ליימן טראמבל

ליימן טראמבל (באנגלית: Lyman Trumbull; 12 באוקטובר 1813 – 25 ביוני 1896) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי שייצג את מדינת אילינוי בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1855 ל-1873. טראמבל היה עורך דין מוביל לביטול העבדות ובן ברית פוליטי מרכזי לאברהם לינקולן וחיבר כמה קטעי רפורמה בולטים כיו"ר ועדת המשפט בתקופת מלחמת האזרחים והשיקום האמריקאית, כולל חוקי ההחרמה, שיצרו את הבסיס המשפטי להכרזת האמנציפציה; התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, אשר ביטל את העבדות; וחוק זכויות האזרח משנת 1866, שהוביל לתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.

הוא נולד בקולצ'סטר, קונטיקט, למשפחה פוליטית בולטת, טראמבל למד משפטים בגרינוויל, ג'ורג'יה, לפני שעבר לאילינוי כדי להקים משרד עריכת דין ולהיכנס לפוליטיקה. הוא כיהן כמזכיר המדינה של אילינוי מ-1841 עד 1843 וכשופט של בית המשפט העליון של אילינוי מ-1848 עד 1853. כעורך דין, טראמבל טען בהצלחה בתיק Jarrot v. Jarrot, אשר אסר בפועל על עבדות במדינה.

בשנת 1855, טראמבול נבחר לסנאט כבחירה של הפלג נגד העבדות של בית המחוקקים של אילינוי, והביס את אברהם לינקולן. לינקולן תמך בטראמבל בבחירות; השניים הפכו במהרה לחברים מובילים במפלגה הרפובליקנית החדשה. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, טראמבל היה רפובליקני מתון מוביל, שהעדיף הן זכויות אזרח לעבדים משוחררים והן פיוס עם הדרום.

במשפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון ב-1868, הצביע טראמבל בעד זיכוי ג'ונסון למרות לחץ כבד מצד סנאטורים רפובליקנים אחרים. הוא נפרד מהרפובליקנים ב-1870 והיה מועמד לנשיאות בוועידה הרפובליקנית הליברלית ב-1872. לאחר שחזר למפלגה הדמוקרטית, עזב טראמבל את הסנאט ב-1873 כדי להקים משרד משפטי בשיקגו. לפני מותו ב-1896, הוא הפך לחבר במפלגה הפופוליסטית וייצג את יוג'ין ו. דבס בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו והשכלה 
לימן טראמבל נולד בקולצ'סטר, קונטיקט ב-12 באוקטובר 1813, למשפחה הפוליטית המובילה של קונטיקט, שכללה שלושה מושלים והגיעה למושבת מפרץ מסצ'וסטס מניוקאסל על טיין ב-1639. אביו, בנג'מין טראמבל הבן, היה עורך דין, חקלאי, נציג המדינה, ובנו של ההיסטוריון בנג'מין טראמבל. אמו, אליזבת מת'ר, הייתה בת למשפחת מת'ר של אנשי דת בולטים בניו אינגלנד בקונגרציונל, כולל אינקריס מת'ר וקוטון מת'ר. לימן היה השביעי מבין אחד עשר ילדים, שמונה מהם שרדו עד לבגרות.
ימין|ממוזער|250x250 פיקסלים| כאדם צעיר, טראמבל עבר מקונטיקט לאילינוי, שם ביתו באלטון הוא כעת אתר היסטורי לאומי.
טראמבל למד באקדמיית בייקון בקולצ'סטר, שם למד קורס מסורתי במתמטיקה, לטינית ויוונית. כשמלאו לו שמונה עשרה, הוא החל ללמד בפורטלנד, קונטיקט; ניו ג'רזי וקולצ'סטר. ב-1833 הוא נסע למחוז פייק, ג'ורג'יה, בתקווה להיות מורה שם. מאחר שלא מצא תפקיד זמין, הוא המשיך לגרינוויל, שם התקבל לעבודה כמנהל האקדמיה של גרינוויל. טראמבל נשאר בגרינוויל במשך שלוש שנים, שם למד משפטים במשרדיו של היירם ב. וורנר. בשנת 1837, הוא עבר לבלוויל, אילינוי, שם החל עיסוק משפטי במשרדו של ג'ון ריינולדס, מושל אילינוי לשעבר.

בזמן שהתגורר בבלוויל בנובמבר 1837, נודע לטראמבל נודע על רציחתו של אלייז'ה פ. לאבג'וי, תומך בביטול העבדות ומוציא לאור של עיתונים, באלטון הסמוכה. במכתב לאביו, חזה טראמבל הצעיר, "מותו של [לאבג'וי] והאופן שבו הוא נהרג יגרמו לאלפי פעולות לביטול העבדות, והרבה יותר ממה שכתביו היו יוצרים לו היה מפרסם את מאמרו מאה שנים... עד כמה שאני מתנגד לשחרור המיידי של העבדים ולדוקטרינת הביטול, בכל זאת אני מתנגד יותר לאלימות וזעם של האספסוף, ולו הייתי באלטון, הייתי צועד בעליזות להצלתו של מר לאבג'וי ורכושו".

 קריירה משפטית ופוליטית 
בשנת 1840, טראמבל נבחר ממחוז סנט קלייר לבית הנבחרים של אילינוי כחבר במפלגה הדמוקרטית. הוא כיהן רק לזמן קצר בבית, שם עמיתיו כללו את אברהם לינקולן ואת עמיתו לעתיד בסנאט ויליאם אלכסנדר ריצ'רדסון. בשנת 1841, סטיבן א. דאגלס התפטר מתפקידו כמזכיר המדינה של אילינוי כדי להיות חבר בבית המשפט העליון של אילינוי, והמושל תומאס קרלין מינה את טראמבל לרשת את מקומו. טראמבל נשאר מזכיר המדינה במשך שנתיים, והקדיש את רוב זמנו לעיסוקו המשפטי בעוד אחיו בנג'מין דאג לתפקידיו השגרתיים של המשרד. ב-1843 ביקש המושל תומאס פורד את התפטרותו של טראמבל לאחר שביקר את עמדתו של פורד בבנק המדינתי של אילינוי. ב-1842, הבנק השעה את התשלומים לאחר שערך השטרות שלו ירד לחמישים סנט לדולר, וטראמבל חשב שהמאמצים החוזרים ונשנים להכשיר את ההשעיה היו חסרי תועלת ומבישים. במקום זאת, ובניגוד למדיניות המוצהרת של פורד, קרא טראמבל לפירוק מיידי של הבנק. התפטרותו חילקה את המפלגה הדמוקרטית של אילינוי, כאשר סיעת טראמבל כללה את וירג'יל היקוקס, סמואל ה. טריט, אבנעזר פק ומייסון בריימן. לאחר מכן חזר טראמבל לבלוויל כדי לעסוק בעריכת דין ולהתחתן עם ג'וליה ג'יין, בתו של רופא וחברה של מרי טוד לינקולן.

במשרד עריכת הדין הפרטי שלו, טראמבל זכה בניצחון גדול למען מטרת ביטול העבדות. בשנת 1842, טראמבל וגוסטב קורנר טענו את המקרה של שרה בורדרס, אישה המוחזקת על פי חוק ההסכם של המדינה במחוז רנדולף, בפני בית המשפט העליון של המדינה. טראמבל וקורנר טענו שעבדות נאסרה במדינה מאז פקודת צפון-מערב משנת 1787. הם הפסידו בערעור שלהם, אך זמן קצר לאחר מכן, טראמבל טען בערעור עבור התובע ב- Jarrot v. Jarrot, שבו אדם משועבד, ג'וזף ג'רוט, תבע שכר בטענה שהוא הוחזק בעבדות בניגוד לחוקי אילינוי. במקרה זה, בית המשפט העליון קיבל את טענתו של טראמבל לפיה לא ניתן להחזיק אדם כעבד במדינת אילינוי. החלטת ג'רוט, שביטלה דה פקטו את העבדות במדינה, קבעה את טראמבל כפרקליט הביטול המוביל במדינה.

בפברואר 1846, טראמבל היה מועמד למשרת מושל אילינוי בוועידת המדינה הדמוקרטית. בהצבעה הראשונה, הוא קיבל את מרב הקולות אך לא היה רוב, והמועמדות ניתנה לאוגוסטוס פרנץ'. טראמבל ייחס את תבוסתו למושל פורד, שהעדיף את ג'ון קלהון משיקגו. בהצבעה השנייה הצביעו נציגיו של קלהון בעד פרנץ' כדי להביס את טראמבל. במקום זאת, טראמבל היה מועמד לחבר בית הנבחרים, אך הוא הפסיד בבחירות הכלליות. בשנת 1848, הוא נבחר לבית המשפט העליון של אילינוי, וכיהן עד 1853. ב-1852 הוא נבחר מחדש ללא יריב שהתמודד נגדו.

 סנאטור ארצות הברית (1855–1873) 
 בחירות 1854 לבית הנבחרים 
לאחר העברת חוק קנזס-נברסקה בשנת 1854, טראמבל, גוסטב קורנר (כעת סגן המושל), ודמוקרטים אחרים נגד העבדות החלו לארגן מתמודדים נגד נברסקה במחוז הקונגרס ה-8. המחוז, שהיה הדמוקרטי ביותר במדינה, היה ממוקם באזור דרום המרכז ובמרכזו מחוז סנט קלייר. למרות שהאזור היה היסטורית אזור מחזיק עבדים, מספר רב של מהגרים גרמנים בעקבות המהפכות הכושלות של 1848 התיישבו במחוז סנט קלייר. על רקע הכאוטי של הדיון בקנזס-נברסקה, לא המפלגה הדמוקרטית ולא המפלגה הוויגית הציעו מועמדויות רשמיות. טראמבל התמודד בתור דמוקרט אנטי נברסקה, והביס את פיליפ ב. פוק, דמוקרט פרו-נברסקה.

 בחירות 1855 לסנאט 
ממוזער| בשנת 1855, טרומבול התגבר על אברהם לינקולן כדי לזכות בבחירות הראשונות שלו לסנאטור של ארצות הברית. לינקולן תמך בטראמבל על המושב, והם הפכו לבעלי ברית ולמנהיגים משותפים של המפלגה הרפובליקנית החדשה של אילינוי.
הבחירות של 1854 באילינוי היו תבוסה מוחצת עבור תומכי חוק קנזס-נברסקה והסנאטור סטיבן א. דאגלס. עם רוב עצום בבית המחוקקים של המדינה, אנשי נגד נברסקה הוצבו לבחור סנאטור חדש שיחליף את ג'יימס שילדס, שתקופת כהונתו פגה ב-1855. אברהם לינקולן, מבקר מתון נלהב של דאגלס והחוק, היה מועמד ראשוני למושב. בנאום ב-16 באוקטובר 1854, לינקולן נשא תיק מוסרי, משפטי, כלכלי והיסטורי נגד העבדות שזיכה אותו בתמיכתם של חברים רבים נגד העבדות בבית המחוקקים הקרוב של אילינוי, כולל אוון לאבג'וי וג'ון א. לוגן. הסנאט היה אמור להיות מורכב מתשעה ויגים, שלושה עשר דמוקרטים רגילים ושלושה דמוקרטים אנטי-נברסקה בעלי ברית עם טראמבל. הבית הורכב מארבעים ושישה גברים נגד נברסקה ועשרים ושמונה דמוקרטים.

הבחירות התנהלו בתחילה בין שילדס, לינקולן וטראמבל. בהצבעה הראשונה קיבל טראמבל חמישה קולות בלבד. לאחר ההצבעה השישית, הדמוקרטים החליפו את שילדס במושל ג'ואל אולדריץ' מטסון, שלא תמך באופן פעיל בהצעת החוק של נברסקה. טראמבל עדיין לא קיבל יותר מאחד עשר קולות. בהצבעה התשיעית והעשירית, מטסון הגיע לרוב של שלושה קולות, בעוד טראמבל עבר את לינקולן. לאחר ההצבעה העשירית, לינקולן ביקש מתומכיו להצביע לטראמבל כדי למנוע ניצחון של מטסון, וטראמבל זכה ברוב בהצבעה אחת. בקבלת פנים מאוחר יותר באותו לילה, לינקולן בירך את טראמבל על ניצחונו.

כשנכנס לסנאט בדצמבר 1855, התקבל ערעור על בחירתו של טראמבל על ידי הסנאטור לואיס קאס ממישיגן, שטען (בשם חלק מהמחוקקים באילינוי) שטראמבל אינו כשיר להיבחר על פי חוקת מדינת אילינוי, שאסרה על שופטי מדינה להחזיק כל תפקיד אחר. ב-5 במרץ 1856, טראמבל זכה בהצבעה של 35 מול 8.

 תקופת האנטבלום (1855–1861) 
 ויכוח עם סטיבן א. דאגלס ומעבר למפלגה הרפובליקנית 
ב-12 במרץ 1856, נשא טראמבל נאום בסנאט על האלימות האזרחית בקנזס. בו הוא מתח ביקורת על דו"ח הרוב של הוועדה לשטחים, שהוגש על ידי עמיתו באילינוי, סטיבן א. דאגלס, שהגן על מעשיהם של "שוחרי גבול" נגד טענות על הונאה בבחירות. הנאום עורר ויכוח בין השניים, שבו אמר דאגלס כי טענתו של טראמבל להיות חבר במפלגה הדמוקרטית היא "עלילת דיבה" וכי עמיתו הזוטר נבחר על ידי "רפובליקנים שחורים", "לא יודעים כלום" ו"תומכי ביטול העבדות". הוויכוח של טראמבל-דאגלס נמשך עד הקיץ, וביסס עוד יותר את מעמדו של טראמבל ככוח מוביל בפוליטיקה נגד עבדות. נאומיו זכו לשבחים מצד עמיתיו צ'ארלס סאמנר וסלמון פ. צ'ייס ושימשו להפיג ספקות מצד אנשי לינקולן נגד העבדות באילינוי.

ביוני 1856, על פי דרישתו של לינקולן, השתתף טראמבל בוועידה הלאומית הרפובליקנית הראשונה בפילדלפיה. טראמבל ולינקולן הסכימו לקדם מועמד שמרני למועמדות לנשיאות, אבל היא ניתנה לג'ון פרימונט הקיצוני יותר, שהחזיק בתקווה קלושה לניצחון. לאחר הכינוס, לינקולן וטראמבל הפנו את המיקוד שלהם לבחירת מועמד רפובליקני באילינוי, והם הצליחו למרות כישלונו של פרימונט לסחוף את המדינה. ככל שהוויכוח על טריטוריית קנזס התקדם עד לקבלתה כמדינת עבדות או כמדינה חופשית, הצטרפו טראמבל ולינקולן לדאגלס בהתנגדות למה שנקרא חוקת לקומפטון, שהבטיחה את זכויות הקניין של בעלי העבדים במדינה החדשה. בנאום על חוקת לקומפטון, טען טראמבל עוד כי החלטת דרד סקוט, שהציעה החלטה בנושא שלא בפני בית המשפט, היא גזילה בלתי לגיטימית על ידי בית המשפט העליון. טראמבל גם תרם 2 דולר לקרן כדי לגייס את שכר הטרחה של דרד סקוט.

 קמפיין לינקולן-דאגלס של 1858 והבחירות לנשיאות של 1860 
למרות פניית הפרסה של דאגלס על העבדות בקנזס, שזיכתה אותו בתמיכה מכמה רפובליקנים בקונגרס, טראמבל ולינקולן החליטו להדיח אותו בבחירות של 1858. טראמבל לקח חלק פעיל במערכה המאומצת, שנועדה לנצל את בריאותו הגרועה של דאגלס ואת המוניטין של חוסר עקביות. כמה נושאים מהוויכוחים של טראמבל בסנאט עם דאגלס משנת 1856 היוו את הבסיס לטיעוניו של לינקולן, כולל השאלה שעוררה את דוקטרינת Freeport המפורסמת של דאגלס. ב-7 באוגוסט בשיקגו, טראמבל התייחס להאשמות שהמפלגה הרפובליקנית עמדה למען שוויון גזעי בכך שקבע: "אנחנו, המפלגה הרפובליקנית, המפלגה של האדם הלבן. אנחנו בעד גברים לבנים חופשיים ועל הפיכת העבודה הלבנה למכובדת, אשר לעולם לא יכולה להיות כך כאשר עבודת עבדים כושים מוכנסת לתחרות איתה". לאחר שלינקולן הפסיד בדוחק בבחירות לדאגלס, הוא הרגיע את טראמבל שהוא לא יחפש את המושב השני בסנאט ב-1860, וכתב, "אני לא יכול להעלות על הדעת שאהיה יריב שלך או לנקוט צד נגדך. לטובת כל יריב".

למרות הפסדו, הקמפיין האפקטיבי של לינקולן ונאומו ב-1860 במכון קופר יוניון העלו את הפרופיל הלאומי שלו, והוא הועמד כבן האהוב על אילינוי לוועידה הלאומית הרפובליקנית הקרובה ב-1860. טראמבל ולינקולן האמינו שניהם שוויליאם ה. סיוארד, המועמד הרפובליקני המוביל, קיצוני מכדי לסחוף את אילינוי, והם חיפשו יחד אחר רפובליקני שמרן שיוכל לשאת את מדינת מולדתם. מספר אפשרויות, כולל ג'ון מקלין, נתנאל בנקס ואדוארד בייטס נבחנו אך נפסלו. במקום זאת, לינקולן עצמו זכה לתמיכת אינדיאנה ופנסילבניה בוועידה, ואחריהן ניו אינגלנד, כדי להבטיח מועמדות משלו לנשיאות. בסתיו, לינקולן סחף את מדינת אילינוי נגד דאגלס וזכה בנשיאות מול אופוזיציה מפוצלת, בעוד טראמבל הבטיח את בחירתו מחדש לסנאט על ידי מושב מחוקקים אחד. בעקבות ההצלחות שלהם, לינקולן כתב לטראמבל, ויעץ לו להתנגד לקריאות להתפשר עם הדרום על הרחבת העבדות כדי למנוע איומים הולכים וגדלים של הפרדה. בהתאם לעמדה זו, טראמבל נשא נאום בסנאט המתנגד לפשרת קריטנדן.

כבעל ברית מוביל של לינקולן, טרמבול הגיש שיחות רבות ממחפשי תפקידים לאחר הבחירות, בתקווה לזכות בחסדו ובמינוי מהנשיא החדש. טראמבל ייעץ ללינקולן, הן באופן אישי והן בתפקידו כסנאטור, על מינויים באילינוי ולקבינט שלו. טראמבל ייעץ נגד מינויו של סיימון קמרון למזכיר המלחמה, מינוי שבסופו של דבר הסתיים בשערורייה עבור ממשל לינקולן. בן בריתם של טראמבל ולינקולן באילינוי, נורמן ב. ג'אד, מונה לציר בפרוסיה על פני גוסטב קורנר. בישיבה המיוחדת של הקונגרס שאליה הזמין לינקולן ב-4 ביולי 1861, כדי לטפל במשבר ההיפרדות, נבחר טראמבל על ידי חבריו הסנאטורים כיושב ראש הוועדה לענייני משפט, תפקיד שימלא למשך שארית שנותיו בסנאט.

 מלחמת האזרחים (1861–1865) 
 חוקי ההחרמה של 1861 ו-1862 
כשפרצה מלחמה במהלך מושב החירום של הקונגרס, טראמבל הציג רק חוק אחד מוצלח, חוק ההחרמה משנת 1861. חוק זה להתיר תפיסת סחורות המשמשות למרד נוסח על ידי טראמבל כדי לכלול אנשים המוחזקים בעבדות המועסקים בעבודה צבאית או ימית נגד מאמץ המלחמה של האיחוד. זה היה הצעד הראשון לקראת אמנציפציה אוניברסלית בסופו של דבר.

חוק החרמה שני הוכנס בדצמבר 1861 כתגובה למדיניות המוצהרת של כמה גנרלים ופקידי צבא נוכלים, כולל פרימונט, המזכיר קמרון ודייוויד האנטר, שביקשו לבסס אמנציפציה אוניברסלית באמצעות סמכותם הצבאית ושפקודותיהם נהפכו על ידי הנשיא לינקולן. כפי שנוסח על ידי טראמבל, הצעת החוק הראשונית קבעה כי כל הרכוש שבידי המורדים מוחלט מיד לארצות הברית אך שומר על זכויותיהם של אזרחי הדרום שטענו לנאמנות לאיחוד. הצעת החוק של טראמבל שללה מפורשות מקציני צבא את הזכות לדון בתביעות, במקום זאת דרשה מהם לקבל כל תביעת נאמנות כתקינה. הצעת החוק תוקנה על ידי הסנאטור ג'ייקוב קולמר כדי לקבוע הליך משפטי הוגן. הנשיא לינקולן עדיין התכוון בתחילה להטיל וטו על הצעת החוק, מתוך אמונה שחילוטים קבועים מהווים הפרה של רף החוקה לענישה תמידית של בגידה, אך הוא שוכנע לחתום עליה על ידי הסנאטור איירה האריס מניו יורק, והיא הפכה לחוק. בסופו של דבר, חוק ההחרמה השני מעולם לא נאכף למעט כפי שהוא חל על עבדות, שם הוא שימש כבסיס חוקי להצהרת האמנציפציה משנת 1862.

 ביקורת על מדיניות בזמן מלחמה ובחירות 1864 
טראמבל נשאר תומך נאמן במאמץ המלחמתי של האיחוד לאורך כל מלחמת האזרחים. עם זאת, הוא התנגד בפומבי למדיניות מופרזת או לא חוקתית לכאורה, לרבות כמה מעצרים של קופרהד בעקבות השעיית כתב האישום, דיכוי ה"שיקגו טיימס" ושחיתות לכאורה במחלקת המלחמה. בשנת 1863, בעקבות תבוסת האיחוד בפרדריקסבורג, טראמבל היה אחד מוועדה של סנאטורים רפובליקנים שביקשו את התפטרותו של המזכיר סיוארד לאחר שהודלפו הערות פרטיות שסיוארד אמר מוקדם יותר במלחמה, למתוח ביקורת על "המתנגדים החריפים ביותר" של העבדות. לינקולן דחה את האשמותיהם ואת מאמציהם לייחס חוסר יעילות צבאית לסיוארד.

כשהמאמץ המלחמתי נעצר בינואר ובפברואר 1864, טראמבל התנכר מלינקולן מבחינה פוליטית והחל לחזות באופן פרטי שהנשיא לא ייבחר מחדש או אפילו לא ימונה על ידי המפלגה הרפובליקנית. למרות החששות הראשוניים שלו, טראמבל נשא נאומים בעד בחירתו מחדש של לינקולן באוקטובר.

 התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית 
מכיוון שחוקי ההחרמה היו מוצדקים בכוחו של הנשיא לתבוע מלחמה, צו האמנציפציה של לינקולן משנת 1862 לא התרחב לעבדות במדינות שנותרו נאמנות לאיחוד או מעבר לסוף המלחמה. הצעות לאסור עבדות לצמיתות על ידי תיקון חוקתי הוצעו לאורך כל המלחמה והופנו לוועדת המשפט. בינואר 1864, הסנאטור ג'ון ב. הנדרסון ממיזורי, בעצמו מחזיק עבדים, הציע החלטה לתיקון החוקה שתכלול: "עבדות או עבדות בלתי רצונית, למעט כעונש על פשע, לא יתקיימו בארצות הברית". ב-10 בפברואר דיווח טראמבל על גרסה של החלטת הנדרסון שאימצה ביתר שאת את השפה של פקודת צפון-מערב:סעיף 1. לא עבדות ולא שעבוד בעל כורחו, למעט כעונש על פשע שהצד הורשע בו כדין, לא יתקיימו בתוך ארצות הברית או בכל מקום הכפוף לסמכות השיפוט שלהם. סעיף 2. לקונגרס תהיה סמכות לאכוף סעיף זה באמצעות חקיקה מתאימה.טראמבל דיבר ארוכות לטובתה, וטען שלא יכול להיות ספק שמלחמת האזרחים מקורה במוסד העבדות ובפעולות האיבה בין תומכיה למתנגדיה. לפיכך, טען, התיקון הוצע כדי להסיר לצמיתות כל ספק בדבר אי-לגיטימיות העבדות. באותו נאום, טראמבל פרסם את הביקורות הפרטיות שלו על ממשל לינקולן לפומבי, תוך התמקדות בהתנהלותו של הגנרל הראשי הנרי האלק. התיקון עבר בסנאט בקלות ב-8 באפריל 1864, אך הוא נתקע בבית הנבחרים עד ה-1 בפברואר 1865. סעיף 2 היה נושא למחלוקת ומשא ומתן משמעותיים עם בתי המחוקקים בדרום, אך התיקון אושרר בסופו של דבר על ידי המספר הדרוש של בתי מחוקקים של המדינה בדצמבר.

 שיקום ופרידה מהמפלגה הרפובליקנית (1865–1873) 
כשהגיעה מלחמת האזרחים לסיומה, טראמבל התנגד לתאוריית "התאבדות המדינה" הרדיקלית של שיקום שקידם צ'ארלס סאמנר, שקבעה כי המדינות שנפרדו חדלו להתקיים ולפיכך צריכות להיות מנוהלות על ידי הקונגרס כשטחים לפי החוקה. במקום זאת, טרומבול העדיף שיקום ללא תנאי של כל המדינות שיוכלו לבחור ממשלות יוניוניסטיות בנאמנות, בהתאם לתוכנית עשרת האחוזים של הנשיא לינקולן וכפי שעוצבה על ידי מדינת לואיזיאנה שהתקבלה מחדש.

עם זאת, טראמבל אכן הצטרף לרפובליקנים הרדיקלים בטענה שלפי קריאה מרחיבה של התיקון ה-13, הקונגרס יכול לאסור חוקים ושיטות עבודה, לרבות שיתופיות או אפליה גזעית, אשר מסתכמים או מאיימים על חידוש העבדות.

 חוק זכויות האזרח משנת 1866 והתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית 
ב-5 בינואר 1866, טראמבל הציג שני סעיפים מרכזיים של חקיקה לבנייה מחדש: חוק הלשכה של פרידמן השני וחוק זכויות האזרח משנת 1866 .

הצעת חוק הלשכה של פרידמן של טראמבל, הרחיבה את סמכות הלשכה של פרידמן וסיפקה העברה זמנית של אדמות נטושות לעבדים משוחררים. על הצעת החוק הוטל וטו על ידי ג'ונסון.

הצעת חוק זכויות האזרח הוצעה כתגובה למספר הולך וגדל של "קודים שחורים" מפלים שביקשו להגביל את חירויות האזרח של המשוחררים החדשים ולחייב אותם לעבוד בשכר מועט או ללא שכר. הצעת החוק של טראמבל הציעה להרחיב את האזרחות לכל האנשים ממוצא אפריקני שנולדו בארצות הברית ואסרה על אפליה על רקע גזע, צבע או מצב קודם של עבדות. הוויכוח על הצעת החוק התמקד בשאלה האם לקונגרס יש סמכות חוקתית להעביר את החוק, שטראמבל הצדיק לפי סעיף 2 של התיקון ה-13 שאושרר לאחרונה, בטענה:[לקונגרס] יש זכות לחוקק כל חוק אשר, לפי שיקול דעתנו, נחשב מתאים, ואשר ישיג את המטרה במבט, להבטיח חירות לכל האנשים בארצות הברית. חוקי המדינה השונים אליהם התייחסתי, - וישנם רבים אחרים, - למרות שהם אינם הופכים אדם לעבד מוחלט, אך שוללים ממנו את זכויותיו של בן חורין; ואולי קשה למתוח את הקו המדויק, לומר היכן נפסקת החירות ומתחילה העבדות, אבל חוק שאינו מאפשר לאדם צבעוני לעבור ממחוז אחד למשנהו, הוא בהחלט חוק הפוגע בזכויותיו של בן חורין. חוק שאינו מאפשר לצבעוני להחזיק ברכוש, אינו מאפשר לו ללמד, אינו מאפשר לו להטיף, הוא ודאי חוק הפוגע בזכויותיו של בן חורין, ובהיותו כן ניתן להכריז כבטל.למרות שהצעת החוק לזכויות האזרח עברה את שני בתי הקונגרס בקלות, גם עליה הטיל וטו על ידי ג'ונסון. בתגובה לווטו של ג'ונסון, סיכם טראמבל באומרו, "אם לא ניתן להעביר את הצעת החוק שלפנינו... אז התיקון החוקתי המכריז על חירות לכל תושבי הארץ הוא רמאות והזיה". שני הבתים התגברו על הווטו של ג'ונסון באפריל 1866, העקיפה הראשונה של וטו נשיאותי על חקיקה מרכזית בהיסטוריה של ארצות הברית. למרות הצלחה חקיקתית זו, חלק מהרפובליקנים עדיין חששו שלקונגרס אין סמכות חוקתית להעביר את חוק זכויות האזרח ושהוא יבוטל בקונגרס דמוקרטי שלאחר מכן. במקביל לדיון על העברתו, הקונגרס דנה בתיקון חוקתי כדי להבטיח אזרחות וזכויות אזרח נגד אפליה על רקע גזע. החלטה במקביל המבקשת מהנשיא להעביר את התיקון המוצע למושלי המדינות התקבלה על ידי שני בתי הקונגרס ב-18 ביוני 1866. התיקון ה-14 לחוקה אושרר ב-1868, לאחר שהאשרור הוגדר כתנאי מוקדם לקבלה מחדש על ידי המדינות שנפרדו.
ממוזער| איור של הסנאטור טראמבל רומז ב-6 במאי 1868 למעצרם של צופים חסרי סדר במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון

 משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון 
במהלך משפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון, טראמבל היה אחד משבעה סנאטורים רפובליקניםשבעת הסנאטורים הרפובליקנים הללו היו טראמבל, ויליאם פיט פסנדן, ג'וזף פאולר, ג'יימס גריימס, ג'ון הנדרסון, פיטר ואן וינקל ואדמונד רוס. שהוטרדו מאמונתם שתדיאוס סטיבנס ובנג'מין וייד ובעלי עמדה דומה תמרנו את ההליכים נגד ג'ונסון כדי להציג הצגה חד-צדדית של הראיות. טראמבל ציין במיוחד:לאחר שהצבנו דוגמה להדחת נשיא על מה, כאשר התרגשות השעה תירגע, ייחשב כסיבות בלתי מספקות, שכן כמה מהסיבות הנטענים כעת נגד הנשיא הוחלטו על ידי בית הנבחרים רק כמה חודשים מאז, ואף נשיא לעתיד לא יהיה בטוח שיבדיל במקרה עם רוב של בית הנבחרים ושני שלישים מהסנאט בכל צעד שייחשב בעיניהם חשוב, במיוחד אם בעל אופי פוליטי. מסונוורים בקנאות מפלגתית, עם דוגמה כזו לפניהם, הם לא יקפידו להסיר מהדרך כל מכשול להגשמת מטרותיהם, ומה יהיה אז לבלמים והאיזונים של החוקה, שהוכנו בקפידה וכל כך חיוניים. לנצחיותו? כולם נעלמו.כל שבעת הסנאטורים, שהתנגדו ללחץ שהוטל עליהם, שברו את אחדות המפלגה והתריסו בדעת הקהל, והצביעו בעד זיכוי, למרות שידעו שהחלטתם לא תהיה פופולרית. בנוסף, הצטרפו אליהם שלושה סנאטורים רפובליקנים נוספים (ג'יימס דיקסון, ג'יימס רוד דוליטל, דניאל שלדון נורטון) וכל תשעת הדמוקרטים בהצבעה נגד הרשעה. אף אחד מהרפובליקנים שהצביעו נגד הרשעה לא נבחר מחדש (אם כי יש לציין שהסנאטורים באותה תקופה לא היו נתונים להצבעה עממית אלא נבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינה לפני אשרור התיקון ה-17 - ובכך הגחמה של המפלגה בשלטון בבתי המחוקקים האמורים). לאחר המשפט, חבר הקונגרס בנג'מין באטלר ממסצ'וסטס ערך בבית הנבחרים דיונים על דיווחים נרחבים על כך שסנאטורים רפובליקנים קיבלו שוחד כדי להצביע בעד זיכויו של ג'ונסון. השימועים של באטלר וחקירותיו לאחר מכן חשפו ראיות לכך שחלק מקולות הזיכוי נרכשו על ידי הבטחות למשרות פטרונות וכרטיסי מזומן.

 קריירה לאחר הסנאט 
שמאל|ממוזער|150x150 פיקסלים| קברו של טראמבל בבית הקברות אוק וודס
לאחר שעזב את הסנאט בשנת 1873, טראמבל הקים משרד עריכת דין בשיקגו. הוא עבד במשרד פרטי למעט תקופה קצרה שבה ניהל מסע בחירות כושל לתפקיד המושל (כדמוקרטי) ב-1880. בינואר 1883 קיבל טראמבל מושב כבוד בחנוכת תיאטרון פולמן ארקייד בעיר החברה של ג'ורג' פולמן.

הוא הפך לפופוליסט ב-1894. על פי ספרו של אלמונט לינדזי מ-1942, The Pullman Strike, טראמבל השתתף בהגנה על יוג'ין דבס ומנהיגי עובדים אחרים של איגוד הרכבות האמריקאי, אשר הורשעו בהפרת צו בית משפט פדרלי במהלך שביתת פולמן ב-1894. טראמבל היה חלק מהצוות המשפטי בן שלושה חברים, שכלל את קלרנס דרו, כאשר תיק ה-habeas corpus שלהם In re Debs נדון בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1895.

 חיים אישיים 
טראמבל נישא לג'וליה מ. ג'יין ב-21 ביוני 1843. ג'יין, בתו של רופא בולט בספרינגפילד, הייתה שושבינה בחתונתם של מרי טוד ואברהם לינקולן בנובמבר הקודם. נישואיהם נמשכו עשרים וארבע שנים.

בנם, וולטר טראמבל, היה חבר במשלחת וושבורן-לנגפורד-דואן כדי לסקור את מה שהוא כיום הפארק הלאומי ילוסטון. ב-1871 דיבר הסנאטור טראמבל בעד הקמת הפארק ובעד שימור היופי הטבעי כנגד איום הבעלות הפרטית.

 אנדרטאות 
במהלך חיפושיו במערב, קרא ג'ון וסלי פאוול להר טראמבל (וכעת למדבר הר טראמבל) בצפון מערב אריזונה על שם הסנאטור. ביתו באלטון, בית ליימן טראמבל, הוא נקודת ציון היסטורית לאומית. קיים רחוב על שם טראמבל בעיר שיקגו; בית הספר היסודי ליימן טראמבל בשיקגו נקרא על שמו של הסנאטור. פארק טראמבל ובתי טראמבל פארק הסמוכים בשיקגו נקראים על שם הסנאטור.

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי קונטיקט
קטגוריה:פוליטיקאים צפוניים במלחמת האזרחים האמריקנית
קטגוריה:מזכירי המדינה של אילינוי
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-19
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מאילינוי
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1813
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1896