים, נוסע למצוא את מזלו ולהשתקע באמריקה. לאחר הפיוס במכתבים עם הבן, מקווה האב להצלחת עסקיו של אלברט באמריקה, כדי שייקח אליו את רחל וילדיה וישחרר אותו לנישואים חדשים. לאחר כמה מהמורות, אלברט אכן עושה חיל בעסקיו וגם מתחתן בשיקגו עם אדל, אבל אז פורצת מלחמת העולם הראשונה ותוכניתו של דאוד נדחית. הוא קונה בית גדול בקצה רחוב יפו, עם גן גדול ועם נוף. אחרי המלחמה, כשבא הבן לבקר בירושלים עם אשתו ושלושת ילדיו, מתוארים ששת השבועות שלהם בבית ברחוב יפו כאתנחתא של שפיות ושמחה בבית. דאוד מתפעל מכלתו הצעירה ומנכדיו, ותוך כדי כך נכנע לגורלו ומחליט כי יישאר עם רחל למרות שנאתו אליה. אם בגלל שהוא כבר בשנות החמישים לחייו ואיחר את המועד, ואם בשביל כבודו של אלברט ומשפחתו. הספר מסתיים כשרחל ושרינה חוזרות מטקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית (קיץ 1918). דאוד מודיע להן על כניעתו לגורלו והן מגישות לו כוס מים קרים.

עלילות משנה
סביב לציר המרכזי של הרומן, עולמו של דאוד לאורך שלושים שנה, מתרקמות עלילות משנה.
 יחסיהם של רחל ובן ציון כוהן - בן ציון כוהן ביקש את ידה של רחל לפני נישואיה, אך היא דחתה אותו כיוון שלא מצא חן בעיניה. בן ציון הוא כותב מכתבים במקצועו ובעל קול ערב השר ומנגן בשמחות. לאחר מספר שנים, במר לה בנישואיה, הולכת אליו רחל כדי שיכתוב מכתב לאמה בחברון ובמכתב היא מגוללת באמצעות בן ציון את כל ייסוריה. מאז הם מתראים מדי פעם ומדברים. רחל מתחרטת על כך שבצעירותה הלכה אחרי נטיית ליבה ודחתה את בן ציון. בן ציון מקבל את הדין וסבור כי את הנעשה אין להשיב.
 חיים ששון הוא צורף וחברו של דאוד שמדבר רבות על החיים והעולם מתוך התעניינותו בקריאת כף היד, בחישובי מזלות ובגימטריה. דאוד מגלה לו את ליבו ואת רצונו להתגרש מאשתו, אך ששון משפיע עליו לשמור אמונים לרחל. סופו שהשלטונות הטורקים עוצרים אותו בגין זיוף מטבעות והוא נידון ל-15 שנים בכלא, כולל עונש הצלפה בתחילת המאסר. בתחילה דאוד מבקר אותו בכלא אך פוסק מכך וחיים ששון נשכח. לאחר שחרורו אחרי 17 שנים, הוא מבקש מעט סיוע מדאוד, אך זה מתנכר לו.

כתיבת הספר
בורלא החל לכתוב ב-1913 ועד 1920 התפרסמו סיפוריו בקובצי סיפורים שיצאו לאור וזכו לתשומת לב ולהערכה. הספר נכתב, לפי עדותו של בורלא, במהלך 1920 בתקופה בה שהה עם אשתו וילדיו בדמשק כשליח ההסתדרות הציונית וכמנהל בתי הספר העבריים בעיר.

ככל הנראה, השתמש בורלא בסיפור באירועים ובדמויות מן המציאות. בראיונות איתו סיפר כי איטה ילין פגשה את השולחני שעל פיו נבנתה דמות גיבור הסיפור (למרות שבורלא שינה את שמו, ידעו אנשי ירושלים במי מדובר) היא גידפה אותו על כך שהתעלל באשתו, כפי שלמדה מהסיפור. דמות נוספת היא האישה השנואה. בורלא ציין כי דמותה נבנתה על פי בת אחות אימו.

בראיונות שנערכו עם בורלא בשנות ה-40 ציין הסופר שבשנים הראשונות של כתיבתו הרגיש, שהוא “יכול וחייב לספר את חיי הספרדים ועדות המזרח” באופן שחווה והכיר אותם, ב“יריעת חיים רחבה” וזאת לאחר שנוכח, ש“היסוד האנושי משותף לכל העדות והזרמים.”.

מבנה וניתוח
הסיפור מורכב מאפיזודות נפרדות אשר קשורות ומתארות את חוט העלילה המרכזי. חלק מהאפיזודות רומזות לדו-ערכיות שברומן ובדמותו של הגיבור, שבו הפכים כמו הצלחה (מסחרית) וכישלון (אהבה ונישואים), גורל מול אופי ורציונליות ושל אחריות מוסרית מול השאיפה לשבור את האחריות הזו.

מתי מגד זיהה קיטוב בספריו של בורלא שבחלקם שולטת הריאליות ובחלקם הרומנטיקה. הוא מוצא שסיפורו הראשון, "לונה" (שקובץ יחד עם "אשתו השנואה" במהדורות של "עם עובד") נוטה לריאליות בהיותו מתאר הווי חיים והוא רואה דמיון בכך ל"אשתו השנואה" שגם הוא עוסק בעיקר בתיאור ההווי כרקע לסיפור. דן מירון טוען כי גם בתוך היצירות קיים קיטוב בין הריאלי והרומנטי והוא מדגים זאת ברומן באפיזודה של ביקור החתן בבית הכלה בחברון לפני הנישואין כאפיזודה ריאלית לעומת תיאור המכונה לטביעת מטבעות שעברה בירושה ונמצאת במרתף עם דלת סתרים, ובעל המכונה (חיים ששון), מזייף רק את צרכיו המיידיים ולא יותר מערך הכסף שהוא חומר הגלם, כאפיזודה רומנטית.

מירון מוצא גם שילוב מוטיבים של אגדות עם בסיפור, בדמות עני-טוב ועשיר-רע. כל "המקרים המוצלחים" קורים בסמיכות לימי ציון כמו ציון יום נישואין ופדיון הבן, בעוד שכל מקרי הביש והאסונות קורים כשדאוד עומד בפני מתן הגט לאשתו. גרשון שקד מצא כי גם תולדות המשפחה הם בעלי מוטיבים של סיפורי-עם. אלו כוללים שלושה גירושין של האב ושלושה גירושין של האם ומות כל הבנים שנולדו עד הולדת הגיבור. שקד סבר כי "לא הגיבור בלבד מאמין במהימנותה של חוקיות זו, אלא היא אינה רחוקה מחשיבתה של ‘דמות המספר’ וקרובה למדי לליבו של המחבר.". הביקורת לכן רואה את הרומן כבעל מבנה הפתוח להסבר כפול, רציונלי-ריאליסטי, ואי־-רציונלי-עממי.

התקבלות הספר
הביקורת הראשונה על "אשתו השנואה" הייתה של אשר ברש, מיד לאחר שנדפס הרומן בהמשכים ב"התקופה": "הוא בא ממקום שלא פיללו. איזה צעיר ספרדי, י. בורלא שמו, הרים ראש, והרי הוא עולה בסולם – ובאון. ב’לוּנה' נתגלה המסתכל והרואה לנפש, ב’בלי כוכב' – המספר, ועתה, ב’אשתו השנואה' – האמן בחסד."לא הרבה אחריו כתב דב קמחי ביקורת: "בספרותנו שכחו כמעט תורה זו, הפשוטה: לספר. ובורלא יודע אותה. זוהי המעלה העיקרית."בשנת 1927 היה שמעון הלקין מסויג במקצת מהיצירה ומאורח החיים שהיא מציגה: "החיים ה’ספרדיים־מזרחיים' נראים אמנם יותר בריאים, יותר פשוטים ותמימים. אולם… זוהי פשטות שבעניות… הרבה מתרדמת המזרח מורגשת בחיים אלה, תרדמה כבדה, מטומטמת, ללא חזון וללא חלום."

במאמר משנת 1961 ניתחה מבקרת הספרות גיטה אבינור את אופן כתיבתו של בורלא בספר, באופן הבא:

לאחר מות בורלא, בשנת 1969, סיכם גרשון שקד כך: "כיבוש הארץ על ידי האנגלים ופתיחת האוניברסיטה העברית, ירידת הבנים לארצות הברית ומנהגי העדה אינם קיימים לשמם בסיפור, אלא אך ורק כדי לתת רקע של מקום וזמן לעולם הרגשות המעוצם שביקש להעלות. במיטבו אין בורלא מספר אידאולוגי, 'ז’אנרי־עדתי' או 'פילוסופי', אלא מספר לתומו המעלה עולם של רגשות מעוצמים במצע עלילתי, שבו שולטים עדיין חוקי הנס והפלא."

קישורים חיצוניים




הערות שוליים

קטגוריה:ספרי 1928
קטגוריה:ספרי ספריה לעם
קטגוריה:ספרדים ועדות המזרח בארץ ישראל