וינה (כלי נגינה)

שמאל|ממוזער|קושרי של וינה
וינה (בסנסקריט: वीणा, בתעתיק : vīṇā) הוא כל אחד מכלי מיתר שונים מתת-היבשת ההודית. כלי נגינה עתיקים התפתחו לווריאציות רבות, כגון לאוטות, ציתרים ונבלים קשתיים. לעיצובים האזוריים הרבים יש שמות שונים כמו "רודרה וינה", "סראסווטי וינה", "ויצ'יטרה וינה" ואחרים.

ה"רודרה וינה" של צפון הודו, המשמשת ב, היא ציתר מקל. אורכה כמטר עד 1.2 מטר כדי להתאים למידותיו של המוזיקאי, יש לה גוף חלול ושתי דלעות גדולות המשמשות כתיבת תהודה, אחת מתחת לכל קצה. יש לה ארבעה מיתרים עיקריים שהם מלודיים, ושלושה מיתרי עזר. כדי לנגן, המוזיקאי פורט על המיתרים המלודיים כלפי מטה עם מפרטים המולבשים על האצבע הראשונה והשנייה, בעוד הפריטה על מיתרי העזר מבוצעת בזרת של היד המנגנת. המוזיקאי עוצר את המיתרים המהדהדים, בעת הצורך, באצבעות היד הפנויה. בתקופה המודרנית הווינה הוחלפה בדרך כלל בסיטאר בהופעות בצפון הודו.

ה"סראסווטי וינה" של דרום הודו, המשמש ב, הוא לאוטה. זוהי לאוטה בצורת אגס בעלת צוואר ארוך, אך במקום הדלעת התחתונה של העיצוב בצפון הודו, יש לה תיבת תהודה מעץ בצורת אגס. עם זאת, גם לה יש 24 , ארבעה מיתרים מלודיים ושלושה מיתרי עזר, ומנגנים בה באופן דומה. היא עדיין כלי מיתר חשוב ופופולרי במוזיקה הקרנאטית הקלאסית.

בתור לאוטה שפורטים עליה, הווינה יכולה לייצר צלילים בטווח שלם של שלוש אוקטבות. עיצוב הצוואר הארוך והחלול של הכלים ההודיים הללו מאפשר אפקטי פורטמנטו וקישוטי לגאטו שנמצאים בראגות ההודיות. זה היה כלי פופולרי ב, ונערץ בתרבות ההודית על ידי הכללתו באיקונוגרפיה של סראסווטי,  האמנויות והלמידה ההינדית.

אטימולוגיה והיסטוריה

שמאל|ממוזער|250px|מטבע סביב 335–380 לספירה. (צד קדמי) סמודראגופטה יושב שמאלה על ספה נמוכה או כס המלכות, מנגן בווינה על ברכיו. (צד שני) לקשמי יושבת משמאל על שרפרף נצרים, אוחזת בכתר ובקרן השפע.
המילה בסנסקריט וינה (वीणा) בספרות ההודית העתיקה ובימי הביניים היא כינוי כללי לכלי מיתר שעליו פורטים. הוא מוזכר בריג ודה,  ובספרות ודית אחרת כמו  ו. בטקסטים העתיקים, מיוחס ל המצאת הטמפורה, המתוארת ככלי בעל שבעה מיתרים עם שריגים. לטענת סונירה קאסליוול, פרופסור למוזיקה מאוניברסיטת דלהי, בטקסטים העתיקים כמו הריג ודה והאתהרוה ודה (שניהם לפני 1000 לפנה"ס), כמו גם האופנישדות (בסביבות 800-300 לפנה"ס), כלי מיתר נקרא ואנה, מונח שהתפתח לווינה. הטקסטים המוקדמים בסנסקריט קוראים לכל כלי מיתר ואנה; אלה כוללים כלי קשת, כלי פריטה, מיתר אחד, מיתרים רבים, עם שריגים, ללא שריגים, ציתר, לאוטה או נבל בסגנון לירה.

אדם שמנגנן בווינה נקרא ואיניקה.

ה המיוחס לחכם בהראטה, הטקסט ההינדי העתיק ביותר ששרד על מוזיקה קלאסית ואמנויות הבמה, דן בווינה. טקסט סנסקריט זה, שהושלם כנראה בין השנים 200 לפנה"ס עד 200 לספירה, מתחיל את הדיון שלו בקביעה ש"גרון האדם הוא סרייר וינה, או כלי מיתר מוזיקלי של הגוף" כאשר הוא מושלם, וכי המקור של מוזיקת הגנדהרווה הוא גרון כזה, כלי מיתר וחליל. אותה מטפורה של איבר קול אנושי בהיותו צורה של וינה, נמצאת גם בטקסטים עתיקים יותר של ההינדואיזם, כגון בפסוק 3.2.5 של אייטראיה אראניאקה, פסוק 8.9 של שאנקאיאנה אראניאקה ואחרים. האפוס העתיק מהאבהארטה מתאר את החכם נאראדה כחכם ודי המפורסם כ"נגן וינה".

הנאטייה שסטרה מתאר כלי בעל שבעה מיתרים וכלי מיתר נוספים ב-35 פסוקים, ולאחר מכן מסביר כיצד יש לנגן בכלי. טכניקת הביצוע מעידה על כך שהווינה בתקופתו של בהראטה הייתה שונה לגמרי מהציתר או הלאוטה שהפכו לפופולריים לאחר השלמת הנאטייה שסטרה. הווינה העתיקה, על פי אלין מינר וחוקרים אחרים, הייתה קרובה יותר לנבל קשתי. המוזיקאים המנגנים בסגנון לאוטה וציתר המוקדמים ביותר ניכרים בתבליטי מקדשי מערות הינדיים ובודהיסטיים במאות המוקדמות לספירה. באופן דומה, פסלים הודים מאמצע האלף הראשון לספירה מתארים מוזיקאים המנגנים בכלי מיתר. בערך במאה ה-6 לספירה, פסלי האלה סראסווטי הם בעיקר עם וינה בסגנון ציתר, בדומה לסגנונות מודרניים.

הגופטה וינה המוקדמת: תיאור וטכניקת נגינה
אחד מהווינות המוקדמים ששימשו בהודו מהתקופות הקדומות ועד לתקופת גופטה היה מכשיר מסוג נבל, וליתר דיוק של נבל קשתי. הוא נוגן כשהמיתרים הוצבו במקביל לגוף הנגן, כששתי הידיים פורטות את המיתרים, כפי שמוצג על מטבעות הזהב של . במערת וינה ב יש את אחד התיאורים החזותיים המוקדמים ביותר של נגן וינה, הנחשב לסמודראגופטה.

בנייה
שמאל|ממוזער|200px|האלה סראסווטי מנגנת בווינה
במבט ראשון, ההבדל בין עיצוב הווינה בצפון הודו לעומת העיצוב בדרומה הוא בנוכחותן של שתי דלעות המתפקדות כתיבות תהודה בצפון, בעוד שבדרום, במקום הדלעת התחתונה מחובר גוף עץ בצורת אגס. עם זאת, ישנם הבדלים נוספים, ודמיון רב. עיצובים מודרניים משתמשים בפיברגלס או חומרים אחרים במקום תיבת עץ חלולים ודלעות. הכלי מותאם אישית לפרופורציות הגוף של המוזיקאי כך שיוכל להחזיק ולנגן בו בנוחות. אורכו נע בין מטר עד 1.2 מטר. הגוף עשוי מעץ מיוחד והוא חלול. לשני העיצובים יש ארבעה מיתרי מלודיה, שלושה מיתרי עזר ועשרים וארבעה שריגים. קצה הכלי מעוצב בדרך כלל בטוב טעם כמו ברבור והמשטחים החיצוניים מעוטרים בצבעוניות בעיצובים הודיים מסורתיים.

המיתר הראשי נקרא נאיאקי טאר ( Nāyakī Tār, नायकी तार), ובסראסווטי וינה הוא נמצא בצד שמאל של הנצפה. את הכלי מנגנים בשלוש אצבעות של יד ימין (הדומיננטית), פורטים פנימה או החוצה באמצעות מפרט מכופף ("מיזרב"). האצבע והאמה פורטים פנימה על מיתרי המנגינה, לסירוגין בין תווים, והזרת פורטת כלפי חוץ על מיתרי העזר. ניתן לתקן או לכוונן את ההגדרות והכוונון של הווינה על ידי שחרור מפתחות הכיוון.

סוגים
ימין|ממוזער|200px|רודרה וינה, כעת במוזיאון המוזיקה (פריז). השריגים מחוברים לגוף על ידי שעווה שחורה.
שמאל|ממוזער|250px|סראסווטי וינה
בהיותה שם כללי לכל כלי מיתר, ישנם סוגים רבים של וינה. כמה משמעותיים הם:
 רודרה וינה היא וינה עם שריגים, עם שני טומבות (תיבות תהודה) גדולים בגודל שווה מתחת לציתר מקל. כלי זה מנוגן על ידי הנחתו בנטייה עם דלעת אחת על הברך ואחרת מעל הכתף. המיתולוגיה קובעת שכלי זה נוצר על ידי האל שיווה. ייתכן שזו המצאה שלאחר המאה ה-6 מתקופת ימי הביניים. לפי אלן דנילו, כלי זה עתיק יותר, ולגרסאות הידועות הישנות שלו מהמאה ה-6 עד ה-10 הייתה רק תיבת תהודה אחת עם שבעת המיתרים עשויים ממתכות שונות.
 סראסווטי וינה היא עוד וינה עם שריגים, וכלי נערץ מאוד במסורות ההודיות, במיוחד בהינדואיזם. הוא מופיע לעיתים קרובות בציורים, עם שתי תיבות תהודה בגודל שונה. ידוע בעבר בשם רגהונאתה וינה, בתקופת המלך רגהונאתה נאיאקה. בכלי זה מנגנים על ידי החזקתו בזווית של בערך 45 מעלות על פני הגוף, ואת הדלעת הקטנה יותר על הירך השמאלית של המוזיקאי. מכשיר זה קשור לכלי עתיק של דרום הודו, סביב האזור הנקרא כיום קרלה, כאשר הגרסה העתיקה נקראת ננתוני או ננדורוני.
 לויצ'יטרה וינה ולצ'יטרה וינה או גוטובדהאים אין שריגים. הוא נשמע קרוב לזמר אנושי מזמזם. הוויצ'טרה וינה מנוגת עם חתיכת זכוכית ביצית או עגולה, המשמשת לעצירת המיתרים ליצירת קישוטים מוזיקליים עדינים וגלישות במהלך הופעה.
 סיטאר היא מילה פרסית שמשמעותה שלוש מיתרים. האגדות קובעות כי אמיר חוסרו מסולטנות דלהי שינה את שם ה"טריטנטרי וינה" לסיטאר, אך אין זה סביר משום שרשימת כלי הנגינה שנוצרו על ידי היסטוריונים של אכבר אינה מזכירה סיטאר או סיטריה. הסיטאר היה פופולרי בקרב מוזיקאים מוסלמים הודים.
 סורבאהר הגרסה המכווננת של הסיטאר, נוצרה בשל העובדה שנגני סיטאר רצו לנגן מנגינה בסיסית כמו זו של הסראסווטי וינה.
 אלאפיני וינה כלי היסטורי. וינה בסגנון ציתר מוט עם מיתר אחד, קצר יותר מהאקא-טנטרי וינה בת המיתר הבודד. היה לו תיבת תהודה מחצי דלעת, שנלחץ לתוך החזה של הנגן תוך כדי פריטת המיתר.
 בובילי וינה, סראסווטי וינה מיוחדת, מגולפת מחתיכת עץ אחת. נקרא על שם העיירה בובלי באנדרה פרדש, מקורו של הכלי.
 קאצ'אפי וינה, הנקרא כיום קצ'ואה סיטאר, נבנה עם דגם עץ של צב בתור תיבת תהודה.

לקריאה נוספת
, Table of Contents

קישורים חיצוניים

 Pandit Hindraj Divekar, one of the last surviving Rudra vina masters, talks about its history, its music and its plight. Hinduism Today, 2005
 David Courtney: Rudra Vina. chandrakantha.com
 Saraswati Vina. India Instruments
 David Courtney: Gottuvadyam. chandrakantha.com
 Vichitra Veena. Mid-East Ethnic Instruments

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:מוזיקה הודית
קטגוריה:כלי מיתר
קטגוריה:כלי קשת
קטגוריה:הודו: המצאות