תומאס הארט בנטון (פוליטיקאי)

תומאס הארט בנטון (באנגלית: Thomas Hart Benton; 14 במרץ 1782 – 10 באפריל 1858), שכונה "העגל הזקן", היה פוליטיקאי, עורך דין, חייל וסנאטור ותיק ממיזורי. כחבר במפלגה הדמוקרטית, הוא היה אדריכל ומוביל של ההתרחבות מערבה של ארצות הברית, מטרה שכונתה הייעוד הגלוי. בנטון כיהן בסנאט מ-1821 עד 1851, והיה לחבר הראשון בגוף זה שכיהן חמש קדנציות. הוא נולד בקרוליינה הצפונית.

לאחר שהורחק מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית ב-1799 בגין גניבה, הוא הקים משרד עריכת דין ומטעים ליד נאשוויל, טנסי. הוא שימש כעוזר לגנרל אנדרו ג'קסון במהלך מלחמת 1812 והתיישב בסנט לואיס, טריטוריית מיזורי, לאחר המלחמה. מיזורי הפכה למדינה ב-1821, ובנטון נבחר לאחד משני הסנאטורים הראשונים שלה. המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית התפצלה לאחר 1824, ובנטון הפך למנהיג דמוקרטי בסנאט, ושימש כבעל ברית חשוב של הנשיא ג'קסון והנשיא מרטין ואן ביורן. הוא תמך בג'קסון במהלך מלחמת הבנקים והציע חקיקת תשלום על קרקעות, שהיוותה השראה לצו הנשיאותי Specie Circular של ג'קסון.

הדאגה המרכזית של בנטון הייתה ההתפשטות מערבה של ארצות הברית. הוא קרא לסיפוח רפובליקת טקסס, שהושג ב-1845. הוא לחץ על פשרה בהסכמת החלוקה של ארץ אורגון עם הבריטים ותמך באמנת אורגון משנת 1846, שחילקה את השטח לאורך קו הרוחב ה-49. הוא גם חיבר את חוק הנחלות הראשון, אשר העניק אדמות למתיישבים שהסכימו לעבד אותן.

למרות שבנטון היה בעל עבדים, הוא התנגד למוסד העבדות לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, והתנגד לפשרת 1850 כחיובית מדי לאינטרסים תומכי עבדות. עמדה זו פגעה בפופולריות שלו במיזורי, ובית המחוקקים של המדינה לא בחר בו מחדש ב-1851. בנטון נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1852 אך הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש ב-1854 לאחר שהתנגד לחוק קנזס נברסקה. חתנו של בנטון, ג'ון פרימונט, זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-1856, אך בנטון הצביע לג'יימס ביוקנן ונשאר דמוקרט נאמן עד מותו ב-1858.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
תומאס הארט בנטון נולד ב-14 במרץ 1782 בהארטס מיל, קרוליינה הצפונית, יישוב הממוקם ליד העיר הילסבורו של ימינו. אביו ג'סי בנטון, עורך דין ובעל קרקעות אמיד, נפטר ב-1790. סבו אבנר בנטון (בערך 1720–1770) נולד בווסטר, אנגליה, והתיישב בפרובינציית קרוליינה הצפונית. תומאס ה. בנטון למד גם משפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית שם היה חבר באגודה הפילנתרופית. עם זאת, בשנת 1799 הוא סולק מבית הספר לאחר שהודה שגנב כסף מתלמידים אחרים. כשעזב את הקמפוס ביום שסולק, פנה לסטודנטים שצחקו עליו ואמר: "אני עוזב עכשיו, אבל לעזאזל, תשמעו עליי שוב". לאחר מכן עזב את בית הספר כדי לנהל את אחוזת משפחת בנטון, אך היסטוריונים סבורים כי בנטון השתמש באירוע זה כהשראה להוכיח את עצמו בבגרותו.

נמשך להזדמנויות במערב, עבר בנטון הצעיר עם משפחתו לאחוזה בגודל של 40,000 אקרים (160 קמ"ר) ליד נאשוויל, טנסי. שם הקים מטע עם בתי ספר, כנסיות וטחנות. חוויותיו כחלוץ הטמיעו בו נאמנות לדמוקרטיה ג'פרסונית, שהשפיעה על הקריירה הפוליטית שלו.

הוא המשיך בלימודי המשפטים והוסמך ללשכת עורכי הדין של טנסי בשנת 1805. בשנת 1809 שירת כהונה אחת כסנאטור במדינה. בתקופה זו משך את תשומת ליבו של "האזרח הראשון" של טנסי, אנדרו ג'קסון, ששימש כמנטור שלו.

עם פרוץ מלחמת 1812, מינה אותו ג'קסון לעוזר בכיר עם דרגת לוטננט קולונל. בנטון הוצב לייצג את האינטרסים של ג'קסון בפני פקידים צבאיים בוושינגטון די. סי., אך הוא התמרמר על התפקיד, שלא סיפק לו ניסיון קרבי. באוגוסט 1814, כוחות תחת פיקודו של תומאס הארט בנטון בנו את פורט מונטגומרי בטריטוריית מיסיסיפי. ביוני 1813, אנדרו ג'קסון התעמת בדו-קרב עם אחד מחברי צוות של בנטון ואחיו ג'סי בנטון. בספטמבר של אותה שנה, התרחש עימות פיזי בין ג'קסון לתומאס בנטון בבית מלון בנאשוויל. במהלך הקטטה, ג'סי ירה בג'קסון בזרועו. הכדור, שנותר בידו של ג'קסון, שבר עצם בזרועו השמאלית. רק במהלך נשיאותו של ג'קסון הוסר הכדור מזרועו.

לאחר המלחמה, בשנת 1815, העביר בנטון את אחוזתו לטריטוריית מיזורי, שנפתחה להתיישבות. בטנסי, הוא היה נתון בצלו של אנדרו ג'קסון; אך במיזורי, הוא יכול היה להיות "דג גדול בבריכה קטנה" יחסית. בנטון התיישב בסנט לואיס, שם עסק בעריכת דין וערך את העיתון Missouri Enquirer, העיתון הגדול השני ממערב לנהר המיסיסיפי.

בשנת 1817, במהלך משפט, האשימו זה את זה בנטון ועורך הדין היריב צ'ארלס לוקאס בשקר. לוקאס אתגר את בנטון לדו-קרב, שנערך ב-Bloody Island. בדו-קרב הראשון נפצע לוקאס בגרון ובנטון ברגל, אך הם סיימו את הדו-קרב לאחר שלוקאס אמר שהוא מרוצה. עם זאת, שמועות על כך שבנטון ניצל את יתרונו כצלף מיומן גרמו לו לאתגר את לוקאס לדו-קרב נוסף. בדו-קרב השני, שנערך ממרחק של 9 רגל, נורה לוקאס בסמוך ללבו. לפני מותו, אמר לוקאס לבנטון בתחילה: "אינני סולח לך". אך לקראת מותו אמר: "אני יכול לסלוח לך—אני סולח לך".

 הקריירה בסנאט של ארצות הברית 
 קריירה מוקדמת בסנאט 
פשרת מיזורי משנת 1820 הפכה את הטריטוריה למדינה, ובנטון נבחר כאחד משני הסנאטורים הראשונים שלה. הבחירות לנשיאות בשנת 1824 היו מאבק מרובע בין אנדרו ג'קסון, ג'ון קווינסי אדמס, ויליאם ה. קרופורד והנרי קליי. בנטון תמך בקליי. ג'קסון זכה ברוב יחסי אך לא ברוב מוחלט של הקולות האלקטורליים, מה שגרם לכך שהבחירות הועברו לבית הנבחרים, שהיה אמור לבחור בין שלושת המועמדים המובילים. קליי היה רביעי בכמות הקולות, למרות שניצח במיזורי.

קליי, שהיה גם יושב ראש בית הנבחרים, ניסה לתמרן את הבחירה לטובת אדמס. בנטון סירב לבקשותיו של קליי לתמוך באדמס והצהיר שג'קסון היה הבחירה הברורה של העם. (לבנטון לא היה תפקיד רשמי במחלוקת זו, שכן לא היה חבר בבית הנבחרים). כאשר נציג מיזורי היחיד, ג'ון סקוט, אמר לבנטון כי בכוונתו להצביע עבור אדמס, בנטון הפציר בו שלא לעשות זאת: "הקול שאתה מתכוון לתת אינו שלך – הוא שייך לעם של מיזורי. הם מתנגדים למר אדמס. בשם העם, אני מוחה באופן רשמי נגד כוונתך ומכחיש את סמכותך המוסרית להעניק את קולך כך."

בנטון תחילה תמך בקרופורד, אך לאחר שהבין שהוא לא יוכל לנצח, עבר לתמוך בג'קסון. למרות הפצרותיו, סקוט הצביע עבור אדמס. אדמס נבחר ומינה את קליי למזכיר המדינה. רבים ראו בכך "עסקה מושחתת".

 האיטי 
יותר משני עשורים לאחר שהאפריקאים המשועבדים בהאיטי הביסו את שליטיהם הקולוניאליים הצרפתיים במרד העבדים בהאיטי, בנטון הסביר בנאום בסנאט של ארצות הברית מדוע המדינה סירבה להכיר ברפובליקה העצמאית. הוא אמר: "שלום אחת-עשרה המדינות באיחוד זה לא יאפשר את הצגת פירותיו של מרד מוצלח של שחורים בקרבם" וציין כי הלבנים בדרום "לא יאפשרו לקונסולים ושגרירים שחורים להתבסס בערינו, לצעוד בארצנו, ולספק לחבריהם השחורים בארצות הברית הוכחה ביד לכבוד שממתין להם, על מאמץ מוצלח דומה מצידם".

 דמוקרטיה ג'קסונית 
לאחר מכן, בנטון וג'קסון שמו בצד את המחלוקות האישיות ביניהם ושיתפו פעולה. בנטון הפך למנהיג בסנאט של המפלגה הדמוקרטית ונאם בלהט נגד הבנק של ארצות הברית. בשנת 1834, הסנאט גינה את ג'קסון על ביטול זיכיון הבנק. לקראת סיום נשיאותו של ג'קסון, הוביל בנטון קמפיין "מחיקה" מוצלח ב-1837 להסרת הגינוי מהרשומות הרשמיות.

בנטון היה תומך בלתי נלאה של "כסף קשה" – מטבעות זהב או מטילי זהב, בניגוד לשטרות נייר "המובטחים" בזהב במסגרת "תקן הזהב". בעיניו, מטבע "רך" (נייר או אשראי) העדיף את העשירים מהמזרח העירוני על חשבון החקלאים והסוחרים הקטנים במערב. הוא הציע חוק שדרש תשלום עבור קרקע פדרלית במטבע קשה בלבד, שנדחה בקונגרס אך אושר בהוראת ביצוע, ה-"Specie Circular", על ידי ג'קסון ב-1836. עמדתו בנושא המטבע הקנתה לו את הכינוי "העגל הזקן".

למרות זאת, דאגתו העיקרית של הסנאטור בנטון הייתה ההתרחבות הטריטוריאלית של ארצות הברית כדי להגשים את "הייעוד הגלוי" שלה כמעצמה יבשתית. במקור הוא חזה שהגבול הטבעי של ארצות הברית יהיה הרי הרוקי, אך הרחיב את חזונו כדי להקיף את חוף האוקיינוס השקט. הוא ראה שטחים בלתי מיושבים כבלתי בטוחים ופעל ללא לאות לעידוד ההתיישבות. מאמציו נגד מטבע רך נועדו בעיקר לעודד התיישבות ולא לעודד ספקולציות קרקע.

בנטון היה דמות מרכזית בממשל הבלעדי של טריטוריית אורגון. מאז האמנה האנגלו-אמריקאית משנת 1818, אורגון נשלטה במשותף על ידי ארצות הברית ובריטניה. בנטון דחף להסדר באורגון ובגבול ארצות הברית – קנדה לטובת ארצות הברית. הגבול הנוכחי בקו הרוחב ה-49 שנקבע באמנת אורגון ב-1846 היה בחירתו; הוא התנגד לקיצוניות של תנועת "Fifty-Four Forty or Fight" במהלך סכסוך הגבול.
שמאל|ממוזער|322x322 פיקסלים| דאגרוטיפ של תומאס הארט בנטון, בערך 1850
בנטון היה מחברם של חוקי הנחלות הראשונים, שעודדו התיישבות על ידי הענקת קרקעות למי שהיו מוכנים לעבד את האדמה. הוא קידם חקר נוסף של המערב, כולל תמיכה בשליחויותיו של חתנו ג'ון סי. פרמונט. כמו כן, הוא דחף לתמיכה ציבורית ברכבת היבשתית ולשימוש נרחב יותר בטלגרף לתקשורת ארוכת טווח. עם זאת, הוא היה תומך נחרץ בהרחקת והפקעת אדמות של ילידים אמריקאים לטובת מתיישבים אירופים.

הוא היה נואם ומנהיג מהשורה הראשונה, שהתמודד מול חברי סנאט בולטים כמו דניאל ובסטר, הנרי קליי וג'ון קלהון. על אף שהיה תומך התרחבות, ערכיו המוסריים גרמו לו להתנגד להתנהגות חמדנית או בלתי ישרה, ולכן התנגד לתנועת "Fifty-Four Forty". בנטון תמך בסיפוח טקסס וביטול הסכם אדמס-אוניס משנת 1819, שבמסגרתה ויתרה ארצות הברית על טענותיה לשטח זה, אך התנגד לתמרונים שהובילו לסיפוחה ב-1845 ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הוא האמין שההתרחבות נועדה לטובת המדינה ולא לרווח של יחידים בעלי כוח.

ב-28 בפברואר 1844, בנטון נכח בפיצוץ ב-USS "פרינסטון" שבו תותח התפוצץ על הסיפון במהלך סיור בנהר הפוטומק. האירוע גרם למותם של לפחות שבעה אנשים, כולל מזכיר המדינה של ארצות הברית אבל פ. אפשור ומזכיר הצי של ארצות הברית תומאס וו. גילמר, ולפציעתם של מעל עשרים איש. בנטון היה בין הפצועים, אך פציעתו לא הייתה חמורה והוא לא החמיץ יום עבודה בסנאט.

 קריירה מאוחרת ומתח בסנאט 
נאמנותו למפלגה הדמוקרטית הייתה אגדה. בנטון היה איש יד ימינו של אנדרו ג'קסון והמשיך בתפקיד זה עבור מרטין ואן ביורן. עם בחירתו של ג'יימס ק. פולק, השפעתו החלה לדעוך ודעותיו התרחקו מעמדת המפלגה. נושא העבדות הפך לבעיה קשה עבורו. למרות שהיה דרומי ובעל עבדים, בנטון גילה אי נוחות הולכת וגוברת בנושא זה. בשנת 1849 הכריז על עצמו כמתנגד למוסד העבדות, מה ששם אותו בעימות עם מפלגתו ודעת הקהל במדינתו. באפריל 1850, במהלך דיונים סוערים בסנאט על פשרת 1850, כמעט נורה על ידי הסנאטור הנרי ס. פוט ממיסיסיפי, שהתרעם על חילופי הדברים החדים בין בנטון לסגן הנשיא מילרד פילמור. פוט נוטרל והופל לרצפה, שם חטפו ממנו את נשקו.

 אחרית חייו 
שמאל|ממוזער|271x271 פיקסלים| פסל בנטון מאת הארייט הוסמר שהוקם בשנת 1868 בסנט לואיס בפארק לאפייט
ב-1851, בנטון לא הצליח להשיג כהונה שישית בסנאט, שכן סוגיית העבדות הפכה את הפוליטיקה למקוטבת מדי עבור מתון ותומך האיחוד במדינת מיזורי. בשנת 1852 הוא נבחר בהצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך התנגדותו לחוק קנזס נברסקה הובילה לתבוסתו בבחירות ב-1854. בשנת 1856 התמודד על משרת מושל מיזורי אך הפסיד לטראסטן פולק. באותה שנה, חתנו, ג'ון פרימונט, בעלה של בתו ג'סי, התמודד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית; אך בנטון, שנשאר נאמן למפלגה עד סוף ימיו, הצביע עבור המועמד הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן, שניצח בבחירות.

בשנת 1855, נבחר כחבר באגודת העתיקות האמריקאית (American Antiquarian Society).

הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, Thirty Years' View, בשנת 1854, ואת הספר *Historical and Legal Examination of ... the Decision o the Supreme Court ... in the Dred Scott Case בשנת 1857, שבו טען שהחלטת בית המשפט העליון הייתה פוליטית, ושבית המשפט היה צריך להימנע מהכרעה בנושא.

הוא מת בוושינגטון הבירה ב-10 באפריל 1858. צאצאיו המשיכו להיות דמויות בולטות בחיי מיזורי; אחיינו מדרגה שלישית, גם הוא בשם תומאס הארט בנטון, היה צייר בולט במהלך המאה ה-20.

בנטון נקבר בבית הקברות בלפונטיין בסנט לואיס. שכונת "בנטון פארק" בסנט לואיס קרויה על שמו.

 קשרים משפחתיים 
בנטון היה קשור בקשרי נישואים או דם למספר דמויות בולטות מהמאה ה-19. שניים מאחייניו - קולונל הקונפדרציה ובריגדיר גנרל לאחר מותו סמואל בנטון ממיסיסיפי, וקולונל האיחוד בעל דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל תומאס ה. בנטון הבן מאיווה - לחמו משני הצדדים במהלך מלחמת האזרחים. הוא היה גיסו של ג'יימס מקדואל, סנאטור ומושל וירג'יניה; חותנו של ג'ון פרימונט, חוקר, סנאטור, מועמד לנשיאות, ומייג'ור גנרל של האיחוד; ובן דודם של הסנאטורים הנרי קליי וג'יימס בראון, וקתרין שרלוט בונפרטה, בתו הבלתי חוקית של אחיו של הקיסר נפוליאון ז'וזף בונפרטה. הוא היה דוד רבא של חבר בית הנבחרים, מייצנס איסון בנטון, אביו של הצייר תומאס הארט בנטון.

 מורשת 
לשבע מדינות (ארקנסו, אינדיאנה, איווה, מינסוטה, מיזורי, אורגון ווושינגטון) יש מחוזות על שם בנטון. שני מחוזות (מחוז קלהון, אלבמה ומחוז הרננדו, פלורידה) נקראו בעבר מחוז בנטון לכבודו. במהלך תקופת השיקום, מחוז בנטון, מיסיסיפי, הוצג על ידי התושבים כמי שנקרא על שם בנטון.

בנטונוויל, אינדיאנה, נקראה על שם הסנאטור, וכך גם העיירות בנטון ובנטונוויל, ארקנסו, בנטון הארבור, מישיגן, בנטון, מיין, בנטון, קנטקי, בנטון, טנסי ובנטון, אילינוי. בנוסף, עמדת הסחר בפרווה וכיום הקהילה של פורט בנטון, מונטנה, שעל שמו נקרא הבנטוניט, נקראה על שם בנטון.

ביולי 2018, נשיא אוניברסיטת המדינה של אורגון, אד ריי, הכריז ששמותיהם של שלושה בנייני קמפוס ישונו בשל הגזענות של שמותיהם. אחד המבנים הללו, שנקרא בעבר אגף בנטון על שם בנטון, הפך למרכז האטי רדמונד לנשים ומגדר. הבחירה לשנות את השם לכבוד רדמונד נעשתה כדי להכיר במאמציה כסופרג'יסטית באורגון.

באופן ייחודי, בנטון היה נושא למחקר ביוגרפי על ידי שני גברים שלימים הפכו לנשיאי ארצות הברית. ב-1887 פרסם תאודור רוזוולט ביוגרפיה של בנטון. בנטון הוא גם אחד משמונת הסנאטורים המופיעים בספרו של ג'ון פ. קנדי משנת 1956, Profiles in Courage. בנטון מופיע במצעד הרביעי ביולי ברומן "הרפתקאותיו של תום סויר" משנת 1876 מאת מארק טוויין. בתחילת פרק כ"ב נאמר: "אפילו הרביעי המפואר היה במובן מסוים כישלון, שכן ירד גשם חזק, לא הייתה שום תהלוכה כתוצאה מכך, והאיש הגדול בעולם (כפי שסבר טום), מר בנטון, הסנאטור האמיתי של ארצות הברית, הוכיח אכזבה סוחפת - כי הוא לא היה בגובה עשרים וחמישה רגל, ואפילו לא בשום מקום בסביבה שלה".

 קישורים חיצוניים 





 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי קרוליינה הצפונית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קרוליינה הצפונית
קטגוריה:יושבי ראש ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית ממיזורי
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1782
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1858