אקדמיה למוזיקה של ניו יורק

האקדמיה למוזיקה של ני יורק (באנגלית: Academy of Music (New York City) הייתה בית האופרה של ניו יורק, בפינה הצפונית של רח' 14 מזרח ואירווינג פלייס במנהטן. האולם בן 4000 המושבים נפתח ב-2 באוקטובר 1854. ביקורת בניו יורק טיימס פסקה, שהוא "ניצחון" אקוסטי, אבל "מכל בחינה אחרת ... כישלון מוחלט". הביקורת קבלה על האדריכלות, על עיצוב הפנים ועל הצפיפות במושבים, אף כי כתבת המשך כעבור ימים אחדים ריככה במידת מה את הביקורת ואמרה, כי "התיאטרון נראה עליז יותר, ומכל בחינה אפקטיבי יותר", משהיה בליל הפתיחה.

עונת האופרה באקדמיה הייתה למרכז חיי החברה לשמנה וסלתה של ניו יורק, כשהמשפחות הוותיקות והבולטות ביותר רכשו מושבים בתאי התיאטרון. בית האופרה נהרס בשריפה בשנת 1866 ונבנה לאחר מכן מחדש, אבל ירד מגדולתו ב-1883 בגלל בית המטרופוליטן אופרה בברודוויי - שנפתח בין רחוב 39 לרחוב 40 ביוזמת הנובו ריש, שאצולת ניו יורק ובעלי ההון הישן דחו בעקימת אף מן האקדמיה - וב-1886 הפסיק להעלות אופרות ופנה תחת זאת למופעי וודוויל. הבניין נהרס בשנת 1926 לפנות מקום לבניין אדיסון.

האקדמיה למוזיקה מתוארת כ"בית האופרה המצליח הראשון בארצות הברית" אבל לא היה הבניין הראשון בניו יורק שנועד בפירוש לאופרה. גם לא היה זה בית האופרה הראשון שיועד במפורש למטרה זו בארצות הברית; זה היה תיאטרון ד'אורלינס, שנבנה בניו אורלינס בשנת 1819 כבניין הראשון שנועד לאופרה. כבוד זה שמור לבית האופרה האיטלקית, שבנה לורנצו דה פונטה בשנת 1833 כבית ללהקת האופרה הניו-יורקית החדשה שלו, שהחזיקה מעמד רק שתי עונות לפני פירוקה. בית התיאטרון נמכר. למעלה מעשור לאחר זאת, בשנת 1847, נפתח בית האופרה אסטור, בתכנונו של איזאיה רוג'רס, בכיכר אסטור, ונסגר כעבור עונות אחדות לאחר הפגנה סוערת שיזמו מציגים מתחרים של
מקבת', השחקן האנגלי ויליאם מקרידי בבית האופרה והאמריקאי אדווין פורסט בתיאטרון ברודוויי הישן בקרבת מקום. במאי 1853 פורק פנים התיאטרון והריהוט נמכר. הבניין הריק נמכר לספריית מרכנטיל הניו יורקית.

היה זה סופו של בית האופרה אסטור שדרבן את החברה הגבוהה של ניו יורק להקים בית אופרה חדש בשכונת יוניון סקוור, מנהטן, שהייתה אז שכונת מגורים מיוחסת, בהובלת מוזס ה. גרינל, שיצר ב-1852 תאגיד למימון הקמת הבניין, במכירת מניות בסך $1,000 האחת, לגיוס $200,000. בית האופרה, בתכנון האדריכל אלכסנדר זלצר, שתכנן באותו זמן גם את ספריית אסטור ולפניה את בית הכנסת "אנשי חסד" (כיום מרכז אנג'ל אורנזנץ, היה בית האופרה הגדול ביותר בשעתו, עם 4,000 מושבים בחמישה נדבכים (תזמורת, פרקט, יציע ושלוש קומות תאים) וגובה פנימי מרצפה עד כיפה של 24 מטרים. פנימו היה ספון קטיפה, והיו בו תאים פרטיים באגף התזמורת, אבל, אולי בעקבות מאמרי מערכת בעיתונות, שהטילו ספק בערכיו הרפובליקאיים של המיזם, ניכר בו צמצום מודע באופיו ה"אריסטוקרטי" של בית האופרה אסטור - שם, הקהל הרחב הופנה אך ורק לספסלי העלייה, שהגישה אליהם הייתה רק באמצעות גרם מעלות צר והיו מבודדים מכל בחינה מן האצולה שלמטה, בעוד שבתיאטרון החדש רבים מן המושבים הרגילים נמכרו במחיר סביר יחסית. קדמת הבמה הייתה ברוחב 16 מטר, המרחק בין צדי הבמה היה כ-11 מטרים, ועומק הבמה היה 21 מטרים מאורות הבמה עד לדופן האחורית. גובה קדמת הבמה היה 9 מטרים.

עונת האופרה הראשונה של האקדמיה הייתה מאוקטובר עד דצמבר 1864. שחקן אמריקאי בשם ג'יימס הנרי האקט הזמין להקת אופרה איטלקית להופעה. הלהקה חנכה את התיאטרון בביצוע נורמה של בליני, עם ג'וליה גריזי כנורמה וג'וזפה מריו כפוליונה בתפקידים הראשיים ומאקס מרצק, מנהל הלהקה, כמנצח. רפרטואר השנה הראשונה היה שאפתני וכלל את "סמיראמידה" והספר מסביליה מאת רוסיני, "נורמה" ו"לה סונאמבולה" מאת בליני ודון פסקואלה, "לוקרציה בורג'ה", "לה פבוריטה" ולוצ'יה די למרמור מאת גאטנו דוניצטי. להקת מארצק הופיעה באקדמיה מדי שנה עד 1878. הלהקה שלו לא הייתה היחידה שהופיעה בבית האופרה במשך תקופה זו. המוזיקולוג ג'ורג' ויטני מרטין כותב:

להקות אופרה אחרות שהיו פעילות באקדמיה, בהן להקת האופרה האיטלקית מהוואנה של חיימה נוניו ולהקת האופרה האיטלקית של מקס סטראקוש (אחיו הצעיר של האמרגן מוריס סטראקוש), שהחלה להופיע באקדמיה ב-1860 והתמזגה עם להקת מארצק ב-1868. האקדמיה אירחה כמה ביצועי בכורה אמריקאים, בהם ריגולטו (1855), איל טרובטורה (1855), לה טרוויאטה (1856), רומיאו ויוליה (1867), אאידה (1873), לוהנגרין (1874), הוולקירות (1877) וכרמן (1878).

עונת האופרה של האקדמיה הייתה למרכז חיי החברה לעשירי ניו יורק, אבל מראשיתה, לא הסתפקה האקדמיה רק בהצגות אופרה, אלא שימשה גם כתיאטרון וכאולם כנסים ותצוגה למגוון רחב של אירועים,
כולל עצרות פוליטיות, נשפי צדקה וירידי מדע ותעשייה, בין השאר. בשנת 1860, נערכה שם קבלת פנים לנסיך מוויילס. לאחר מלחמת האזרחים, החלן ארגון בשם Cercle Français de l'Harmonie להשתמש באקדמיה כאתר לנשפי מסיכות, בנקרא גם "נשפים צרפתיים", שבהם חיככו גברים מן הנובו ריש של החברה הניו יורקית מרפקים - ושאר חלקי גוף - גם יצאניות ופילגשים לבושות למחצה, תוך התעלמות מנימוסים מקובלים או מושגי צניעות. לנשפים אלה ניתן פרסום בעיתונות, שלא הועיל לעמעם את התלהבותם או חציפותם של המשתתפים. עיתונאי אחד
כתב, שנשים הושלכו באוויר ואחר הותקפו מינית "לקול קריאות לעג וצחוק שיכורים מצד עלובי הנפש שהקיפו אותן [...] [ללא] אף לחישה אחת של כלימה בקהל." מחזות ראווה אלה גדלו ותפחו בעשורים הבאים: בשנת 1876 היו 4,000 משתתפים בנשף כזה. 

אף על פי כן, הייתה זו עונת האופרה שהציבה את האקדמיה כעמוד התווך של חיי החברה לשמנה וסלתה של ניו יורק, והמשפחות הוותיקות והנכבדות ביותר החזיקו במושבים בתאי התיאטרון. מניעת האפשרות מן המשפחות העשירות בתעשייה ובמסחר, בהן משפחות ונדרבילט, גולד ומורגן לפלס את דרכן אל תוך חברנ סגורה זן, היא שהביאה ליצירת האגודה החדשה של המטרופוליטן אופרה ב-1880. חבר הנאמנים של האקדמיה ניסה באיחור למנוע את התחרות בהצעה להוסיף 26 תאים חדשים ל-18 שכבר היו באקדמיה, לשימוש משפחות ונדרבילט, מורגן ורוקפלר, שעמדו מאחורי התוכנית לפתיחת האולם החדש, אבל הם איחרו את המועד. בית המטרופוליטן אופרה החדש בפינת ברודוויי ורחוב 39 במנהטן, כפול בגודלו מן האקדמיה, נפתח בשנת 1883.   

בשנת 1888 החלה האקדמיה להציג וודוויל. היבוא מתיאטרון דרורי ליין, "האברש הלבן", זכה ל-148 הופעות מצליחות בעונת 1898-1897. בין 1895 ל-1899, נשא שם דרשות הכומר תומאס דיקסון הבן. מ-28 בינואר עד מרץ 1901, עלתה שם הצגה מחודשת של המחזה "ברברה פריצ'י" מאת קלייד פיץ'.  

ארגוני פועלים שכרו את האולם בשנים הראשונות של המאה ה-20 וערכו בו עצרות וכנסים. ב-1926 נהרס הבניין, יחד עם שכנו טמני הול, לפנות מקום לבניין קונסולידייטד אדיסון. 

 בית קולנוע 
בצד הדרומי של רחוב 14 במנהטן, מול אתר בית האופרה, נפתח ב-1927 בית ראינוע, שלקח לעצמו את שם האקדמיה למוזיקה. הוא נבנה כבית ראינוע מפואר בן 3,000 מקומות ישיבה, בידי המפיק  
ויליאם פוקס, בתכנון תומאס ו. למב. בשנות ה-60' וה-70' שימש האולם לקונצרטים של מוזיקת רוק ובספטמבר 1976 החליף איש יחסי הציבור רון פלזנר את שמו ל"פאלאדיום". בשנת 1985, עבר הסבה למועדון לילה פאלאדיום, בעיצוב אראטה איזוצאקי. אוניברסיטת ניו יורק רכשה את הבניין והרסה אותו, ובמקומו נבנה בניין המגורים פאלאדיום, שנפתח בשנת 2001.

 בספרות ובתרבות פופולרית 
בפסקה השנייה של עידן התמימות מאת אדית וורטון כתוב: "בערב של חודש ינואר בראשית שנות השבעים, הופיעה כריסטין נילסן בפאוסט באקדמיה למוזיקה של ניו יורק. אף כי היו כבר דיבורים על הקמת בית אופרה חדש ,מעל הארבעים', שיתחרה ביוקר ובפאר עם בתי האופרה של בירות אירופה הגדולות, עולם האופנה היה מרוצה לפי שעה להתאסף מחדש מדי חורף בתאי האודם וזהב המרופטים של האקדמיה הישנה, מעוז החברה הגבוהה. שמרנים הוקירו אותה על היותה קטנה ובלתי נוחה, שעל ידי כך הרחיקה את הנובורישים, שניו יורק החלה בד בבד להתיירא מפניהם ולהימשך אליהם; והרגשנים דבקו בה בשל הקשריה ההיסטוריים וחובבי המוזיקה בשל האקוסטיקה המצוינת שלה, סגולה בעייתית כל כך  תמיד באולמות, שנבנו להאזנה למוזיקה." המאבק בראשית שנות ה-80' בין האקדמיה לבין מה שנקראה אז "האופרה" תופס מקום חשוב בעלילת העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה העידן המוזהב.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:מוסדות מוזיקליים בארצות הברית
ארצות הבית
קטגוריה:ארצות הברית: בתי אופרה
קטגוריה:להקות אופרה אמריקאיות
קטגוריה:ניו יורק: תרבות