סרך

סרך הוא סימן מלבני משוקע בכתב חרטומים מצרי, המייצג חזית גומחה או שער ארמון שעליו, בדרך כלל, בז הורוס, המציין שהטקסט המצורף בתוכו הוא שם מלכותי. הסרך היה האמנה הקדומה ביותר ששימשה לייחד את השם המלכותי באיקונוגרפיה המצרית העתיקה, והקדימה את הכרטוש המאוחר והידוע יותר בארבע שושלות וחמש מאות עד שבע מאות שנים.

מראה
סרך היה וִינְיֶטָה  נוי המשלבת נוף של חזית הארמון ותוכנית (מבט מלמעלה) של החצר המלכותית. המונח סרך נובע מהמילה המצרית ל"חזית". סרכים שונים על סוגים שונים של חפצים מציגים אינספור וריאציות של עיצוב החזית במורכבותו ובפרטיו. נראה שלא היו כללים אמנותיים נוקשים לעיצוב הסרך עצמו.

היסטוריה
הסרך מופיע לראשונה כמיניאטורת נוי בתקופת תרבות גרזה המאוחרת, אז שימש כסמל מלכותי בלבד. מתקופת הממלכה הקדומה ואילך, השימושים הראשונים במילה הכתובה המלאה מופיעים בפפירוסים ישנים.

ממוזער|שמאל|150px|סרכים הנושאים בתוכם את סמלי הרבוס n'r (שפמנון) ו-mr (אזמל), שהם הייצוג הפונטטי של שם השליט נערמר, בסביבות שנת 3100 לפני הספירה.
סרך שימש בדרך כלל כסמל מלכותי, המדגיש ומכבד את שמו של פרעה. השימוש בו מתוארך כבר לתקופת תרבות גרזה (בערך 3400 לפני הספירה). ההירוגליפים היוצרים את שם השליט הוצבו בתוך מסגרת מלבנית על גבי הסרך, שייצגה את החצר המלכותית. בנוסף, הבז של האל הורוס, או במקרים בודדים חיית סת , עמד בראש הסרך, והראה את הפטרון השמימי של השליט הנקרא.

אם המילה "סרך" נכתבה באותיות מלאות, לעיתים מלווה במיניאטורה של הסרך, ניתן היה להשתמש בה גם בטקסט.

אחד המרכיבים החשובים ביותר של התצוגה והזהות המלכותית במצרים העתיקה היה שם השליט, חשוב מכיוון שהפרעונים דאגו לכך שהדורות הבאים יישארו מודעים לשלטונותיהם. אלה נראו לראשונה משליטים כבר מאלה של שושלת 0 והמשיכו לשמש שליטים לאורך ההיסטוריה של מצרים העתיקה. לדוגמה, נמצא סרך של סנוסרת הראשון, שהיה שליט בתקופת השושלת השתים-עשרה, והוא מוצג כעת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. במוזיאון ניתן לראות גם את סרך הפרעונים מהשושלת ה-30. הסרך ייצג את מקום מושבו של השליט המוצג בשילוב של תוכנית וגובה. המתחם המלבני ייצג את התוכנית ואילו השטח המעוצב ייצג את גובה החזית. סרך שנחרץ או נצבע בדיו על כלי ציין שהתכולה היא תוצרת ו/או רכושה של חצר המלוכה. הסרך המכיל את שם השליט שימש על מגוון חפצים והציג הצהרה יסודית של אידאולוגיה מלכותית. שם השליט נכתב בהירוגליפים ובז הורוס, בהתייחסות לאל השמים הורוס, הוצג מעליו בדרך כלל.

שם הורוס הוא הראשון מבין חמישה תארים מלכותיים שהיו בשימוש על ידי השושלת החמישית. התואר השני הוא (הוא של) שתי הגברות, המייצג את השליט כמתבטא, ותחת חסותן, של האלות נחבת מאלקב מהירקונפוליס במצרים העליונה, ו-וואדג'ת מבוטו במצרים התחתונה. התואר השלישי הוא הורוס הזהב, עם בז הורוס מעל סימן ההירוגליף לזהב . התואר הרביעי מתורגם לעיתים קרובות כ"הוא של ההכָּרִיךְ  והדבורה", כאשר גבעול הצמח מסמל את מצרים העליונה והדבורה מסמלת את מצרים התחתונה. ידוע גם בשם nswt-bìty, תואר שביטא את הדואליות הרבות שעליהן שלט הפרעה: מצרים העליונה והתחתונה, ארץ העיבוד השחורה וארץ המדבר האדומה, מחוזות היום והלילה והטבע הטבעי והעל טבעי. התואר החמישי הוא בנו של רע. שם זה טוען למקור שמש ישיר לשליט כילד של אל השמש. השם הורוס נכתב בדרך כלל בסרכים של מצרים העתיקה. ישנם מספר מקרים שבהם השם הורוס מופיע ללא סרכים, ורק לפרי יב סן  ולחעא סח'מוי יש סרכים ללא שם הורוס.

הורוס
ממוזער|שמאל|150px|סרך פרעה צ'ת, השושלת הראשונה, עם שמו הממוסגר על ידי הסרך המלכותי ועליו בז הורוס. האסטלה הספציפית הזו היא מקברו באבידוס וניתן למצוא אותה כעת בארכיון האמנות/מוזיאון הלובר פריז/דגלי אורטי. אסטלת הלוויה הזו היא אחת משתיים שהיו מוצבות בצד המזרחי של קברו באבידוס כדי לציין את המקום בו היו אמורים להעלות מנחות. רוחבה של האסטלה כ-65 סנטימטרים, וגובהה כ-143 סנטימטרים.
שם השליט נכתב בהירוגליפים ובדרך כלל מעליו סמל בז הורוס, המתייחס לאל הורוס. כתוצאה מכך, שמו של השליט בסרך מוגדר על ידי האגיפטולוגים כ'שם הורוס'. כתיבת שם השליט בתוך הסרך סימלה את השליט במקום מושבו כמרכז הממשל והכוח השלטוני. הסרך בכללותו היה אפוא סמל למלכות. נוכחותו של בז הורוס הראתה שהשליט החי היה ביטוי של האל. בנוסף, שמות הורוס של מספר שליטי השושלת הראשונה ביטאו את סמכותו התוקפנית של הורוס, אולי משקפת את כוחו הכופה של השלטון בשלב מוקדם זה של הקמת המדינה המצרית. דוגמאות לשמות כאלה הם 'הורוס הלוחם' (חור אחע), 'הורוס החזק' (צ'ר), ו'הורוס מרים הזרועות' (קע). כל השמות הללו חושפים את האיקונוגרפיה המלחמתית של המונומנטים המלכותיים המוקדמים ביותר מתקופת הקמת המדינה. הם מדגישים סמכות המבוססת על כוח צבאי וכוחם של חיים ומוות. אולם הדגשים בתקופת השושלת השנייה החלו להשתנות אולי בשל תקופות חוסר היציבות שעמן התמודדו השליטים, אם כי הסיבה המדויקת עדיין שנויה במחלוקת. הדבר הוביל לשינוי קל במבנה הסרך, אך ורק בתקופת שלטונם של פרי יב סן וחעא סח'מוי. מכיוון ששינוי זה התרחש רק במהלך שתי תקופות שלטון אלו, הוא נתפס כחריג, שכן השליטים הבאים חזרו לאיקונוגרפיה הקודמת.

התקדמות
הסרכים המוקדמים ביותר היו ריקים מכיוון שהסמל לבדו העביר את המסר ההכרחי של כוח מלכותי. עם הזמן החל השליט לכתוב כינוי בתוך הסרך. הסרכים הללו נשלטו על ידי סמל הורוס. במהלך תקופת השושלת השנייה בלבד, נראו שינויים בניסוח שם הורוס לשם סת ולאחר מכן לשם הורוס וסת. שינויים אלו התרחשו רק במהלך תקופת השושלת השנייה והם נתפסים כחריג לשימוש האופייני בשם הורוס כפי שמעיד על המשך השימוש בשם הורוס בסרכים של שליטיי מצרים לפני ואחרי פרי יב סן וחעא סח'מוי. הוצעו הצעות רבות לגבי הסיבה לשינוי זה, אם כי הסיבה המדויקת עדיין שנויה במחלוקת.

פרי יב סן וחעא סח'מוי
ממוזער|שמאל|150px|ציור קווי של כתובת המציגה את הסרך של פרי יב סן, עם חיית סת ודיסקת שמש. מאגרטל פורפיר.
מסיבות שנותרו לא ברורות, זכה סת לבולטות מיוחדת בשלהי תקופת השושלת השנייה, והחליף זמנית (ולאחר מכן הצטרף) את הורוס בתור האל על גבי הסרך המלכותי. כשהשם פרי יב סן , שהיה השליט הלפני אחרון של השושלת השנייה, נכתב בסרך, לא היה מעליו ההירוגליף הרגיל של בז הורוס, אלא חיית סת , יצור דמוי כלב ציד או תן עם זנב רחב וישר.

לפיכך טען פרי יב סן בהצהרה חזותית שהוא התגלמותו הארצית של סת. חשיבותו של סת בתקופת שלטונו של פרי יב סן באה לידי ביטוי גם בחתימה של השליט מאבידוס. זה התייחס לאל בשם 'הזהוב' או, אולי יותר סביר, 'הוא מנובט (נקאדה)', הכינוי הרגיל של סת בתקופות היסטוריות. נראה כאילו סת אומץ על ידי פרי יב סן בתור האלוהות האישית שלו. הדבר מודגש בנוסח הכתובת: 'הוא מנובט מסר את שתי הארצות לבנו, המלך הכפול פרי יב סן. אחד הפירושים לשינוי הדרמטי הזה בפורמט השם המלכותי היא שהוא ייצג מרד מסוג כלשהו שהופסק או פויס על ידי השליט האחרון של השושלת, חעא סח'מוי, ששמו הופיע בסרכים שעליהם ניצח גם בז הורוס וגם חיית סת . חעא סח'מוי ידוע במקור בשם חעא סח'ם, שפירושו "האחד שקם ביחס לכוח", בסופו של דבר נודע בשם חעא סח'מוי שפירושו "האחד שקם ביחס לשתי הכוחות". 'שתי הכוחות' בשמו פורשו על ידי אחדים כבז הורוס וחיית סת. התוספת לשמו של חעא סח'ם היא עדות נוספת לכך שהוא ניסה למזג את הרעיונות של הורוס ושל סת.

בעוד שתקפותה של הצעה זו נתון לפולמוס, כינויו של חעא סח'מוי מתוך טביעות חותם תומכת ברעיון זה. זה מתפרש כ"שני האדונים שלווים בתוכו" שניתן לראות כאילו הוא פתר קונפליקט פנימי כלשהו, במיוחד אם נתפסים ב"שני לורדים" כמתייחסים להורוס וסת וחסידיהם, בהתאמה. אחרים ראו ראיות אלה כדרך להכריז על התחדשות לאומית תחת שלטון חעא סח'מוי, שכן הוא הצליח לאחד מחדש את מצרים העליונה והתחתונה. רעיון זה נותר ספקולטיבי בשל היעדר ראיות מוצקות התומכות ברעיון זה. אף על פי כן, סביר להניח שיחסי החוץ הגיעו לרמה חדשה תחת שלטון חעא סח'מוי, שכן רושם חותם שלטונו הראה את המופע הראשון של התואר ìmì-r3 h3st שפירושו 'משגיח על ארץ זרה'. הוא מציע בתוקף הטלת הגמוניה מצרית על שטח זר.

השינוי בתמונת האלוהות על סרך היה משמעותי: בעוד ששם השליט הופיע לפעמים בסרך ללא תמונה של אלוהות למעלה, לא ידוע עד כה על שום אלוהות מלבד הורוס שנחרטה על סרך של שליט עד לתקופת שלטונו של פרי יב סן. עם זאת, לסרכים של מספר שליטות היו אלוהויות אחרות למעלה. ודוגמה לכך היא של ניתחותפ , שבסרך שלה היו סמלים של האלה נית  מעל שמה. בשל עדויות לכך שהאסטלות של פרי יב סן היו נתונות למחיקה של חיית סת, הוצעה ההשערה שכל הסיבות שהיו לפרי יב סן להחליף את הבז שלו לא הצליחו לזכות בהכרה בקרב הדורות המלכותיים שבאו לאחר שלטונו של חעא סח'מוי.

ראו גם
 העין של הורוס

הערות שוליים

קישורים חיצוניים

קטגוריה:כתב במצרים העתיקה