סאקה (עם)

סאקה היו (אולי בעיקר) קבוצות נוודים איראנים במרכז אסיה.

במובן צר יותר, סביר להניח שמחקרים היסטוריים ישנים מכנים בשם "סאקה" קבוצות שבטיות איראניות שחיו בערבות של מזרח מרכז אסיה מהמאה ה-8 עד המאה ה-1 לפני הספירה. ב ישנים, כמה מחברים מתייחסים ל"סאקה" במובן הרחב יותר כאל כל נוודי הערבות האיראניים מהמאה ה-8 עד המאה ה-1 לפני הספירה. הארכאולוגיה רואה בסאקה אלה נציגים ממרכז אסיה של התרבות הסקיתית.

הסאקים הנוודים במקור הפכו ליושבי קבע בחלקם במערב אגן טארים ובאזור סביב הסיר דריה במאות ה-7 וה-6. עם התפשטות שבטי ה במאה ה-2 לפני הספירה, כמה שבטי סאקה היגרו מאזור הסיר הדריה לאזור הקרוי על שמם, , ולאזור גנדהארה בצפון הודו, שם ייסדו יחד את  או הודית-סאקית (בערך סוף המאה ה-2 לפנה"ס עד תחילת המאה ה-1 לספירה), שהמדינות האזוריות במערב הודו שירשו אותה המשיכו להתקיים עד המאה ה-4 לספירה. טקסטים סאקיים עדיין נכתבו באגן טארים עד המאה ה-10 לספירה.

מקור השם
שמאל|ממוזער|200px|פסל ראש של לוחם סאקה מובס מארמון קושאן ב (כנראה המאה ה-1 לפנה"ס), שפסליו מתארים את ניצחון היואג'ה על הסאקה.
לדברי הרודוטוס, הסקיתים נקראו בפי הפרסים "סאקה". בדומה למונח הקולקטיבי "סקיתי" באירופה העתיקה. במקורות מהאימפריה הפרסית האחמנית העתיקה השם "סאקה" היה לעיתים קרובות פשוט כינוי כללי לכל תושבי הערבות. לדוגמה, מקור שמו של תת-האזור הקדום של סקאסנה בממלכת  (אזרבייג'ן של ימינו) ומקור שמה של העיר הסמוכה שקי הוא מסאקה בפרסית עתיקה. לאזורים אלה היגרו בימי קדם נוודים סקיתים מאזור הים השחור. בהמשך לשתי המסורות הללו, ספרות היסטורית עתיקה מתייחסת לפעמים לכל העמים  הדומים מאוד תרבותית, שחיו בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס – המאה ה-1 לפנה"ס עד המאה ה-3 לספירה, בין הדנובה התחתונה, הרי אלטאי, דרום סיביר והנהר אוקסוס (אמו דריה) בשם "סקיתים", אך בספרות האיראנית הם מכונים "סאקים" או סאקה.

אולם באופן כללי, נהוג להבדיל בין קבוצות הסקיתים הניתנות להבחנה בבירור במובן הצר יותר (ערבות דרום רוסיה-אוקראינה בסביבות המאות 8–3 לפנה"ס), סרמטים (בתחילה מזרחה יותר, המאה ה-3 לפנה"ס–המאה ה-3 לספירה באזור הסקיתי לשעבר),  (המאה ה-6–3 לפני הספירה סביב ימת אראל) והסאקה במובן הצר יותר במזרח קזחסטן ובאוזבקיסטן ובמערב שינג'יאנג. בנוסף, קבוצות לא מזוהות של התרבויות הארכאולוגיות הסקיתיות מתקופת הברזל בדרום סיביר והאלטאי (, , , ) מובחנים מהם (לעיתים מקובצים יחד תחת השם הקולקטיבי "אלטאי סקיתים").

לא ברור אילו אגודות שבטיות וקונפדרציות שבטיות התקיימו באזור הסאקה במובן הצר יותר. סופרים יווניים, במיוחד הרודוטוס, מספרים מיתוסים על השבטים הרחוקים מהמזרח, בהם ה ("לובשי הגלימות השחורות"), ההיפרבוריאים ("אנשים החיים מעבר לרוח הצפון״), ה ("בעל עין אחת"; הרודוטוס עצמו לא מאמין בקיומם), "הגריפונים שומרי הזהב" (על שם היצור המיתולוגי גריפון), ה וה. האיסדונים קשורים לפעמים באופן היפותטי עם ה או עם קבוצת הסאקה שהוזכרה מאוחר יותר של האסיים. אולם בסך הכל, הסיפורים העתיקים הללו אינם אמינים ומיתולוגיים מדי עבור סיווגים ומיקומים מסוימים. כמה מאות שנים מאוחר יותר, סטרבון מזכיר קבוצות שבטיות אחרות באזור סאקה: האסיים, הפסיאנים (בכתבי יד אחרים גסיאנים), הטוכארים (במאה ה-19 – תחילת המאה ה-20 הועלתה השערה לקשר עם השפות הטוכאריות, אבל זה כנראה לא היה נכון, לכן השם המקובל של השפות הללו מטעה) והסקראולים. פרטים אלו אינם וודאיים גם ממרחק רב וקשים למיקום. למרות השערות רבות, לא ניתן להבהיר בוודאות את ההקשרים השבטיים של הסאקה.

שפה
רוב הסאקים או כולם במובן הצר יותר, שחיו כנוודים בין קזחסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן ומערב סין עד המאה השנייה לפני הספירה, דיברו ב, שמתועדת היטב רק בטקסטים עתיקים בשני ניבים במערב אגן טארים, אזור שכיום הוא מערב סין. הסאקים התיישבו שם מאז המאה ה-7 לפני הספירה. הסאקים, שהיגרו לאזור שבין  לצפון-מערב הודו מהמאה ה-2 לפני הספירה ואילך, השתמשו בכתב של שפות אחרות כ שלהם. ביטויים מסורתיים, שמות אישיים ומילים משפות אחרות, לעומת זאת, מצביעים על שפה הדומה לשפת סאקה המדוברת במערב סין. מתקופת הנוודים המוקדמת של הסאקה ידוע רק כתב אחד שנמצא בתל הקבורה של  (המאה ה-4–3 לפנה"ס), שלמרות מספר ניסיונות פענוח לא פוענח באופן משכנע, ואשר דומה מאוד לכתובות מאוחרות יותר שגם הן לא פוענחו באזור ההיסטורי של באקטריה. ייעודו כ"כתב סאקה" שנוי במחלוקת, ושפתו והקריאה שלו עדיין לא ידועות.

שמאל|ממוזער|200px|שיר התודה של חוטנסק לכובשי ממלכת טיבט בסוף המאה ה-8 לספירה על "ההגנה על אדמת חוטן"
טקסטים סאקיים בודהיסטיים וחילוניים נמצאו באזור  הקדומה בדרום-מערב טארים, ליתר דיוק ב) והסביבה, וזו הסיבה שבגללה משתמשים לעיתים קרובות במונח חוטאן-סאקים. טקסטים אחרים מגיעים מ והסביבה בצפון-מערב טארים. בימי קדם הייתה שפת סאקה מדוברת גם באזור מסביב ל (אתר עיר האבן), השוכנת בדרום-מערב הרי פמיר, שם דוברים בשפות איראניות דומות עד היום. ניתן בהחלט להעלות על הדעת האם דיברו בשפת סאקה גם בערים קאשגאר ו באותה תקופה, אך לא ניתן לקבוע זאת מכיוון שהטקסטים הבודהיסטיים שם לא נכתבו בשפות האם, אלא בפראקריט, שפה זרה הודית. הטקסטים שנשמרו באקלים המדברי היבש של הטקלה מקאן מתוארכים לתקופה מאוחרת יחסית, מוקדמת של ימי הביניים, במאות ה-7 עד ה-10. השימוש והכתיבה בשפת סאקה הסתיימו מכיוון שלאחר השלטון הטיבטי, אויגורים דוברי שפה טורקית התיישבו באגן טארים וייסדו אימפריות אזוריות, ומשום כך האויגורית, כשפה כתובה כבר מבוססת וכשפה מכובדת של המעמד הגבוה, עקרה בהדרגה את שפת סאקה, כמו גם את השפות הטוכאריות העתיקות יותר מבחינה אזורית, וכך הוטמעו הסאקה והטוכארים באויגורים.

שפת סאקה מסווגת כשפה דרום-מזרח איראנית, בעוד ששפותיהם של הסקיתים והסרמטים הקשורים אליהם תרבותית מסווגות כשפות צפון-מזרח איראניות. מכיוון שהשפות האיראניות עדיין היו דומות בתקופה הקדם-נוצרית, החוקרים מניחים רצף ניבים (כלומר ניבים דומים מבחינה אזורית) בין הנוודים הסקיתים החיים במה שהוא כיום דרום רוסיה/אוקראינה עד המאה ה-2 לפנה"ס והסאקה, ועם הקונפדרציה השבטית הצעירה יותר של הסרמטים שעקרו או הטמיעו את הסקיתים הקדומים מהמאה ה-4 לפני הספירה ואילך. במחקרים איראניים, קיימת דעה מחקרית שחלק מהשפות ההרריות של דרום מזרח-איראן בהרי פמיר, במיוחד שפות הסריקולי וה המדוברות על ידי הטג'יקים של סין באזור האוטונומי טקסקורגן, עשויות להיות נגזרות משאריות של שפת סאקה, אבל קשה לקבוע אם הם נוצרו ישירות משפת סאקה או מניבים קשורים.

ארכאולוגיה של נוודים בני סאקה
שמאל|ממוזער|200px|בגדי קטפרקט עשויים זהב מה איסיק (Jessyk) בקזחסטן.

אזורי התיישבות ותרבות
הסאקים היו נוודים במה שהוא היום  בין ימת אראל, האזור משני עברי הרי טיין שאן, ומערב סין, כולל קירגיזסטן וטג'יקיסטן. בניגוד לרוב הסקיתים באירופה, שלבשו כיסויי ראש דומים למצנפת פריגית (), חלק מהסאקים חבשו כובעי לבד גבוהים ומחודדים, וזו הסיבה שהם נקראו "סקיתים של כובע מחודד" בפי מחברים קדומים.

ארכאולוגים מקשרים אותם עם . לאורח החיים והכלכלה הנוודים, לפולחן המתים בתרבות ה והחומרית יש קווי דמיון רבים עם שבטים אחרים של העולם הסקיתי בין סיביר לאזור הים השחור. ממצאי חפירה בהקשר זה מתוארכים למאה ה-7–6 לפני הספירה.

שמאל|ממוזער|200px|קלחת ברונזה סקיאנית סמוך לאלמטי בקזחסטן, המאה ה-5–3 לפני הספירה
בעוד שרוב טקסי הקבורה והמאפיינים הארכאולוגיים של הסאקים דומים מאוד לקבוצות נוודים סקיתיים אחרות (סקיתים מדרום רוסיה-אוקראינה, סרמטים,  ותרבויות ארכאולוגיות מאותה תקופה בהרי אלטאי והסביבה), כולל  הסקיתי-סאקי הנפוץ, קדרות ברונזה עם בסיס גבוה הן כנראה סגנון מיוחד של הסאקים ואזור אלטאי. קדרות הברונזה הללו, שנפוצו מאוחר יותר בכל אזור הערבות מתקופת ההונים, היו נפוצות מאוד בתקופה הסקיתית רק בקברים של סאקים במרכז אסיה ואזור אלטאי, אך כמעט לא ידועות בקברים מסאגטיים, סרמטיים וסקיתים מערביים.

לאורך הסיר דריה, חלקים מהסאקה התיישבו בעיירות ובכפרים בשל מספיק שטחי עיבוד והשאירו מאחור קברים מפותחים יותר (למשל קבר הכיפה של באלנדי, בית הקברות של , ). ניכר שהיה כאן דו קיום של יושבי קבע ונוודים.

צמוד אליהם חיו ה, נוודים מצפון לסיר דריה, אם כי המחברים היוונים לא הצליחו לעשות הבחנה משמעותית בין שני השבטים. הרודוטוס מזכיר גם את ה וה, שמיקומם בעייתי. על פי המסורת היוונית, הסקיתים של אזור הים השחור הגיעו גם ממזרח. יתר על כן, הבאקטרים, הסוגדים והגנדהארים יושבי הקבע היו שכניהם השוכנים מדרום.

מטמון הזהב האפגני של  מיוחס לנוודים סאקים, ככל הנראה סאקים במובן הצר יותר, אולי גם ה.

DNA קדום
שמאל|ממוזער|200px|ה של הסאקה בראשית תקופת הברזל קשורה להתפשטות המוקדמת יותר של עמים הודו-אירופיים בתקופת הברונזה, ובפרט עם עמים איראנים
מחקרים גנטיים של דגימות מקברי סאקים מספקים תובנה לגבי ה שלהם. כמו הסרמטים הקשורים תרבותית או  בהרי אלטאי, הסאקים השתייכו ל"אופק התרבותי הסקיתי". הנוודים הסקיתים הללו של הערבות האירואסייתיות היו צאצאים בעיקר של 'רועי הערבות המערביות' של  או מתרבות יאמניה המוקדמת יותר והם בהקשר של התפשטות עמים הודו-אירופיים, בפרט "עמים מזרח איראניים".
הגנום של אנשי הסאקה הקלאסיים של טיין שאן ודרום-מזרח קזחסטן כלל כ-55% מהגנום של 'רועי הערבות המערביות', כ-25% מהגנום של ציידים-לקטים מאזור ימת באיקל, וכ-20% מהגנום של אנשי .
מבחינה גנטית, כאשר בוחנים את כרומוזום Y כמעט כל בני הסאקה משתייכים בשכיחות גבוהה להפלוגרופים האבהיים  ו-.

היסטוריה
אוכלוסיית סאקה באגן טארים
התאריך המדויק של הופעת הסאקים הראשונה שאושרה היסטורית במזרח, במיוחד בחלקים המערביים של אגן טארים, שנוי במחלוקת, אך ניתן להוכיח את נוכחותם של הסאקים במערב סין מהמאה ה-7 לפנה"ס. מאוחר יותר ב שלהם (המאה ה-1–11 לספירה). עדות מוקדמת מאוד לנוכחותם באגן טארים נחפרה ביומבולאק קום (בסינית: יְוֵּ'אנְשָׁה), שקברי הסאקה העתיקים בו מתוארכים למאה ה-7 לפני הספירה. נוכחותם של הסאקים הוכחה גם באזורים רחבים יותר מאז המאה ה-8 לפני הספירה (קברי אלאגו, אויגראק וכו'). בחוטאן ובטומקסוק, השפה הסאקית התפתחה לאחר מכן דרך התנחלויות לשפה השלטת של האוכלוסייה הישיבה והעירונית, וזו הסיבה שכל הטקסטים הסאקיים ששרדו מקורם באזור זה.

סאקה במקורות פרסיים ויוונים מהמאות ה-6 עד ה-4 המאה לפני הספירה
ימין|ממוזער|200px|טיגרקסאודה-סאקה מעלים מס לדריווש הראשון באפדנה בפרספוליס
שמאל|ממוזער|200px|תיאורי תבליט של סאקה האומאווארגה, סאקה טיגרקסאודה וסאקה פראדריה (סאקה מעבר לים) מקברו של המלך הפרסי הגדול הקדום חשיארש הראשון
קונפדרציית ה והסאקה תחת המלכה המיתולוגית ספרטרה, ניהלו מלחמה יחד נגד האימפריה הפרסית האחמנית המתפשטת. על פי מסורות שונות, כורש השני נהרג במערכה נגד מלכת המסאגטים טומיריס בסביבות שנת 530 לפני הספירה. עם זאת, הסאקה מוצגים גם ככוחות עזר פרסיים, ובזמנו של דריווש הראשון, כמעלים מס.

כתובות פרסיות עתיקות מהמאות ה-6 עד ה-4 שמות שלוש קבוצות של הסאקה:
 סאקה פראדריה ("סאקים מאחורי הימים") זהה כנראה עם הסקיתים של דרום-רוסיה-אוקראינה והסרמטים של סופרים יווניים מצפון לים השחור והכספי.
סאקה טיגרקסאודה ("סאקה בעלי כובע מחודד") הם ממוקמים במחקר בערבות הקזחיות ובאזורים הפוריים של דרום-מזרח קזחסטן (ארץ שבעת הנהרות).

שמאל|ממוזער|200px|סוס השמים הוא פסל ברונזה טקסי המתאר סוס עומד, שנוצק על ידי הסאקה בין המאות ה-4 וה-1 לפני הספירה.
 סאקה האומאווארגה (על שם משקה הסם הדתי העתיק , אותו הם צרכו באופן פולחני), הם ממוקמים במקומות רבים, אך אינם מאושרים ישירות במקורות הדלילים, בהשערות מחקר כנוודים ואנשים יושבי קבע בחלקם במשולש שבין טשקנט, דושנבה וסמרקנד, אולי אפילו עד מרב העתיקה ואולי נדדו לאזור מאזורי ערבות מזרחיים יותר. האיראנולוג הצרפתי פרנסואה קורניו מפרש מבחינה אטימולוגית את הצורה המתועדת הקדומה ביותר של השם סמרקנד, מראקאנדה, כ"עיר הסאקה האומאווארגה".

חלוקה זו היא ייחוס חיצוני של הפרסים על פי קריטריונים תרבותיים גאוגרפיים בולטים ואינה מאפשרת להסיק מסקנות שקבוצות סאקה אלו ראו עצמן כאגודות שבטיות מאוחדות; לפי הרשימות השבטיות הרבות יותר במקורות היווניים, היו יותר קונפדרציות שבטיות פנימיות.

סאקה בתקופה ההלניסטית המאה ה-4–1 לפני הספירה
ימין|ממוזער|200px|סאקים באזור ההודי של גנדהארה חוגגים את הבכחנליה ההלניסטית, ציור של תבליט
אלכסנדר הגדול ניהל קרבות קשים עם הסאקה והמסאגטים, שהגיעו מהערבות כדי לעזור לספיטמנס מלך סוגדיאנה (329–327 לפנה"ס).

שמאל|ממוזער|200px|אזור סקאסטן (א) (סיסטאן) בסביבות 100 לפני הספירה בצפון הודו, על רכסי הפאמיר, ההינדו כוש וההימלאיה, שוכן אזור גנדהארה.
הלחץ של שבטי ה, שגורשו על ידי השיונגנו, חילק את הסאקים שנמלטו מהם לשתי קבוצות. קבוצה אחת היגרה בסביבות 139 לפני הספירה לאזור הגבול של מה שהיא כיום אפגניסטן ואיראן. מקור שמו של אזור גבול זה של  מהשם הקדום סקאסטנה (=ארץ הסאקים), מכיוון שהוא עדיין הושפע ממהגרים מבני הסאקה עד התקופה הבתר-נוצרית. הקבוצה השנייה ברחה כנראה כעבור כמה שנים דרך הרי פמיר והינדו-כוש לגנדהארה וחבל פנג'אב בצפון-מערב הודו. השבטים הנותרים של נוודי ערבות סאקים במרכז אסיה הוטמעו בשבטים צעירים יותר ונעלמו מדפי ההיסטוריה.

תחת השלטון היווני ב ומאוחר יותר באמצעות מפגשים בהודו במאות ה-4–1 לפני הספירה, אימצו בני סאקה רבים גם אלמנטים תרבותיים הלניסטיים. בין השרידים הרבים שהושפעו ההלניסטית באזורי מרכז אסיה של באקטריה וסוגדיאנה, למשל, מטמון הזהב של , הכולל בין השאר גם תיאורים של כמה אלים יוונים (אפרודיטה, ארוס, אתנה, אריאדנה, דיוניסוס), ללא ספק לא מיוחס לאוכלוסייה של יושבי קבע מבוססים, אלא לנוודים, הסאקה או היואג'ה. מהמאה ה-1 לפני הספירה ואילך, תיאורים רבים של אלים יווניים על מטבעות של שליטי סאקה ותבליטים של סאקה בפולחנים הלניסטים בהודו מצביעים על התבססות ההלניזם.

האימפריה ההודית-סאקית (הודו-סקיתית) המאה ה-2–1 לפני הספירה – המאה ה-1–4 לספירה
ימין|ממוזער|200px|תבליט של הודו-סאקים הרוקדים מהמאה ה-1 לספירה בגנדהארה, משמאל כותרת קורינתית.
שמאל|ממוזער|200px|האימפריה ההודית-סקיתית והתרחבויותיה ובירותיה (כוכב). האחשדרפנים המערביים המשיכו להתקיים כמלכים אזוריים קטנים לאחר הכיבוש על ידי ההודו-פרתים עד למאה ה-4 לספירה.
בשל הזמינות הדלה של מקורות, ניתן לשחזר את ההיסטוריה של האימפריה ההודית-סאקית (המכונה לעיתים קרובות האימפריה ההודית-סקיתית בספרות ההיסטוריה העתיקה של המערב) רק במידה מוגבלת בהתבסס על הערכה והפצה של שליטיה. מטבעות, כמה כתובות ושרידים ארכאולוגיים, ומידע במקורות חיצוניים, בעיקר יווניים והודיים שכנים. תיארוך השליטים בפרט נותר שנוי במחלוקת.

האימפריה ההודית-סאקית, כמו  שאותה החליפה, לא הייתה מדינה ריכוזית. באזורים מסוימים נסבל שלטונם של מלכי משנה אזוריים, שכונו בכתובות בפרסית וביוונית כאחשדרפנים (מושלים), ובכתובות בשפות הודיות במקביל לראינו או ראג'ה (מלכים), בראשם. מתוכם היה "מלך המלכים" סאקה. בהתבסס על כמה מטבעות וכתובות משותפים של המלך ושל מלכי המשנה, בטוח שהם (במקרים רבים) לא היו שליטים עצמאיים או מורדים. בין מלכי המשנה הללו בחבל פנג'אב, מזרח קשמיר וראג'סטאן היו גם שליטים ממוצא הודי-יווני (במקורות ההודיים יונה או ,, מיאונה פרסית עתיקה = איונים) מהאימפריה ההודית-יוונית הקודמת. שני המלכים המרכיבים החשובים ביותר של האימפריה, לעומת זאת, היו גם ממוצא סאקה: "", ששלטו בחלקים של פנג'אב ועמק הגנגס העליון, עם בירתם ב, וה"האחשדרפנים המערביים", ששלטו בחלקים של גוג'ראט של ימינו, ראג'סטאן, מהאראשטרה ומאדהיה פרדש, שבירתם באוג'יין. במאות מאוחרות יותר, משפחות יונה/יוואנה וגם משפחות סאקה נשאו יותר ויותר שמות הודיים והשתלבו תרבותית בקשטריות ההודיות האזוריות, מעמד הלוחמים והשליטים.

המלך ההודי-סאקי הראשון,  (שמלך אולי בשנים 120–85/80 לפני הספירה, לפי תיארוך לא ברור), היה מנהיג הסאקים הגנדהארים. על פי עדויות – כתובת על הגירת הסאקים עם שמו ב ואזכור מלך סאי מצפון להרי פמיר בשם דומה במקורות סיניים – ייתכן שהוא הוביל את ההימלטות של הסאקים הללו וייתכן כי היה מלך סאקי בצפון לפני כן. הוא הרחיב את תחום שלטונו, בין השאר בשיתוף עם המלכים האזוריים ההודים-יוונים, מ לקשמיר והתגורר בתכסילא.

במקביל, הסאקה בסקאסטנה/סיסטן עברו לשליטה של האימפריה הפרתית בפיקודו של מיתרידטס השני (שלט 123–88 לפנה"ס), עמו היו בני ברית. בהשפעה זו נשאו מנהיגיהם, האחים  ו (אולי 85–65 לפנה"ס) ובנו של השני, ספלאגדאמס, שמות . הם התגוררו בסיגל שבסיסטן, אך נראה כי השתחררו מהשלטון הפרתי והרחיבו את תחום השפעתם מזרחה, אך עד כמה קשה להבהיר בדיוק בגלל הופעתם של כמה מלכים אזוריים אחרים במזרח. ייתכן ש (בערך 58/50–35/27 לפנה"ס) ממשפחת וונונס היה הראשון שאיחד את האימפריה מסיסטן עד לגנגס ולחוף, אותם הוביל לשיא כוחו, הקים לוח שנה חדש באימפריה ("עידן ויקראמה", החל ב-58/57 או 43 לפנה"ס) והעביר את הבירה מסיגל חזרה לתכסילא. על פי היצירה ההיסטורית ההודית , כמה עשורים לאחר ההודים-יוונים, כבשו ההודים-סאקים גם חלקים נרחבים מעמק הגנגס והפכו את  לבירה החדשה, דבר המאומת על ידי כתובות. מתי התרחשה מערכה צבאית זו לא ברור, וגם לא מתי חלקים ממערב הודו נפלו לידי הסאקה. האחשדרפנים המערביים מתועדים שם רק שנים ספורות לפני תחילת הספירה, בתקופת שקיעתה של האימפריה. מקורות יווניים (השיוט בים האריתריאי, איסידורוס מכאראקס ותלמי) מתארים גם בירה נוספת של ה"סקיתים" ההודיים, , שהייתה כנראה (עד היום לא זוהתה) באזור סינד שבמורד האינדוס, אך לא ברור אם זו הייתה בירה זמנית של האימפריה המרכזית, האחשדרפנים המערביים או תת-אימפריה אחרת.

ימין|ממוזער|200px| מסטופה נטושה במזרח אפגניסטן. מתוארך לתקופת שלטונו של אזס השני על סמך המטבעות המשובצים
נראה שהאימפריה נקלעה למשבר לאחר יורשו של אזס הראשון,  היה כנראה בתחילה מלך חלקי באזור הזארה או עוצר שותף עם אזס, שלאחר מכן הצליח כנראה רק להרחיב את שלטונו לאינדוס התיכון. יורשו  (בערך 35–12 לפנה"ס) איבד שטחים באינדוס התחתון, אך עדיין שלטונו התרחב באזור הינדו כוש. לאחר מכן, נראה שכמה מלכים חלקיים והאחשדרפנים המערביים והצפוניים הפכו לעצמאיים. מלך חדש של סיסטן,  (שלט בין השנים 19–45 לספירה בקירוב) וצאצאיו ניצלו את היריבות כדי להתרחב אל עמק האינדוס, אך לא מעבר לכך. למרות מקורותיה בסיסטן, שושלת זו נבדלת מהשושלות ההודיות-סאקיות בספרות העדכנית כ משלוש סיבות: 1. המטבעות והשרידים האדריכליים שלהן חיקו את הסגנון הפרתי, בעוד שההודים-סאקים, במיוחד באשר הם. אזורי ליבה, הושפעו ממודלים הלניסטיים; אפילו תמונות תבליט של המעמד העליון ההודי-פרתי לובשות בגדים פרתיים; 2. ניתוח כתובת של גונדופרס בידי ארנסט הרצפלד הראה שמייסד השושלת לא בא ממשפחה סאקית, אלא מ, אחת מ; 3. לא ברור אם האימפריה ההודית-פרתית הייתה אולי מדינה וסאלית של האימפריה הפרתית בגלל היחסים של בית סורן לבית המלוכה הפרתי של הארשאקים. זמן קצר לאחר התפשטות הממלכה ההודית-פרתית תחת גונדופרס, כתובת ניצחון של אימפריית סאטווהאנה ממרכז הודו מתגאה בכך שכבשה את עיר המלוכה פטאליפוטרה מהסאקה.

לאחר סופה זה של האימפריה המרכזית, התקיימו כמה אימפריות הודיות-יווניות (האחרונה תחת  עד 10 לספירה בערך בפנג'אב) ואימפריות הודיות-סאקיות באזור שבין האימפריות ההודיות-פרתיות לסאטווהאנה, שחלקן ניסו זמנית להשתלט על האחרות:  במערב גנדהארה עם מרכזם ב (ויג'יאמיטרה וממשיכי דרכו), האחשדרפנים הסאקים של קשמיר ותכסילא עם האזור השכן צ'וחסה ממערב (, יורשו הסביר  (ג'הוניקה)) ואחרים) ולאחר הכיבוש ההודי-פרתי של שתי המדינות, סוף סוף האחשדרפנים הצפוניים (, בנו סודאסה ואחרים) במתורה. התרחבותה של אימפריית קושאן, שצמחה משבטי היואג'ה של מרכז אסיה, הובילה לכיבוש האימפריות והנסיכות ההודיות-פרתיות וההודיות-סאקיות בצפון הודו בסוף המאה ה-1 – תחילת המאה ה-2 לספירה. כמה מהם המשיכו להתקיים כווסאלים של אימפריית קושאן עוד כמה עשורים, אבל אז נעלמו מדפי ההיסטוריה.

שמאל|ממוזער|200px|הודו בשנת 350 באטלס בריטי משנת 1907. אימפריית האחשדרפנים המערביים (ירוק כהה) ואימפריית גופטה, שכבשה את אימפריית האחשדרפנים למעלה מ-40 שנה מאוחר יותר.
ימין|ממוזער|200px|כיתוב בפאלי של התואר של האחשדרפן המערבי הקדום  באותיות יווניות "ראניו קהשאהראטה" (= "מלך–אחשדרפן")
רק האימפריה של האחשדרפנים המערביים של הסאקה עם הבירה אוג'יין (סוף המאה ה-1 לפנה"ס/תחילת המאה ה-1 לספירה – סוף המאה הרביעית לספירה) שרדה, אולי בתחילה כווסאלים של אימפריית קושאן, אם כי הדבר שנוי במחלוקת, אך מאוחר יותר עצמאית. אימפריה זו הייתה מעורבת בסכסוכים קיומיים ארוכים, בלתי פתורים, עם אימפריית סאטווהאנה (תחילת המאה ה-1-תחילת המאה ה-3), בהם ידם של האחשדרפנים המערביים הייתה לבסוף עליונה והם כבשו אזורי ליבה גדולים בצפון-מערב מאימפריית סאטווהאנה, אשר לאחר מכן קרסה. כמו ההודים-סאקים וההודים-יוונים המוקדמים, גם 27 השליטים של האחשדרפנים המערביים המסורתיים נטו לבודהיזם, בעוד שאחשדרפנים מאוחרים יותר קידמו גם את ההינדואיזם הברהמני. ככל הנראה, חלקים מהמעמד השלטוני ההודי-סאקי וההודי-יווני היגרו לאימפריית האחשדרפנים המערביים לאחר כיבוש קושאן. בנוסף לכתב הבראהמי ששימש ברחבי הודו, נעשה שימוש באימפריה גם בכתב ה, שהיה נפוץ בגנדהארה ובמזרח מרכז אסיה, ובכתב יווני פגום, אם כי רק לכתיבת שפות הודיות (השפות סנסקריט ופראקריט, ובמיוחד פאלי). מספר כתובות הקדשה במקדשים בודהיסטים והינדים מגיעים מאנשים פרטיים המתייחסים לעצמם כיאוואנה או סאקה. עם זאת, מכיוון שהיו להם רק שמות הודיים והם כתבו בשפות הודיות, כינויים עצמיים אלה הגיעו כנראה, במיוחד בתקופות מאוחרות יותר, רק ממסורות משפחתיות וחברתיות, ואין הוכחה לכך שעדיין דיברו סאקית או יוונית במערב הודו בתקופת האחשדרפנים המאוחרת. אינדיקציה נוספת להגירה גדולה יותר מהצפון היא שהאחשדרפנים המערביים, כמו האחשדרפנים הצפוניים באזור הגנגס העליון לפניהם, היו הראשונים לבסס את אמנות גנדהארה ה באזור הדקאן המערבי ההודי, ואחריהם ההפתליטים המאוחרים יותר ("הונים לבנים", במקורות הודיים הונה). במקורות מאימפריות הודיות שכנות, אימפריית האחשדרפנים המערביים מכונה "אימפריית הסאקה" ותקופת שלטונה נחשבת עד היום לתקופת סאקה בהיסטוריוגרפיה של מערב הודו, שמתחילה במאה ה-1 לספירה. לבסוף, בסביבות שנת 397, נכבשה האימפריה של האחשדרפנים המערביים על ידי הקיסר  מאימפריית גופטה השכנה, ובכך הסתיימה המורשת הפוליטית האחרונה של התקופה ההודית-סקיתית (הודו-סאקית).

לאחר מכן
בשאהנאמה של פירדוסי השבטים הסקיתים והפרתיים מייצגים את הגיבורים האיראנים פר אקסלנס; במיוחד, רוסתם ההודי-פרתי ומשפחתו ב וב מודגשים במיוחד בפואמה.

לקריאה נוספת
 Bailey, H. W. (1979). Dictionary of Khotan Saka. Cambridge University Press. 1979. 1st Paperback edition 2010. 



 Bernard, P. (1994). "The Greek Kingdoms of Central Asia". In Harmatta, János. History of civilizations of Central Asia, Volume II. The development of sedentary and nomadic civilizations: 700 B.C. to A.D. 250. Paris: UNESCO. pp. 96–126. .

 Chang, Chun-shu. (2007). The Rise of the Chinese Empire: Volume II; Frontier, Immigration, & Empire in Han China, 130 B.C. – A.D. 157. Ann Arbor: University of Michigan Press, .



 Pulleyblank, Edwin G. 1970. "The Wu-sun and Sakas and the Yüeh-chih Migration." Bulletin of the School of Oriental and African Studies 33 (1970), pp. 154–160.
 Puri, B. N. 1994. "The Sakas and Indo-Parthians." In: History of civilizations of Central Asia, Volume II. The development of sedentary and nomadic civilizations: 700 B.C. to A.D. 250. Harmatta, János, ed., 1994. Paris: UNESCO Publishing, pp. 191–207.
 Sulimirski, Tadeusz (1970). The Sarmatians. Volume 73 of Ancient peoples and places. New York: Praeger. pp. 113–114. "The evidence of both the ancient authors and the archaeological remains point to a massive migration of Sacian (Sakas)/Massagetan tribes from the Syr Daria Delta (Central Asia) by the middle of the second century B.C. Some of the Syr Darian tribes; they also invaded North India."
 Theobald, Ulrich. (26 November 2011). "Chinese History – Sai 塞 The Saka People or Soghdians." ChinaKnowledge.de. Accessed 2 September 2016.
 Thomas, F. W. 1906. "Sakastana." Journal of the Royal Asiatic Society (1906), pp. 181–216.
 Torday, Laszlo. (1997). Mounted Archers: The Beginnings of Central Asian History. Durham: The Durham Academic Press, .


 Yu, Taishan. 1998. A Study of Saka History. Sino-Platonic Papers No. 80. July 1998. Dept. of Asian and Middle Eastern Studies, University of Pennsylvania.

קישורים חיצוניים


 Eliot, Charles Norton Edgcumbe (1911). "Saka" . Encyclopædia Britannica. Vol. 24 (11th ed.). p. 53.
 Scythians / Sacae by Jona Lendering
 Article by Kivisild et al. on genetic heritage of early Indian settlers 
 Indian, Japanese and Chinese Emperors – The Sakas/Parthians, 97 BC-125 AD

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:עמים איראנים
קטגוריה:עמים קדומים