פרנסיס בלייר

פרנסיס פרסטון בלייר הבן (באנגלית: ; 19 בפברואר 1821 – 8 ביולי 1875) היה מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא ייצג את מיזורי הן בבית הנבחרים והן בסנאט, והיה פעיל במניעת הצטרפות מדינת מיזורי לקונפדרציה בתחילת המלחמה.

בלייר סייע במינוי נתנאל ליון למפקד הצבאי החדש של המחלקה המערבית של צבא ארצות הברית. הוא סייע לליון להשיג את סיוע "משמר הבית" של סנט לואיס במעבר של יותר מ־20,000 רובים ומוסקטים ממחסן הנשק של סנט לואיס לאילינוי. הפורשים של מיזורי ראו באירוע זה הפרת שביתת נשק בלתי רשמית שכוננה במדינה. זה גרם לפרשת מחנה ג'קסון ולהמשך פעילות גרילה על ידי גורמים תומכי עבדות זועמים. בשנת 1862, הצטרף בלייר למתנדבי מיזורי, זכה לדרגת מייג'ור גנרל, פיקד על דיוויזיה בוויקסבורג תחת שרמן, השתתף בצעדת שרמן אל הים וסיים את המלחמה כמפקד קורפוס.

בבחירות 1868, הוא היה המועמד של הורשיו סימור לתפקיד סגן הנשיא, אך נאומיו הדרמטיים על הסכנות שבשחרור העבדים השחורים נחשבו על ידי חלק מהאנשים כאחראיים להפסד הדמוקרטים בבחירות. בשנת 1872 סבל משבץ ששיתק אותו, אך המשיך להיות פעיל בפוליטיקה של המדינה עד מותו שלוש שנים מאוחר יותר.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו וקריירה 
בלייר נולד ב-19 בפברואר 1821 בלקסינגטון, קנטקי, והיה בנם השלישי והצעיר של עורך העיתון והפוליטיקאי פרנסיס פרסטון בלייר, ואלייזה ויולט (גיסט) בלייר. הוא היה אחיו של מונטגומרי בלייר, ראש עיריית סנט לואיס ומנהל הדואר תחת לינקולן, ובן דודו של בנג'מין גרץ בראון, חבר הסנאט של ארצות הברית ומושל מיזורי. בלייר למד בבתי ספר בוושינגטון די. סי., לאחר מכן המשיך בלימודים באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית, אך השלים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון ב-1841, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה. לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין בקנטקי בלקסינגטון, החל לעסוק במקצוע בסנט לואיס ב-1842 עם אחיו הבכור. בשנים 1842–1845, עבד במשרד עורכי הדין של תומאס הארט בנטון.

 מלחמת ארצות הברית–מקסיקו 
בסתיו 1845 נסע בלייר למערב לציד ביזונים ושהה חורף שלם במזרח קולורדו עם בן דודו ג'ורג' בנט בפורט בנט, יישוב על שביל סנטה פה. בלייר ניגן בבנג'ו בכמה מסיבות במקום. לאחר שפרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו הוא הצטרף למשלחתו של הגנרל סטיבן וו. קירני בסנטה פה, אשר מינה אותו לתובע הכללי של טריטוריית ניו מקסיקו לאחר הכיבוש. בשיתוף פעולה עם אלכסנדר ויליאם דוניפן, וילארד פרבל הול ודייוויד וולדו, פיתח בלייר קוד משפטי אמריקאי לאזור והפך לשופט בבית המשפט החדש.

 בזירה הפוליטית 
כיוון שהתעניין יותר בפוליטיקה מאשר במשפטים, חזר בלייר לסנט לואיס בקיץ 1847. כידידו האישי והפוליטי של תומאס הארט בנטון, הוא התפרסם בזכות עמדותיו נגד העבדות ותמיכתו הנחרצת בפוליטיקה של אדמה חופשית, אף על פי שהיה בעל עבדים בעצמו.  בלייר כיהן בבית הנבחרים של מיזורי בין השנים 1852–1856, ואז נבחר לקונגרס. 
באותה תקופה, מיזורי והאומה עברו רה-ארגון פוליטי נרחב, שהותיר את הזהות המפלגתית של בלייר לא ברורה. לפי עיתון The Western Democrat ממרץ 1857, בלייר נבחר כדמוקרט ונחשב "בדרך כלל לאופוזיציה" בגלל עמדותיו בנוגע לעבדות. מקורות נוספים מכנים אותו "דמוקרט חופשי" ומועמד דמוקרטי נגד-הממשל בסגנון דוגלאס ווייס. 
בלייר תמך בהגבלות וילמוט והתנגד לחוקת לקומפטון שהייתה בעד עבדות בטריטוריית קנזס. ב־14 בינואר 1858 נשא נאום מרכזי שבו תיאר את העבדות כבעיה לאומית והציע לפתור אותה באמצעות שחרור הדרגתי והעתקת עבדים משוחררים לאמריקה הלטינית ואמריקה המרכזית. שנה לאחר מכן בבוסטון, זכה לתהילה לאומית עם נאומו "גורל הגזעים של היבשת הזו". 

לקראת סיום כהונתו הראשונה, הפסיד בלייר בבחירות המחודשות ב־1858 לג'ון ריצ'רד בארט, אך הצליח לערער על התוצאה והושב בקונגרס ה־36 ב־8 ביוני 1860. הוא התפטר שבעה-עשר ימים לאחר מכן, והפסיד שוב בבחירות מיוחדות, כאשר בארט חזר למושב ב־3 בדצמבר. בבחירות הרגילות של 1860 נבחר מחדש לקונגרס ה־37, וכיהן כיו"ר הוועדה החשובה לענייני צבא. ביולי 1861 התפטר שוב כדי להיות קולונל בצבא האיחוד. בשנת 1862 נבחר לקונגרס ה־38, אך נאלץ לוותר על מושבו ב־10 ביוני 1864 לאחר שהמתמודד מולו, סמואל נוקס, זכה בערעור על התוצאה. 

משפחת בלייר הייתה תומכת נחרצת של אברהם לינקולן במהלך עלייתו לנשיאות ושנות כהונתו, ובלייר עצמו נהנה מהפטרונות הפוליטי של לינקולן. 

בימים שלאחר בחירתו של לינקולן לנשיא, כאשר היה ברור שמספר מדינות דרומיות דוגלות בפרישה מן האיחוד, בלייר היה בין מנהיגי התנועה הפוליטית היוניסטית במיזורי, אשר תמכה בשימוש בכוח הצבאי־למחצה של ה־Home Guard, אם יהיה בכך צורך, כדי למנוע ממיזורי לפרוש. עם הזמן, בלייר נתרחק מן היוניסטים הרדיקליים, כגון בנג'מין גרץ בראון, שתמכו בשחרור מיידי של כל האנשים המשועבדים במיזורי, ובמקום זאת העדיף את הצעתו של לינקולן לשחרור הדרגתי. בראון צמח כמנהיג מפלגת האיחוד הרדיקלית במיזורי, בעוד שהפלג של בלייר נודע בשם "המפלגה השמרנית".

 מלחמת האזרחים 
ימין|ממוזער|250x250 פיקסלים| גנרל בלייר והמטה שלו
מיד לאחר פרישתה של קרוליינה הדרומית בדצמבר 1860, בלייר, בהאמינו שמנהיגי הדרום מתכננים לסחוף את מיזורי למהלך הפרישה, החל במאמצים אקטיביים למנוע זאת. הוא ארגן וצייד באופן אישי כוח של כמה אלפי אנשי Home Guard, שנלקחו מה־Wide Awakes, מועדוני הצעדה הרפובליקניים של מסע הבחירות לנשיאות 1860, ומהתנועה הגרמנית הספורטיבית בסנט לואיס, Turnverein. כאשר התגברה המתיחות, בלייר והקפטן (לימים בריגדיר גנרל) נתניאל ליון העבירו לפתע את הנשק ממחסור הנשק בסנט לואיס לאלטון שבאילינוי. ב-10 במאי 1861, ליון, יחד עם משמר הבית ופלוגת צבא קבע של ארצות הברית, לכדה כמה מאות מתנדבי מיליציה בדלנים שהוצבו לתפוס את מחסן הנשק. פרשת מחנה ג'קסון העניקה יתרון ראשוני ברור לפדרציה, אך גם הסיתה רגשות שקראו לפרישה במדינה.

מלחמה גלויה בין כוחות האיחוד ותומכי מושל מיזורי הפרו-דרומי קלייבורן ג'קסון הייתה קרובה. כדי למנוע זאת, הגנרל ויליאם ס. הארני, מפקד הצבא במיזורי, הסכים ב־21 במאי ל"שביתת הנשק הארני פרייס" עם מפקד משמר המדינה סטרלינג פרייס. 

בלייר התנגד, ופנה למנהיגים הרפובליקנים בוושינגטון. תוך מספר שבועות, הארני הוחלף בליון כמפקד זמני. ליון דחק את ג'קסון ופרייס לפינה הדרום-מערבית של מיזורי, עד שנהרג בקרב וילסון קריק, בעוד בלייר סייע בארגון ממשל מדינתי חדש, וכל זאת במקביל לכך שג'ון פרימונט מונה כמפקד המחלקה המערבית של צבא ארצות הברית.

פרימונט עצמו היה רפובליקני בולט עם קשרים במיזורי. בלייר החל במהרה לראות בפרימונט יריב פוליטי, והשניים התעמתו סביב היבטים רבים של פעילותו של פרימונט במיזורי. פרימונט, כמפקד הצבא האזורי, היה אחראי להוצאה מהירה של סכומי כסף גדולים לצורך אספקה וציוד. בלייר ציפה שרוב הכסף הזה יופנה לבעלי בריתו בקהילת העסקים של סנט לואיס, אך לפרימונט ולאנשיו היו תוכניות אחרות. תלונותיו החריפות של בלייר, בצירוף הבזבוז והשחיתות, סייעו לפגוע באמינותו של פרימונט, שהודח מתפקידו ב־2 בנובמבר.

ביולי 1862 מונה בלייר לקולונל מתנדבים ממיזורי, באוגוסט 1862 קיבל קידום לבריגדיר גנרל ולאחר מכן בנובמבר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל. לאחר שנבחר מחדש לבית הנבחרים, התפטר מתפקידו, אך חזר בו על פי בקשה/צו של לינקולן מאפריל 1864. התגובה של הסנאט הייתה: "לא יוחזרו קצינים שהתפטרויותיהם התקבלו אלא באמצעות מינוי חדש ואישור הסנאט." 

במיזורי, בלייר פיקד על חטיבה המורכבת מרגימנט הרגלים ה-13 של אילינוי, רגימנטים הרגלים ה-29, ה-30, ה-31 וה-32 של מיזורי, רגימנט הרגלים ה-58 של אוהיו, פלוגה 4, ארטילריה קלה של אוהיו ופלוגה C, פרשי מיזורי ה-10.
ממוזער| פרנסיס פרסטון בלייר הבן, אוסף היכל הפסלים הלאומי
ממוזער| Bust of Blair מאת וויליאם קופר בפארק הצבאי הלאומי ויקסבורג
לאחר מכן פיקד בלייר על דיוויזיה במערכת ויקסבורג ובלחימה על צ'טנוגה, והיה אחד ממפקדי הקורפוסים של ויליאם שרמן במערכות האחרונות בג'ורג'יה ובקרוליינות. הקורפוס ה-17 שלו היה מעורב בהגנה על האזורים העורפיים של צבאו של שרמן עד שלב מאוחר יותר במערכה באטלנטה. לפני יציאתו אל הצעדה אל הים, קלט הקורפוס ה-17 חלק מהגזרה של הקורפוס ה-16 ששירת עם שרמן.

 לאחר המלחמה 
עם סיום המלחמה, בלייר, שהוציא את רוב הונו הפרטי לתמיכה בצבא האיחוד, נפגע כלכלית. בשנת 1866, כמו אביו ואחיו, התנגד למדיניות השיקום של הקונגרס ועזב את המפלגה הרפובליקנית. 

ב־1866 התמודד לבית הנבחרים של מיזורי מול צ'ארלס ברנסקום. הבחירות היו צמודות, אך בסופו של דבר הובס בלייר לאחר שהיועץ המשפטי של מיזורי קבע כי קולות שניתנו לאחר שקיעת השמש היו תקפים.

בשנת 1868, הוא היה מועמד הדמוקרטים לסגן הנשיא, יחד עם הורשיו סימור. בלייר תרם להפסד הדמוקרטים דרך מסע נאומים שבו הציג את התחרות עם יוליסס ס. גרנט והרפובליקנים התומכים בשיקום בהקשר גזעי, ואיים על שליטת "גזע חצי-ברברי של שחורים" שרצו "להשפיל את הנשים הלבנות לתשוקותיהם הבלתי מוגבלות". לפחות חבר קונגרס אחד האשים את בלייר בהפסד של סימור, וכינה את התנהגותו "טיפשית ובלתי ניתנת להצדקה".

לבלייר הייתה מידה מסוימת של תהילה משונה כשב־29 ביולי 1870 היה עד מקרי לרצח מפורסם. הוא שהה במלון מפורסם והבחין בצעקות עזרה מבניין across the street. הוא צפה מחלון המלון כששני גברים רצו החוצה – בניו של בנג'מין ניית'ן, סגן נשיא הבורסה לניירות ערך בניו יורק. בנג'מין ניית'ן נמצא באחוזה, מוטל ללא רוח חיים. נפתחו מספר חקירות, אך התעלומה לא נפתרה.

בשנת 1871 נבחר בלייר על ידי בית הנבחרים של מיזורי כחבר הסנאט של ארצות הברית. ב-16 בנובמבר 1872 לקה בשיתוק, שממנו לא התאושש. בשל מצבו הבריאותי, הובס בינואר 1873 בניסיונו להיבחר מחדש לסנאט. הוא למד לכתוב בכאב ביד שמאל והמשיך בפעילות הפוליטית שלו.

בלייר שמר על עניין פוליטי מתמיד ושירת כמפקח המדינה לביטוח עד מותו מפגיעת ראש לאחר נפילה ב־8 ביולי 1875, בגיל 54.  הוא נקבר בBellefontaine Cemetery.

 משפחתו 
ב-1847, בלייר התחתן עם אפולין אלכסנדר; היו להם שמונה ילדים. 

 הערכה 
ויליאם שרמן אמר לאחר מותו: "תמיד ראיתי בו כאחד מהפטריוטים הנאמנים ביותר, הכנים והמכובדים ביותר, ואחד החיילים האמיצים ביותר שהמדינה הזו יצרה."
יוליסס ס. גרנט כתב על בלייר בזיכרונותיו: "לא היה אדם אמיץ ממנו, וגם לא היה אדם שמציית לכל פקודות מעלה בדרגת מהירות שאין עוררין עליה. הוא היה אדם אחד כחייל, ואדם אחר כפוליטיקאי."
בשנת 1885 הוקמה אנדרטה לסנאטור בלייר בכניסה ל-Forest Park בסנט לואיס, בצומת Kingshighway ו־Lindell Blvd.
בשנת 1899, מדינת מיזורי תרמה פסל שיש של בלייר מאת אלכסנדר דואי לאוסף היכל הפסלים הלאומי של הקפיטול.

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי קנטקי
קטגוריה:לקסינגטון (קנטקי): אישים
קטגוריה:אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–מקסיקו
קטגוריה:התובעים הכלליים של ניו מקסיקו
קטגוריה:מועמדים לסגנות נשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית ממיזורי
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1821
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1875