שושלת רשטראקוטה

שושלת רשטראקוטה הייתה שושלת הודית מלכותית ששלטה בחלקים נרחבים של תת-היבשת ההודית בין המאות ה-6 וה-10. המידע המוקדם ביותר על שושלת רשטראקוטה הוא מלוח נחושת מהמאה ה-7 המפרט את שלטונם ממנאפור, עיר במרכז או במערב הודו. קלאנים שליטים אחרים של רשטראקוטה מאותה תקופה המוזכרים בכתובות היו מלכי העיר  ושליטי העיר . קיימות מספר מחלוקות בנוגע למקורם של הקלאנים המוקדמים הללו, מולדתם ושפתם.

קלאן אצ'אלפור היה וסאל של שושלת צ'לוקייה, ובזמן שלטונו של , הוא הביס את , המלך האחרון של שושלת צ'לוקייה והמשיך לבנות אימפריה עם אזור העיר  במדינת קרנאטקה של ימינו כבסיסו. קלאן זה נודע בשם הרשטראקוטים של , שעלו לשלטון בדרום הודו בשנת 753 לספירה. במקביל  של בנגל ו של  צברו כוח במזרח ובצפון-מערב הודו בהתאמה. טקסט ערבי, "סילסילאת אל-תוואריך" (851), כינה את שושלת רשטראקוטה, "אחת מארבע האימפריות העיקריות בעולם".

בתקופה זו, בין המאה ה-8 למאה ה-10, נערך  על המשאבים העשירים של . כל אחת משלוש האימפריות הללו סיפחה את מושב השלטון בקנאוג' למשך פרקי זמן קצרים. בשיאם שלטו הרשטראקוטים של מניקהטה באימפריה עצומה המשתרעת מה של הנהרות גנגס ויאמונה בצפון ועד כף קומורין בדרום, תקופה פורייה של התפשטות פוליטית, הישגים אדריכליים ותרומות ספרותיות מפורסמות. המלכים המוקדמים של שושלת זו הושפעו מהינדואיזם והמלכים המאוחרים יותר מג'ייניזם.

במהלך שלטונם, מתמטיקאים וחוקרים ג'יינים תרמו יצירות חשובות בקאנדה וסנסקריט. , המלך המפורסם ביותר של שושלת זו כתב את "קוויראג'אמרגה", יצירה ספרותית בולטת בשפת הקאנדה. האדריכלות בסגנון  הגיעה לציון דרך בולט, הדוגמה הטובה ביותר שלה נראית במקדש קאילאסה באלורה במהאראשטרה המודרנית. תרומות חשובות נוספות הן מקדש קאשי וישוונאתה ומקדש ג'יין נאראיאנה בפטאדקל בקרנאטקה של ימינו, שניהם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.

היסטוריה
מקורה של שושלת רשטראקוטה היה נושא שנוי במחלוקת בהיסטוריה ההודית. נושאים אלו נוגעים למקורם של אבותיהם הקדומים ביותר של הרשטראקוטים בתקופת הקיסר אשוקה במאה ה-2 לפנה"ס, והקשר בין כמה שושלות רשטראקוטה ששלטו בממלכות קטנות בצפון ובמרכז הודו והדקאן בין המאות ה-6 וה-7. גם הקשר של הרשטראקוטים הללו מימי הביניים לשושלת המאוחרת המפורסמת ביותר, שושלת הרשטראקוטים של מניקהטה ( של היום במחוז קלאבוראגי, מדינת קרנאטקה), ששלטה בין המאות ה-8 וה-10 נתון במחלוקת.

המקורות להיסטוריה של רשטראקוטה כוללים כתובות מימי הביניים, ספרות עתיקה בשפת פאלי, ספרות מהתקופה בסנסקריט ובקאנדה ודיווחים של המטיילים הערבים. תיאוריות לגבי שושלת היוחסין של השושלת ("" ו"") והמולדת הוצעו, בהתבסס על מידע שנאסף מכתובות, סמלים מלכותיים, שמות הקלאנים העתיקים כגון "רשטריקה", כינויים, שמות הנסיכים והנסיכות של השושלת, ורמזים משרידים כגון מטבעות. החוקרים מתווכחים על אילו קבוצות אתניות/לשוניות יכולות לטעון שהן המקור לרשטראקוטים המוקדמים. האפשרויות כוללות את הקנאדיגה, הרדי, המראטהים, השבטים מחבל פנג'אב, או קבוצות אתניות אחרות בצפון-מערב הודו.

עם זאת, חוקרים מסכימים כי שליטי השושלת הקיסרית במאה ה-8 עד ה-10 הפכו את שפת הקאנדה לחשובה כמו סנסקריט. כתובות רשטראקוטה משתמשות גם בקאנדה וגם בסנסקריט (ההיסטוריונים שלדון פולוק ויאן הובן טוענים שהם נמצאים בעיקר בקאנדה), והשליטים עודדו כתיבת ספרות בשתי השפות. הכתבים הספרותיים הקדומים ביותר הקיימים בקאנדה נזקפים לזכותם של משפחת המלוכה ומשוררי החצר שלה. אף על פי שהרשטראקוטים הללו היו דוברי קאנדה הם היו בקיאים גם בשפה דקאנית צפונית.

ליבה של אימפריית רשטראקוטה כלל כמעט את כל קרנאטקה, מהאראשטרה וחלקים של אנדרה פרדש, אזור בו שלטו הרשטראקוטים במשך למעלה ממאתיים שנה. לוח הנחושת של סמאנגאדה (753) מאשר שהמלך הווסאל  (שלט 735–756), ששלט כנראה מאצ'אלאפורה ( של ימינו במהאראשטרה), ניצח את צבא הקרנטיק הגדול (הכוונה לצבא של שושלת צ'לוקייה) של  מ ב-753 והשתלט על האזורים הצפוניים של אימפריית צ'לוקייה. לאחר מכן עזר לחתנו, המלך  משושלת פלאווה להחזיר לשליטתו את העיר  שהייתה בשליטת שושלת צ'לוקייה ולהביס את הגורג'ארה, ואת שליטי קלינגה,  ו.

 (שלט 756–774), יורשו של דנטידורגה, השתלט על חלקים עיקריים של קרנאטקה וקונקן של ימינו. בתקופת שלטונו של המלך  (שלט 780–793), הממלכה התרחבה לכדי אימפריה שהקיפה את כל השטח שבין הנהר  ומרכז הודו. הוא הוביל משלחות צבאיות מוצלחות לקנאוג', מרכז הכוח בצפון הודו, שם הביס את  של בנגל ואת , והשיג לו תהילה ושלל עצום אך לא טריטוריה נוספת. הוא השתלט גם על  ועל  שעל הגנגס. לטענת אלטקר וסן, הרשטראקוטים הפכו למעצמה כלל-הודית במהלך שלטונם.

התפשטות
עלייתו של בנו השלישי של דהרובה דהראוורשה,  (שלט 793–814), לכס המלכות בישרה עידן של הצלחה שלא הייתה מעולם. קיימת אי ודאות לגבי מיקומה של הבירה המוקדמת של הרשטראקוטים בזמן זה. במהלך שלטונו היה סכסוך משולש בין הרשטראקוטים,  של בנגל ו לשליטה על . בתיאור ניצחונותיו על נגאבהאטה השני, קיסר פראתיהארה ו, קיסר פאלה, הכתובת של סנג'אן מציינת שסוסי גובינדה השלישי שתו מהמים הקפואים של נחלי ההימלאיה ופילי המלחמה שלו טעמו את המים הקדושים של הגנגס. מעלליו הצבאיים הושוו לאלה של אלכסנדר הגדול וארג'ונה ממהאבהארטה. לאחר שכבש את קנאוג', הוא פנה דרומה, השתלט על גוג'ראט, קוסאלה, גנגוואדי, השפיל את שושלת פלאווה של קאנצ'י, הציב שליט לפי בחירתו ב וקיבל שני פסלים כמעשה כניעה ממלך ציילון (פסל אחד של המלך ועוד אחד של שרו). הצ'ולה, ה והקונגו צ'ראס של קארור, כולם העלו לו מס. כפי שמגדיר זאת היסטוריון אחד, "תופי הדקאן נשמעו ממערות ההימלאיה ועד לחופי חוף מלבר". אימפריית רשטראקוטה התפרסה אז על השטחים מכף קומורין ועד קנאוג' ומבנארס ועד .

יורשו של גובינדה השלישי,  (שלט 814–878), הפך את  לבירתו ושלט באימפריה גדולה. מניקהטה נותרה הבירה המלכותית של שושלת רשטראקוטה עד סוף האימפריה. הוא עלה לכס המלכות בשנת 814, אך רק בשנת 821 הוא דיכא מרידות מצד וסאלים ושרים. אמוגהאווארשה הראשון כרת ברית שלום עם מלכי  בכך שנתן להן את שתי בנותיו לצורך נישואים, ולאחר מכן ניצח בווינגאוואלי את הצבא הפולש של  וקיבל את התואר "ויראנראיאנה". שלטונו לא היה לוחמני כמו זה של גובינדה השלישי, שכן הוא העדיף לשמור על יחסי ידידות עם שכניו, שושלת גנגה, שושלת צ'לוקייה המזרחית ושושלת פלאווה עימם טיפח גם קשרי נישואין. תקופתו הייתה תקופה מעשירה לאמנויות, לספרות ולדת. אמוגהאווארשה הראשון, שנחשב למפורסם ביותר מבין קיסרי רשטראקוטה, היה מלומד מוכשר בקאנדה ובסנסקריט. ה"קוויראג'אמרגה" שלו נחשבת לנקודת ציון חשובה בפואטיקת הקאנדה וה"פראשנוטטארה רטנאמאליקה" בסנסקריט היא כתיבה בעלת ערך גבוה ותורגמה מאוחר יותר לשפה הטיבטית. בגלל מזגו הדתי, התעניינותו באמנויות ובספרות ואופיו שוחר השלום, הוא הושווה לקיסר אשוקה, ונקרא "אשוקה של הדרום".

בתקופת שלטונו של  (שלט 878–914), האימפריה התמודדה עם מרד משושלת צ'לוקייה המזרחית וגודלה הצטמצם לאזור הכולל את רוב מערב רמת דקאן וגוג'ראט. קרישנה השני סיים את המעמד העצמאי של גוג'ראט והביא אותה לשליטה ישירה ממניקהטה.  (שלט 914–929) השיב לשושלת את הנכסים שאיבדה במרכז הודו על ידי הבסת  ולאחר מכן פלש לאזור ה של הנהרות גנגס ויאמונה. הוא גם ניצח את אויביה המסורתיים של השושלת, שושלת פראתיהארה ושושלת פאלה, תוך שמירה על השפעתו על ונגי. השפעת ניצחונותיו בקנאוג' נמשכה מספר שנים על פי כתובת לוח הנחושת משנת 930 של הקיסר  (שלט 930–936). לאחר רצף של מלכים חלשים שבתקופת שלטונם איבדה האימפריה את השליטה על שטחים בצפון ובמזרח,  (שלט 939–967), השליט הגדול האחרון, חיזק את האימפריה כך שהיא השתרעה מהנהר  עד הנהר  וכללה את המדינה הטמילית הצפונית (טונדאימנדאלם) תוך כדי גביית מס ממלך ציילון.

הידרדרות
בשנת 972 לספירה, בתקופת שלטונו של קהוטיגה אמוגהאווארשה (שלט 967–972), תקף , , המכונה "הארשה" את האימפריה ובזז את מניקהטה, בירת שושלת רשטראקוטה. אירוע זה ערער קשות את המוניטין של אימפריית רשטראקוטה וכתוצאה מכך הוביל לנפילתה. ההתמוטטות הסופית הייתה פתאומית כאשר , וסאל של שושלת רשטראקוטה ממחוז טרדאוואדי ב של ימינו, הכריז על עצמו כעצמאי על ידי ניצול תבוסה זו. אינדרה הרביעי (שלט 973–982), הקיסר האחרון, ביצע  (צום עד מוות שתורגל על ידי נזירים ג'יינים) בעיר . עם נפילת שושלת רשטראקוטה, הוואסלים שלהם והקלאנים הקשורים אליהם בדקאן ובצפון הודו הכריזו על עצמאות.  סיפחה את מניקהטה והפכה אותה לבירתה עד 1015 ובנו אימפריה מרשימה בלב אזור רשטראקוטה לשעבר במהלך המאה ה-11. מוקד הדומיננטיות עבר לדואב של הנהרות קרישנה – גודבארי הנקרא . הוואסלים לשעבר של הרשטראקוטים במערב דקאן עברו לשליטתם של קיסרי שושלת צ'לוקייה המערבית, והצ'ולה מטנג'ורה שדוכאו עד אז הפכו לאויביהם המושבעים בדרום.

לסיכום, לאימפריית רשטראקוטה הייתה השפעה רבה על הודו, אפילו על צפון הודו. סולימאן (851), אל-מסעודי (944) ואבן ח'ורדדבה (912) כתבו שהאימפריה שלהם הייתה הגדולה ביותר בהודו של תקופתם, וסולימאן כינה אותה אחת מארבע האימפריות הגדולות בעולם. לפי ספרי המסע של הערבים אל מסעודי ואבן ח'ורדדבה מהמאה ה-10, "רוב מלכי הינדוסטאן הפנו את פניהם לעבר מלך רשטראקוטה בזמן שהם התפללו, והם השתטחו לפני שגריריו. מלך רשטראקוטה נודע בשם "מלך המלכים" (ראג'אדהיראג'ה) שהחזיק בצבאות האדירים ביותר, ושתחום שלטונו השתרע מקונקן ועד סינד". כמה היסטוריונים קראו לתקופות אלה "עידן אימפריית קנאוג'". מכיוון שהרשטראקוטים כבשו את קנאוג', גבו מס משליטיה והציגו את עצמם כאדונים של צפון הודו, ניתן לכנות את העידן גם "עידן אימפריית קרנאטקה". במהלך התפשטותם הפוליטית למרכז וצפון הודו במאות ה-8 עד ה-10, הרשטראקוטים או קרוביהם יצרו כמה ממלכות ששלטו בתקופת שלטונה של האימפריה או המשיכו לשלוט במשך מאות שנים לאחר נפילתה או שעלו לשלטון מאוחר יותר. ידועים ביניהם היו הרשטראקוטים מגוג'ראט (757–888),  של  (875–1230) בקרנאטקה של ימינו, הגהאדאוואלים מקנאוג' (1068–1223), הרשטראקוטים של ראג'סטאן (המכונה ראג'פוטנה) ששלטו מהאסטיקונדי או האטונדי (893–996), דאהל (ליד ג'בלפור), ראתורס ממנדור (ליד ג'ודפור),  של דאנופ, שושלת רשטראודהה ממאיורגירי במהאראשטרה של ימינו והרשטראקוטים מקנאוג'. כיבוש האי ציילון על ידי  משושלת צ'ולה בתחילת המאה ה-11 לספירה הוביל לנפילתם של ארבעה מלכים שם. לפי ההיסטוריון ק. פילאי, אחד מהם, המלך מדוואראג'ה מ, היה מורד משושלת רשטראקוטה.

מנהל
כתובות ורישומים ספרותיים אחרים מצביעים על כך שהרשטראקוטים בחרו בנסיך הכתר על סמך תורשה. הכתר לא תמיד עבר לבן הבכור. היכולות נחשבו חשובות יותר מגיל וכרונולוגיה של הלידה, כפי שהדגימה הכתרתו של גובינדה השלישי שהיה בנו השלישי של המלך דהרובה דהראוורשה. התפקיד החשוב ביותר תחת המלך היה השר הראשי (מהאסנדהיוויגראהי) שתפקידו הגיע עם חמישה סמלים התואמים את תפקידו, דגל, קונכייה, מניפה, מטריה לבנה, תוף גדול וחמישה כלי נגינה הנקראים פנצ'מהאשבדה. תחתיו היה המפקד (דנדנאיאקה), שר החוץ (מהאקשאפטאלאדהיקריטה) וראש ממשלה (מהאמאטיה או פורנאמטיקה). כולם היו קשורים בדרך כלל לאחד מהמלכים הווסאלים שבוודאי מילאו תפקיד בממשלה המקביל לראש ממשלה. מהאסמנתה היה קצין מלכותי בדרג וסאל או גבוה יותר. כל שרי הממשלה היו בקיאים במדעי המדינה (ראג'ניטי) והיו בעלי הכשרה צבאית. היו מקרים שבהם נשים פיקחו על אזורים משמעותיים, כמו כאשר רוואקנימאדי, בתו של אמוגהאווארשה הראשון, ניהלה את אדאתורה וישאיה.

הממלכה חולקה ל"מנדלה" או ל"רשטראות" (פרובינציות). רשטרה נשלטה על ידי "רשטראפתי" שלעיתים היה הקיסר עצמו. באימפריה של אמוגהאווארשה הראשון היו שש עשרה רשטראות. תחת רשטרה הייתה "וישאיה" (מחוז) בפיקוח של וישאיפאתי. שרים מהימנים שלטו לפעמים על יותר מאשר רשטרה. לדוגמה, בנקשה, מפקד של אמוגהאווארשה הראשון, עמד בראש מספר רשטראות, מלבד השלטון ב שכללה 12,000 כפרים בשטח זה, רשטראות קטנות יותר כללו: "קונדורו" (500), "בלבולה" (300), "פוליגרה" (300) ו"קונדארגה" (70). מתחת לווישאיה היה ה"נאדו" מטופל על ידי ה"נאדוגובדה"; לפעמים היו שני פקידים כאלה, אחד קיבל את התפקיד בירושה ואחר מונה מהמרכז. החטיבה הנמוכה ביותר הייתה "גראמה" או כפר שנוהלו על ידי "גרמאפאתי" או "פראבהו גאבונדה".

צבא רשטראקוטה כלל קבוצות גדולות של חיילי רגלים, פרשים ופילים. צבא קבע תמיד היה מוכן למלחמה במחנה צבאי (סטיראבהוטה קטאקה) בבירה המלכותית מניקהטה. צבאות גדולים הוחזקו גם על ידי המלכים הווסאלים שהיו צפויים לתרום להגנת האימפריה במקרה של מלחמה. הצ'יפים וכל הפקידים שימשו גם כמפקדים שתפקידיהם ניתנים להעברה במידת הצורך.

הרשטראקוטים הנפיקו מטבעות (מוטבעים באקאשלה) כמו "סוברנה", "דראמה" בכסף וזהב במשקל 65 גריין, "קלאנג'ו" במשקל 48 גריין, "גאדיאנאקה" במשקל 96 גריין, "קאסו" במשקל 15 גריין, "מאנג'טי" עם 2.5 גריין ו"אקאם" במשקל של 1.25 גריין.

כלכלה
שמאל|ממוזער|250px|מקדש קאשי וישוונאתה בפטאדקל בקרנאטקה של ימינו
כלכלת רשטראקוטה התבססה על התוצרת הטבעית והחקלאית שלה, הכנסותיה מהייצור והכספים שהושגו מכיבושיה. כותנה הייתה הגידול העיקרי של אזורי דרום גוג'ראט,  ובראר. מינאגר, גוג'ראט, אוג'יין,  וטגארה היו מרכזים חשובים של תעשיית הטקסטיל. בדי מלמלה יוצרו בפאיתן וב. חוטי הכותנה והבדים יוצאו מ. בדי  לבנים יוצרו ב ובבראר ויוצאו לפרס, ביזנטיון, ממלכת הכוזרים, חצי האי ערב ומצרים. אזור קונקן, שנשלט על ידי שושלת סילהארה הוואסלית, ייצר כמויות גדולות של עלי , קוקוס ואורז ואילו היערות השופעים של מייסור, שנשלטו על ידי שושלת גנגה הוואסלית, היו מקור לעצים כמו אלגום, עץ, טיק והובנה. קטורת ובשמים יוצאו מנמלי טאנה וסאימור.

הדקאן היה עשיר במינרלים, אם כי אדמתו לא הייתה פורייה כמו זו של מישורי הגנגס. מכרות הנחושת של , , צ'נדה, בולדהאנה, נרסינגפור, , ביג'אפור ו היו מקור הכנסה חשוב ומילאו תפקיד חשוב בכלכלה. יהלומים נכרו בקדאפה, בלארי,  ו. הבירה מניקהטה ודוואגירי היו מרכזי סחר חשובים ליהלומים ותכשיטים. תעשיית העור והבורסקאות פרחו בגוג'ראט ובכמה אזורים בצפון מהאראשטרה. מייסור עם עדרי הפילים העצומים שלה הייתה חשובה לתעשיית השנהב.

אימפריית רשטראקוטה שלטה ברוב חוף הים המערבי של תת-היבשת, מה שאפשר את הסחר הימי שלה. אזור גוג'ראט של האימפריה הרוויח הכנסה משמעותית מנמל בהארוץ', אחד הנמלים הבולטים בעולם באותה תקופה. הייצוא העיקרי של האימפריה היה חוטי כותנה, בד כותנה, מלמלות, עורות, מחצלות, אינדיגו, קטורת, בשמים, אגוזי אריקה, אגוזי קוקוס, עצי אלגום, עצי טיק, ועצים אחרים, שמן שומשום ושנהב. היבוא העיקרי שלה היה פנינים, זהב, תמרים מחצי האי ערב, עבדים, יינות איטלקיים, בדיל, עופרת, טופז, ליבנה, דבשה, זכוכית צור, אנטימון, מטבעות זהב וכסף, ונערים ונערות זמרים (לבילוי בני המלוכה) מארצות אחרות. מסחר בסוסים היה עסק חשוב ורווחי, שהונהג על ידי הערבים וכמה סוחרים מקומיים. ממשלת רשטראקוטה גבתה מס משלוח של גאדיאנאקה זהב אחד על כל כלי השיט הזרים השטים לנמלים אחרים ואגרה של כתרנה מכסף אחד (מטבע) על כלי שיט ששטו בין נמלים מקומיים.

אמנים ובעלי מלאכה פעלו כתאגידים (גילדות) ולא כעסקים בודדים. הכתובות מזכירות גילדות של אורגים, יצרני שמן, אומנים, יצרני סלים ומחצלות ומוכרי פירות. כתובת  מתייחסת למכלול של כל אנשי מחוז בראשות הגילדות של האזור. גילדות מסוימות נחשבו עדיפות על אחרות, בדיוק כפי שחלק מהתאגידים היו, והוענקו להן אמנות מלכותיות הקובעות את הסמכויות והזכויות שלהן. כתובות מצביעות על כך שלגילדות הללו הייתה מיליציה משלהן כדי להגן על סחורות במעבר, וכמו אסיפות הכפר, הן הפעילו בנקים שהלוו כסף לסוחרים ולעסקים.

הכנסות הממשלה הגיעו מחמישה מקורות עיקריים: מיסים רגילים, מיסים מזדמנים, קנסות, מיסים על הכנסה, מיסים מגוונים ומיסים מהוואסלים. מס חירום הוטל מדי פעם כאשר הממלכה הייתה תחת לחץ, כגון כאשר היא עמדה בפני אסונות טבע, או התכוננה למלחמה או התגברה על פגעי המלחמה. מס הכנסה כלל מיסים על אדמת כתר, שממה, סוגים ספציפיים של עצים הנחשבים בעלי ערך לכלכלה, מכרות, מלח, אוצרות שנחשפו על ידי מחפשים. בנוסף, מתנות מקובלות ניתנו למלך או לקצינים המלכותיים בהזדמנויות חגיגיות כמו נישואים או לידת בן.

המלך קבע את מדרגות המס בהתבסס לצורך ולנסיבות בממלכה תוך הקפדה על כך שלא יוטל נטל מופרז על האיכרים. בעל הקרקע או השוכר שילמו מגוון מיסים, לרבות מיסי קרקע, מיסי תוצרת ותשלום התקורה של תפקיד הגאבונדה (ראש הכפר). מיסי הקרקע היו מגוונים, בהתאם לסוג הקרקע, תוצרתה ומצבה ונעו בין 8% ל-16%. כתובת בנאווסי משנת 941 מזכירה הערכה מחדש של מס קרקע עקב ייבוש תעלת השקיה ישנה באזור. ייתכן שמס הקרקע היה גבוה עד 20% כדי לשלם עבור הוצאות של צבא במלחמה לעיתים קרובות. ברוב הממלכה שולמו מיסי קרקע בסחורות ובשירותים ורק לעיתים רחוקות התקבלו מזומנים. חלק מכל המיסים שהרוויחה הממשלה (בדרך כלל 15%) הוחזר לכפרים לצורך תחזוקה.

מיסים הוטלו על בעלי מלאכה כמו קדרים, רועי צאן, אורגים, יצרני שמנים, חנוונים, בעלי דוכנים, מבשלי שכר וגננים. המיסים על פריטים מתכלים כגון דגים, בשר, דבש, תרופות, פירות ומוצרים חיוניים כמו דלק היו גבוהים עד 16%. מיסים על מלח ומינרלים היו חובה אף על פי שהאימפריה לא טענה לבעלות בלעדית על מכרות, מה שמרמז שייתכן שחיפוש מינרלים ועסקי החציבה פרטיים היו נפוצים. המדינה תבעה את כל הנכסים הללו כאשר לבעליהם החוקי שנפטר לא הייתה משפחה קרובה להגיש תביעת ירושה. מיסים שונים אחרים כללו מיסי מעבורות ומיסי בתים. רק ברהמינים ומוסדות המקדש שלהם חויבו בשיעור נמוך יותר.

תרבות
דת
מלכי רשטראקוטה תמכו בדתות הפופולריות של התקופה ברוח המסורתית של סובלנות דתית. חוקרים הציעו טיעונים שונים לגבי איזו דת ספציפית העדיפו הרשטראקוטים, תוך שהם מבססים את העדויות שלהם על כתובות, מטבעות וספרות התקופה. יש הטוענים שהרשטראקוטים נטו לג'ייניזם מאחר שרבים מהמלומדים ששגשגו בחצרותיהם וכתבו בסנסקריט, קאנדה ומעטים ב ובפראקריט היו ג'יינים. הרשטראקוטים בנו מקדשי ג'יינים ידועים במקומות כמו לוקאפורה ב והוואסל הנאמן שלהם, , בנה מונומנטים ג'יינים ב וב. חוקרים משערים שהג'ייניזם היה דת העיקרית בלב ליבה של האימפריה, קרנאטקה של ימינו, שהיוותה יותר מ-30% מהאוכלוסייה ושלטה בתרבות האזור. המלך אמוגהאווארשה הראשון היה תלמידו של הג'יין   וכתב בחיבורו הדתי, ה"פראשנוטטארה רטנאמאליקה", "אחרי שהשתחוותי לווראדהאמאנה (מאהאווירה), אני כותב את ה"פראשנוטטארה רטנאמאליקה". המתמטיקאי  כתב ב"גניטה סראסנגראהה" שלו, "הנתינים תחת אמוגהאווארשה מאושרים והארץ מניבה שפע של תבואה. יהי רצון שממלכתו של המלך נריפאטונגה אמוגהאווארשה, חסיד הג'ייניזם, תגדל תמיד למרחקים". ייתכן שאמוגהווארשה קיבל על עצמו את הג'ייניזם בזקנתו.

עם זאת, מלכי רשטראקוטה היו פטרונים גם של חסידי אמונות ההינדואיזם: שיוויזם, וישנויזם ושאקטיזם. כמעט כל הכתובות שלהם מתחילות בקריאה לאל וישנו או לאל שיווה. כתובות  מספרות על המלך אמוגהאווארשה הראשון שהקריב אצבע מידו השמאלית ב ב כדי למנוע אסון בממלכתו. המלך דנטידורגה ביצע את ההיראנייאגרבה (קורבן סוסים), ובלוחות סנג'אן ו של המלך גובינדה הרביעי מוזכרים  המקיימים טקסים כמו , וג'אפייה ואגנישטומה. לוחות הנחושת המוקדמות של המלך דנטידורגה (753) מציגות תמונה של האל שיווה והמטבעות של יורשו, המלך קרישנה הראשון (768), נושאים את הכתובת "פראמה מהשווארה" (שם אחר לשיווה). תוארי המלכים כגון "ויראנראיאנה" הראו את נטיות הווישנויזם שלהם. על הדגל שלהם היה הסימן של נהרות הגנגס ויאמונה, אולי העתקה מהדגל של שושלת צ'לוקייה. מקדש קאילאסה הידוע באלורה ומערות חצובות אחרות שיוחסו להם מראים שההינדואיזם שגשג. אל המשפחה שלהם הייתה אלה שמה לאטנה שלבשה צורה של בז כדי להציל את הממלכה. הם בנו מקדשים עם איקונות וקישוטים שסיפקו את הצרכים של דתות שונות. המקדש בסאלוטגי נועד לחסידי שיווה ווישנו והמקדש בקרגודרי נועד למתפללי שיווה, וישנו ובהאסקרה (סוריה, אל השמש).

בקיצור, שלטון הרשטראקוטה היה סובלני למספר דתות פופולריות, ג'ייניזם, וישנויזם ושיוויזם. גם בודהיזם מצא תמיכה והיה פופולרי במקומות כמו  ו, אף על פי שדת זו דעכה משמעותית עד לזמן זה. דעיכת הבודהיזם בדרום הודו החלה במאה ה-8 עם התפשטות הפילוסופיה  של שנקרה. הקשר האסלאמי עם דרום הודו החל כבר במאה ה-7, תוצאה של סחר בין ממלכות הדרום וארצות הערבים. במאה ה-10 כבר היו קיימים מסגדי ג'ומעה באימפריה של רשטראקוטה ומוסלמים רבים חיו ומסגדים שגשגו בחופים, במיוחד בעיירות כמו  ו. מתיישבים מוסלמים נישאו לנשים מקומיות; ילדיהם היו ידועים בשם  ("מופלה") והיו מעורבים באופן פעיל ב ואיוש ציי ספינות הסוחר.

חברה
הכרוניקות מזכירות יותר קאסטות מארבע הקאסטות הידועות בשיטה החברתית ההינדית, חלקן עד שבע קאסטות. אל-בירוני, האינדולוג הפרסי / מרכז אסייתי המפורסם מהמאה ה-10, מזכיר שש עשרה קאסטות, כולל ארבע הקאסטות הבסיסיות של , קשטרייה , ואישיה ושודרה . הקאסטה זקאיה או להוד הייתה מורכבת מקהילות המתמחות בריקוד ואקרובטיקה. אנשים במקצועות השיט, ציד, אריגה, סנדלרות, ייצור סלים ודיג השתייכו לקאסטות או תת-קאסטות ספציפיות. הקאסטה של אנטיאג'ה סיפקה שירותים של עבודות בזויות לעשירים. הברהמינים נהנו מהמעמד הגבוה ביותר בחברה של הרשטראקוטה; רק אותם קשטריות בתת-קאסטת "סאט-קשטרייה" (קשטרייה אצילים) היו במעמד גבוה יותר.

הקריירה של ברהמינים קשורה בדרך כלל לחינוך, למערכת המשפט, לאסטרולוגיה, למתמטיקה, לשירה ופילוסופיה או למשרות אדמיניסטרטיביות שעברו בירושה. כמו כן, ברהמינים עסקו יותר ויותר במקצועות שאינם אופייניים לברהמינים (חקלאות, סחר באגוזי אריקה ותפקידי לחימה). עונש מוות, על אף שהוא היה נפוץ, לא הוטל על תתי הכתות הקשטרייה המלכותיים או לברהמינים שנמצאו אשמים בפשעים מתועבים (כיוון שהריגת ברהמין בהודו ההינדית של ימי הביניים נחשבה בעצמה לפשע מתועב). כעונש חלופי לאכיפת החוק נקטעה יד ימין ורגל שמאל של ברהמין, והותירה את אותו אדם נכה.

עד המאה ה-9, מלכים מכל ארבע הקאסטות תפסו את המעמד הגבוה ביותר במערכת המונרכית בהודו ההינדית. קבלת קשטריות בבתי ספר  יחד עם ברהמינים הייתה נהוגה, אך לא התקבלו ילדי הקאסטות של ואישה ושודרה. בעלות על הקרקע על ידי אנשים מכל הקאסטות מתועדת בכתובות. נישואים בין-קאסטות בקאסטות הגבוהות היו רק בין בנות קשטרייה בעלות מעמד גבוה ובני ברהמינים, אך היו נפוצים יחסית בקרב שאר הקאסטות. פעילויות משותפות בין-קאסטות היו נדירות והייתה הימנעות מסעודה משותפת בין בני קאסטות שונות.

משפחות משותפות היו הנורמה, אך הפרדות משפטיות בין אחים ואפילו אב ובנו נרשמו בכתובות. לנשים ולבנות היו זכויות על רכוש וקרקע, שכן ישנן כתובות המתעדות את מכירת הקרקע על ידי נשים. מערכת הנישואים המאורגנים מראש נקטה במדיניות קפדנית של נישואים מוקדמים לנשים. בקרב הברהמינים, בנים נישאו בגיל 16 או מתחת והכלות שנבחרו עבורם היו בנות 12 ומטה. מדיניות גיל זו לא ננקטה בקפדנות על ידי קאסטות אחרות. סאטי (מנהג שבו אלמנתו של מת הייתה מציתה את עצמה על מדורת ההלוויה של בעלה) היה נהוג, אך הדוגמאות המעטות שצוינו בכתובות היו בעיקר במשפחות המלוכה. שיטת גילוח ראשי האלמנות הייתה נדירה, שכן הכתובות מציינות שאלמנות הורשו לגדל את שיערן אך נמנעו מלקשט אותו. נישואים מחדש של אלמנה היו נדירים בקרב הקאסטות העליונות ומקובלות יותר בקרב הקאסטות הנמוכות.

באוכלוסייה הכללית גברים לבשו שתי פיסות בד פשוטות, בגד רופף מלמעלה ובגד שנלבש כמו דוטי לחלק התחתון של הגוף. רק מלכים יכלו ללבוש טורבן, מנהג שהתפשט להמונים הרבה יותר מאוחר הריקוד היה בידור פופולרי וכתובות מדברות על נשים מלכותיות שהוקסמו על ידי רקדנים, גברים ונשים כאחד, בארמון המלך.  (נשים שהיו "נשואות" לאל או למקדש) נכחו לעיתים קרובות במקדשים. פעילויות פנאי אחרות כללו צפייה בקרבות בין בעלי חיים מאותו מין או ממין שונה. כתובת אטאקור (, "וירגאל") נוצרה עבור כלבו האהוב של בוטוגה השני, מלך שושלת הגנגה המערבית שמת בלחימה עם חזיר בר במהלך ציד. יש תיעוד של שמורות ציד עבור בני המלוכה. אסטרונומיה ואסטרולוגיה היו מפותחים היטב כמקצועות לימוד, והיו אמונות תפלות רבות כמו שלכידת נחש בחיים מוכיחה את צניעותה של אישה. זקנים שסבלו ממחלות חשוכות מרפא העדיפו לשים קץ לחייהם בטביעה במים הקדושים של אתר צליינים או בשריפת פולחנית.

ספרות
שמאל|ממוזער|250px|ומקדש ג'יין נאראיאנה בפטאדקל
שפת קאנדה הפכה לבולטת יותר כשפה ספרותית בתקופת שלטון הרשטראקוטה, כאשר הכתב והספרות הציגו צמיחה ויצירתיות יוצאי דופן. תקופה זו סימנה למעשה את סוף עידן השפות פראקריט וסנסקריט הקלאסיות. משוררי חצר ובני מלוכה יצרו יצירות מצטיינות בקאנדה ובסנסקריט במגוון צורות ספרותיות כמו פרוזה, שירה, רטוריקה, האפוסים ההינדואים ותולדות חייהם של  הג'יינים. סופרים דו-לשוניים כמו  זכו לתהילה, וחוקרים ידועים כמו  כתבו על מתמטיקה טהורה בחצרו של המלך .

"" (850) מאת המלך  הוא הספר הזמין הקדום ביותר על רטוריקה ופואטיקה בקאנדה, אם כי ניכר מספר זה שסגנונות מקומיים של חיבורים בקאנדה כבר היו קיימים במאות הקודמות. "קוויראג'אמרגה" הוא מדריך למשוררים (קווישיקשה) שמטרתו לתקנן את הסגנונות השונים הללו. הספר מתייחס לכותבי פרוזה ושירה קאנדה מוקדמים כמו דורוויניטה, אולי המלך מהמאה ה-6 של שושלת גנגה המערבית.

הסופר הג'ייני , הנחשב כאחד מסופרי הקאנדה המשפיעים ביותר, התפרסם בזכות "" (941). כתוב בסגנון  (סגנון מעורב פרוזה-חרוזים), זהו תולדות חייו של הג'יין טירתנקרה הראשון . היצירה הבולטת הנוספת של פמפה הייתה "" (941), הגרסה של המחבר לאפוס ההינדי, מהאבהארטה, עם ארג'ונה כגיבור. המכונה גם פמפה בהראטה, זהו הספד של פטרונו של הסופר, המלך אריקסרי מ (וסאל של שושלת רשטראקוטה), המשווה את מעלותיו של המלך לאלו של ארג'ונה. פמפה הפגין שליטה כזו בקאנדה הקלאסית, עד שחוקרים במשך מאות שנים כתבו פרשנויות רבות ליצירתו.

סופר ג'ייני בולט נוסף בקאנדה היה , שהמלך קרישנה השלישי היה הפטרון שלו ונודע בזכות "שנטיפוראנה", התיאור שלו על חייו של שנטינאתה, הטירתנקרה הג'ייני ה-16. הוא זכה בתואר "אובהאייה קוויצ'אקראוואתי" (משורר עליון בשתי שפות) בשל שליטתו בקאנדה ובסנסקריט כאחד. אדיקאווי פמפה וסרי פונה מכונים "אבני החן של ספרות קאנדה".

שמאל|ממוזער|250px|בית מ"קוויראג'אמרגה" הקלאסיקה בקאנדה מהמאה ה-9, המשבח את האנשים על כישוריהם הספרותיים
גם יצירות פרוזה בסנסקריט היו פוריות בתקופה זו. תאוריות ואקסיומות מתמטיות חשובות הוצעו על ידי , יליד  במדינת קרנאטקה של ימינו, שהשתייך למסורת המתמטית של קרנאטקה וזכה לפטרונות של המלך אמוגהאווארשה הראשון. תרומתו הגדולה ביותר הייתה "גניטה סראסנגראהה", חיבור בן 9 פרקים. סומאדוואסורי משנת 950 כתב בחצרו של המלך אריקסרי השני משושלת צ'לוקייה מוומולאוואדה, וסאל של המלך  (שלט 939–967). הוא היה המחבר של "" וחיבורים אחרים בסגנון צ'מפו. המטרה העיקרית של כתיבת הצ'מפו הייתה להפיץ עקרונות ואתיקה של ג'ייניזם. החיבור "ניטיווקיאמריטה" שלו סוקר את הנושא של  מנקודת המבט של מוסר הג'ייניזם בצורה ברורה ומסודרת. אוגראדיטייה, סגפן ג'ייני מ"הנסוגה" שבמחוז מייסור של ימינו כתב חיבור רפואי בשם "קליאנאקראקה". הוא נשא נאום בחצר המלכות של אמוגהאווארשה הראשון המעודד התנזרות ממוצרים מן החי ואלכוהול ברפואה.

טריוויקרמה היה מלומד ידוע בחצרו של המלך אינדרה השלישי. היצירה הקלאסית שלו היא "נלאצ'מפו" (915), הקדומה ביותר בסגנון צ'מפו בסנסקריט. האגדה מספרת שהאלה סראסווטי עזרה לו במאמציו להתחרות עם יריב בחצר המלך.  היה המרצה הרוחני והגורו של אמוגהאווארשה הראשון. תאולוג, תרומותיו הן "דהאוולה" ו"ג'איאדהאוולה" (נכתב עם תאולוג אחר ). הכתבים הללו נקראים על שם מלך הפטרון שלהם. תרומה נוספת מג'ינאסנה הייתה "אדיפוראנה", שהושלמה מאוחר יותר על ידי תלמידו הריוואמסה.

אדריכלות

שמאל|ממוזער|250px|מקדש קאילאסה באלורה
הרשטראקוטים תרמו רבות למורשת האדריכלית של הדקאן. היסטוריון האמנות אדם הארדי מחלק את פעילות הבנייה שלהם לשלוש אסכולות: אלורה, סביב בדאמי, איהולה ופטאדקל, ובסירוואל ליד גולבארגה. התרומות של רשטראקוטה לאמנות ולארכיטקטורה באות לידי ביטוי במקדשי המערות המרהיבים החצובים באלורה ואלפנטה, אזורים שבהם התיישבו גם נזירים ג'יינים, השוכנים במהאראשטרה של ימינו. אתר אלורה היה במקור חלק ממכלול של 34 מערות בודהיסטיות שנוצרו ככל הנראה במחצית הראשונה של המאה ה-6 ופרטיה המבניים מראים השפעה של . מקדשי מערות של הינדים הם מתקופות מאוחרות יותר.

הרשטראקוטים שיפצו את המערות הבודהיסטיות הללו והקדישו מחדש את המקדשים החצובים בסלע. אמוגהאווארשה הראשון דגל בג'ייניזם ויש חמישה מקדשי מערות ג'ייניים באלורה המיוחסים לתקופתו. היצירה הנרחבת והמפוארת ביותר מבין יצירות הרשטראקוטה באלורה היא יצירת של מקדש קאילאסה המונוליתי, הישג נפלא המאשר את מעמד ה"בלהארה" כ"אחד מארבעת המלכים העיקריים של העולם". בקירות המקדש יש פסלים מופלאים מהמיתולוגיה ההינדית כולל רוואנה, שיווה ופרוואטי בעוד שבתקרות יש ציורים.

פרויקט מקדש קאילאסה הוזמן על ידי המלך קרישנה הראשון לאחר ששלטון רשטראקוטה התפשט לדרום הודו מהדקאן. לפי אדם הארדי הסגנון האדריכלי בו נעשה שימוש הוא "קרנאטה דראווידה". הוא אינו מכיל אף אחד ממגדלי ה הנפוצים ב והוא נבנה באותם קווים כמו מקדש וירופאקשה בפטאדקל שבקרנאטקה. על פי היסטוריון האמנות וינסנט סמית', ההישג במקדש קאילאסה נחשב לשלמות אדריכלית של המקדש החצוב המונוליתי וראוי להיחשב לאחד מפלאי העולם. לדברי היסטוריון האמנות פרסי בראון, כהישג של אמנות, מקדש קאילאסה נחשב ליצירה ללא תחרות של אדריכלות סלע, מונומנט שתמיד הלהיב והדהים את המטיילים.

שמאל|ממוזער|250px|אדריכלות בסגנון דראווידי. מבט מלמעלה של מקדשי נוואלינגה ב, קרנאטקה
אף שכמה חוקרים טענו שהאדריכלות באלפנטה מיוחסת ל, אחרים טוענים שהיא נבנתה בתקופת רשטראקוטה. חלק מהפסלים כגון נטאראג'ה וסדאשיווה מצטיינים ביופי ובאומנות אפילו של פסלי אלורה. הפסלים המפורסמים באלפנטה כוללים את "ארדהנארישווארה" ו"טרימורטי סדאשיווה". האחרון, פסל שלושת הפנים של לורד שיווה, הוא בגובה 8 מטר ונחשב לאחד מיצירות הפיסול המשובחות ביותר בהודו. אומרים שבעולם הפיסול, מעטות יצירות האמנות המתארות אלים מאוזנים באותה מידה.

בקרנאטקה המקדשים המפורסמים ביותר שלהם הם מקדש קאשי וישוונאתה ומקדש ג'יין נאראיאנה בפטאדקל, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. מקדשים ידועים נוספים הם מקדש פראמשווארה בקוננור, מקדש בראהמדווה בסוואדי, מקדשי סטאווה, קונטיגודי השני, מקדשי ג'דאראגודי ואמביגראגודי ב, מקדש מאליקארג'ונה ברון, מקדש אנדהאקשווארה ב, מקדש סומשווארה ב, מקדשי ג'ייניים בלוקאפורה, מקדש נאוולינגה ב, מקדש קומאראסוואמי בסנדור, מקדשים רבים בשיריוואל ב, ומקדש טריקוטשווארה ב, אשר הורחב מאוחר יותר על ידי . מחקר ארכאולוגי של מקדשים אלה מראה שלחלקם יש את התוכנית דמוית כוכב שמאוחר יותר הייתה בשימוש נרחב על ידי  במקדש הויסלשוורה ב ובמקדש צ'נאקשווה ב. אחת המסורות העשירות ביותר בארכיטקטורה ההודית התגבשה בדקאן בתקופה זו, שאדם הארדי מכנה סגנון קרנאטה דראווידה בניגוד לסגנון הדראווידי המסורתי.

שפה
ימין|ממוזער|200px|כתובת בקאנדה עתיקה מהמאה ה-9 במקדש נוואלינגה ב, קרנאטקה
עם סיומה של שושלת גופטה בצפון הודו בתחילת המאה ה-6, החלו להתרחש שינויים גדולים בדקאן מדרום לרכס וינדיה ובאזורים הדרומיים של הודו. שינויים אלו היו לא רק פוליטיים אלא גם לשוניים ותרבותיים. חצרות המלוכה של תת-היבשת ההודית (מלבד ) יצרו קשר בין השימוש הגובר בשפת הקאנדה המקומית לבין התרבות הסנסקריטית המתרחבת. כתובות, כולל אלה שהיו דו-לשוניות, מדגימות את השימוש בקאנדה כשפה המנהלית העיקרית בשילוב עם סנסקריט. ארכיונים ממשלתיים השתמשו בקאנדה לרישום מידע פרגמטי הנוגע להענקות קרקע. השפה המקומית יצרה את הספרות ה"דסי" (הפופולרית) בעוד שהספרות בסנסקריט הייתה יותר "מרגה" (רשמית). מוסדות חינוך ומקומות להשכלה גבוהה (גהאטיקה) לימדו בסנסקריט, שפתם של הברהמינים המלומדים, בעוד שקאנדה הפכה יותר ויותר לשפת הדיבור של ביטוי אישי של קרבה אדוקה של מתפלל לאל פרטי. החסות שקיבלה קאנדה מג'יינים אוריינים ועשירים הובילה בסופו של דבר לשימוש בו בתנועות הדבקות הדתית בהודו של מאות שנים מאוחרות יותר.

ספרות וכתובות מתקופה זו מראים שקאנדה לא הייתה פופולרית רק באזור קרנאטקה של ימינו אלא התפשטה צפונה יותר לדרום מהאראשטרה של ימינו ועד לצפון דקאן עד המאה ה-8. "קוויראג'אמרגה", העבודה על פואטיקה, מתייחסת לאזור כולו שבין הנהר  לנהר גודבארי כ"ארץ קאנדה". ההשכלה הגבוהה בסנסקריט כללה את המקצועות ודה, ויאקראנה (דקדוק), ג'יוטישה (אסטרונומיה ואסטרולוגיה), סאהיטיה (ספרות), מימאנסה (פרשנות של כתבי הקודש), דהרמאשסטרה (חוק), פוראנות (טקס) וניאיה (לוגיקה). בחינה של כתובות מתקופה זו מלמדת שסגנון הכתיבה ה"קוויה" (הקלאסי) היה פופולרי. המודעות ליתרונות ולפגמים בכתובות של הארכיונאים מצביעה על כך שאפילו הם, למרות היותם משוררים בינוניים, למדו ספרות קלאסית סטנדרטית בסנסקריט. כתובת בקאנדה של המלך המלך  (שלט 939–967), שנכתבה במשקל קאנדה פיוטי, נמצאה רחוק בג'בלפור במאדהיה פרדש של ימינו. "קוויראג'אמרגה", עבודה על פואטיקה בקאנדה מאת , מראה שחקר השירה היה פופולרי בדקאן בתקופה זו. "נלאצ'מפו" הכתובה בסנסקריט של טריוויקרמה, היא אולי הקדומה ביותר בסגנון הצ'מפו מהדקאן.

לקריאה נוספת




קישורים חיצוניים





ביאורים

הערות שוליים

רשטראקוטה