סינפוניה דה רקוויאם

סינפוניה דה רקוויאם (באנגלית: Sinfonia da Requiem), אופוס 20, לתזמורת, היא סינפוניה שחיבר בנג'מין בריטן בשנת 1940, בהיותו בן 26. הייתה זו אחת מכמה יצירות שהזמינה ממשלת יפן ממלחינים שונים לציון יום השנה ה-2600 להקמת הקיסרות היפנית, (שנקבע כ-11 בפברואר 660 לפנה"ס מהולדת הקיסר ג'ימו). ממשלת יפן דחתה את הסינפוניה משום שהשתמשה בכותרות הלטיניות מן הרקוויאם הקתולי לשלושת פרקיה ובשל אופיה הקודר באופן כללי, אבל היא התקבלה בחיוב בביצוע הבכורה העולמי שלה בניו יורק ב-29 במרץ 1941 בניצוח ג'ון ברבירולי. ביצוע בבוסטון תחת שרביטו של סרגיי קוסביצקי הוביל להזמנת האופרה "פיטר גריימס" מקרן קוסביצקי למוזיקה.

ה"סינפוניה" היא היצירה הגדולה ביותר לתזמורת בלבד שהלחין בריטן לביצוע באולם קונצרטים. הייתה זו היצירה התזמורתית הגדולה הראשונה שלו שלא כללה סולן ולדברי המוזיקולוג פיטר אוונס,
היא מציינת את פסגת כתיבתו המוקדמת באידיום זה. בשונה מרבות מיצירותיו של בריטן מתקופה זו, היא נשארה פופולרית ונכללת בתוכניות של קונצרטים תזמורתיים.

 היסטוריה 
בראשית סתיו 1939, התבקש בריטן באמצעות המועצה הבריטית להלחין יצירה תזמורתית לחגיגה מיוחדת לכבוד אישיות ששמה לא נזכר. בריטן הסכים בעיקרון לבקשה זו, בתנאי שלא יצפו ממנו להגיש יצירה שתיחשב ללאומנית או כוחנית מכל בחינה שהיא. בהמשך נודע לבריטן שהמבקשת היא יפן, שממשלתה פנתה אל מלחינים מכמה מדינות בבקשה להגיש יצירות לחגיגות יובל ה-2600 לשושלת המלוכה. בזמן זה כבר פלשה יפן לשטחה של סין, אבל עוד לא הייתה מעורבת באופן רשמי במלחמת העולם השנייה ועדיין לא נכנסה לברית עם גרמניה הנאצית או איטליה הפאשיסטית. יפן גם גיבשה היכרות איתנה עם המוזיקה הקלאסית המערבית. מוזיקאים מערביים הדריכו קבוצות נגנים רבות. יתר המלחינים המערביים שאליהם הופנתה הזמנה זו היוה ריכרד שטראוס, שיוזף גבלס, איש הממשלה הנאצית, הורה לו לקבל את ההזמנה, והמלחין הצרפתי ז'אק איבר. לצד המלחינים המערביים, השתתפו גם כמה מלחינים יפניים בחגיגות היובל.

שישה חודשים חלפו עד שהגיע החוזה לכתיבת היצירה המוזמנת. בינתיים החל בריטן בכתיבת ה"סינפוניה". העיכוב בקבלת החוזה השאיר לו שישה שבועות בלבד לעמידה בהתחייבותו. היצירה היחידה שבריטן ראה אפשרות לעצמו להשלים בעוד מועד הייתה ה"סינפוניה". ב"בריטן על מוזיקה" כתב המלחין, שהוא פנה אל הקונסול היפני, דן עמו באופי היצירה ובהתאמתה לאירוע שלו נועדה, וסיפר לקונסול על הכותרות הלטיניות לשלושת פרקי היצירה. בריטן הניח, שכל המידע שמסר הועבר לשגריר היפני. הוא כתב, שבהמשך הודיעו לו, שה"סינפוניה" עומדת בתנאי ההזמנה באופן משביע רצון. בריטן השלים את היצירה, הגיש אותה, ובמשך שישה חודשים לא שמע עוד דבר בעניין.

בסתיו 1940 זומן בריטן לקונסוליה היפנית, שם נקרא לפניו מכתב ארוך מן הרוזן הידמרו קונויה, שכיהן כמארגן החגיגות. הרוזן היה אחיו הצעיר של הנסיך פומינרו קונויה, אז ראש ממשלת יפן. במכתב זה, האשים הרוזן את בריטן, כפי שכתב בריטן לאחר זאת, "בהעלבת מעצמה ידידותית, בהגשת יצירה נוצרית במקום שברור שהנצרות אינה מקובלת, שהיצירה הייתה נכאת-רוח, וכן הלאה". בחלק זה של המכתב נאמר, "אנו חוששים שהמלחין טעה מאוד בהבנת רצוננו; ... אופי (המוזיקה) מלנכולי הן בתבנית המלודית והן בקצב, וכיון שכך, אין היצירה מתאימה לביצוע באירוע זה, שהוא הטקס הלאומי שלנו."

בעזרת המשורר האמריקאי וחברו לגלות (הערך יוצא מהנחה, שידוע לקורא כי בריטן חי מחוץ לבריטניה, אבל הדבר איננו נזכר לפני נקודה זו) ויסטן יו אודן, ענה בריטן בתשובה, "באופן המכובד ביותר האפשרי", שהגשת יצירה נוצרית לא הייתה בגדר הפתעה, בהיותו נצרי ובן לאומה נוצרית. הוא הכחיש את אופיה נכא-הרוח, כביכול, של ה"סינפוניה" וכל כוונה לעלבון מצדו, ואמר, שהדיחוי בקבלת החוזה שם לאל את האפשרות לחבר יצירה חגיגית בתחומי מועד ההגשה.
בריטן מסר מכתב זה לקונסוליה הבריטית, שאישרה אותו והעבירה אותו לטוקיו. מאז, כתב בריטן, לא שמע עוד דבר בעניין. לאחר ההתקפה על פרל הארבור, נותקו הקשרים בין בריטניה ליפן. אף על פי שהיצירה נדחתה, היפנים לא דרשו החזר של התשלום על ההזמנה. תחת זאת, הודיע הרוזן קונויה ש"הפרטיטורה של בריטן הגיעה מאוחר מכדי להיכלל בחגיגות."

 ביצוע בכורה והזמנה בעקבותיו 
ביצוע הבכורה העולמי התקיים בקרנגי הול, ניו יורק, ב-28 במרץ 1941 עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח ג'ון ברבירולי. הביצוע הראשון בבריטניה התקיים כעבור שנה וביצוע הבכורה היפני שנדחה היה ב-18 בפברואר 1956, בניצוח המלחין על תזמורת NHK של טוקיו. זמן לא רב לאחר ביצוע הבכורה בניו יורק, ניצח סרגיי קוסביצקי על היצירה עם התזמורת הסימפונית של בוסטון ביצוע זה הוביל לפנייה מקרן סרגיי קוסביצקי אל בריטן לכתיבת לאופרה פיטר גריימס.

 הלחנה 
 מבנה 
ה"סינפוניה" כתובה בשלושה פרקים המנוגנים ללא הפסקה, ונגינתה נמשכת בדרך כלל כ-20 דקות. בניתוח של בריטן, כפי שהובא בתוכניית של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, נאמר:

לקרימוסה, מרש אבל במקצב מתמיד של 6/8 עם מרכז טונאלי חזק על רה מז'ור. יש שלושה מוטיבים ראשיים: 1) נושא סינקופי, סדרתי המופיע בנגינת צ'לי ונענה בסולו בסון; 2) נושא רחב-יריעה, המבוסס על מרווח של ספטימה מז'ורית; 3) אקורדים מתחלפים לסירוגין בין חליל לטרומבונים, במתווה של פסנתר, נבלים וטרומבונים. החלק הראשון של הפרק פועם בשקט; השני הוא קרשצ'נדו ארוך המוביל לשיא, שמבוסס על הנושא הראשון של הצ'לו. בעקבותיו מופיע ללא הפסקה:
הדיאס אירה. צורה של מחול המוות, עם רגעים מזדמנים של מקצב צעידה חרישי. המוטיב השולט בפרק זה מופיע בהתחלה בחלילים וכולל תבנית טרמולו חשובה. מוטיבים אחרים הם צליל חוזר בטריולות בחצוצרות,נעימה איטית, חלקה בסקסופון, וננעימה סינקופית מהירה יותרבכלי הנשיפה ממתכת. סכימת הפרק היא שורה של שיאים, שהאחרון בהם הוא החזק ביותר, הגורם למוזיקה להתפרק ולהוביל ישירות אל:
הרקוויאם אטרנה. חרש-חרש, על רקע של סולו כלי מיתר ונבל, מבשרים החלילים את הנעימה השקטה ברה מז'ור, המוטיב הראשי של הפרק. יש חלק אמצעי, שבו מנגנים כלי המיתר נעימה זורמת. נעימה זו עולה לשיא קצר, אבל עד מהרה חוזרת נעימת הפתיחה, והיצירה מסתיימת חרש בצליל ארוך ומתמשך בקלרינט.

 אינסטרומנטציה 
 שלושה חלילי צד (השלישי עובר לפיקולו), חליל אלט אד ליביטום
 2 אבובים
 קרן אנגלית
 2 קלרינטות, קלרינט סופרן בסי, קלרינט בס בסי (עובר לקלרינט במי במול אד ליביטום (לפי בחירה)
 סקסופון אלט (לפי בחירה)
 2 בסונים, קונטרה-בסון
 6 קרנות צרפתיות (2 מהן לפי בחירה)
 3 חצוצרות
 3 טרומבונים
 טובה
 טימפני
 תוף בס
 תוף סנאר
 מצלתיים
 טמבורין
 שוט
 קסילופון
 2 נבלים (השני לפי בחירה)
 פסנתר
 כלי מיתר

 נושאים 
I.  לקרימוזה 



II. דיאז אירה

III. רקוויאם אטרנה

 נימה אנטי-מלחמתית 
לדברי הרברט גלאס, בריטן חיבר את "סינפוניה דה רקוויאם" כמצבת זיכרון להוריו. היה זה גם ביטוי לפציפיזם שליווה את בריטן לאורך חייו ותגובה להתפתחויות הפוליטיות המקדירות והולכות, שהובילו בסופו של דבר למלחמת העולם השנייה. הוא בחר, למעשה, זמן קצר קודם לכן, להשתקע בארצות הברית כמחאה על מעורבות בריטניה במלחמה. במאמר שהתפרסם ב-27 באפריל 1940, אמר לעיתון "סאן" של ניו יורק, "אני יוצר אותה אנטי-מלחמתית ככל האפשר [...] אינני מאמין שאפשר לבטא תיאוריות חברתיות או פוליטיות או כלכליות במוזיקה, אבל בזיווג מוזיקה חדשה עם קטעים מוזיקליים מוכרים, אני חושב שאפשר להעביר רעיונות מסוימים [...] הדבר שאני בטוח בו הוא האמונה הפנימית שאני חש נגד המלחמה כשאני כותב אותה."

יצירותיו הפוליטיות באופיין של בריטן לפני 1939 לא היו פופולריות. אף שהמוציאים לאור שלו, בוזי והוקס, תמכו ביצירתו, הם ניסו גם לעודד אותו להלחין יצירות מקובלות יותר על קהל המאזינים, כגון קונצ'רטו לפסנתר לבי.בי.סי. ובלט ללהקת סדלר'ס וולס. המלחמה שינתה זאת. לפני ה"סינפוניה", נחלו הצלחה ה"בלדה לגיבורים" ו"דמוקרטיה למתקדמים" הודות לנושאיהן הפוליטיים.

 קישורים חיצוניים 
 יוטיוב, "סינפוניה דה רקוויאם", הפילהרמונית של הולנד בניצוח לורנצו ויוטי
 ראמון גמבה, אתר בריטן ופירס ארטס, יצירת השבוע: סינפוניה דה רקוויאם

הערות שוליים

קטגוריה:סימפוניות