הכורדים בסוריה

האוכלוסייה הכורדית בסוריה היא קבוצת המיעוט האתני הגדולה ביותר במדינה, וההערכות הן שהיא מהווה כעשרה אחוזים מאוכלוסיית סוריה וכחמישה אחוזים מהאוכלוסייה הכורדית בעולם.

מרבית הכורדים בסוריה הם במקור כורדים מטורקיה, שחצו את הגבול במהלך אירועים שונים במאה ה-20. קיימים שלושה מרכזים עיקריים לאוכלוסייה הכורדית בסוריה: בצפון אזור ג'זירה, במרכז אזור נהר הפרת סביב העיר כובאני, ובמערב באזור אפרין. כל האזורים הללו נמצאים לאורך הגבול בין סוריה לטורקיה, ובנוסף ישנן קהילות כורדיות גדולות בערים חלב ודמשק, הנמצאות דרומה יותר.

ארגוני זכויות אדם מאשימות במשך שנים את ממשלת סוריה באפליה ובהטרדה שיטתית של הכורדים בסוריה. רבים מהכורדים שואפים לאוטונומיה פוליטית במה שהם רואים כ"כורדיסטן המערבית," בדומה לממשל האזורי של כורדיסטן בעיראק, או להיות חלק ממדינה עצמאית של כורדיסטן. בהקשר של מלחמת האזרחים בסוריה, הכורדים הקימו את המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה.

 היסטוריה 
 התקופה האיובית 
במאה ה-12 ליוו גדודים כורדים וגדודים מוסלמים נוספים את סלאח א-דין, שהיה כורדי מטכרית, במסעו לכיבוש המזרח התיכון ובהקמת השושלת האיובית (1171–1341), שמרכזה היה בדמשק. הגדודים הכורדים שליוו את צלאח א-דין הקימו אזורים בעלי שלטון עצמי בתוך דמשק וסביבתה. ההתיישבויות הללו התפתחו לשכונות הכורדיות של דמשק, כמו שכונת "ח'י אלאכרד" (הרובע הכורדי) ושכונת צאלחיה, הממוקמות בצפון-מזרח דמשק על הר קאסיון.
ממוזער|רופאות פורצות דרך, בין הנשים הראשונות שהיו רופאות מורשות במדינותיהן ניתן למנות את: אננדיבאי ג'ושי (הודית), קיי אוקמי (יפנית), סבת איסלאמבלי (יהודייה כורדית מסוריה), שקיבלה את רישיון הרפואה שלה ב-10 באוקטובר 1885.

 התקופה העות'מאנית 
תפקיד הקהילה הכורדית בצבא נמשך גם תחת השלטון העות'מאני. חיילים ושוטרים כורדים מהעיר הוצבו לשמור על הסדר ולהגן על נתיב עולי הרגל למכה. רבים מהכורדים מהאזורים הכפריים של סוריה הצטרפו ליחידות היניצ'רים המקומיות בדמשק. מאוחר יותר הצטרפו ליחידות אלו גם מהגרים כורדים מאזורים שונים, כמו דיארבקיר, מוסול וכירכוכ, דבר שתרם להתרחבות הקהילה הכורדית בעיר.

השושלת הכורדית של ג'נבולאד שלטה באזור חלב כמושלים עבור העות'מאנים בין השנים 1591 ל-1607. בתחילת המאה ה-17, שבטים כורדים יושבו בכפייה בסביבות ג'ראבלוס וסרוג' על ידי הסולטנים העות'מאנים. באמצע המאה ה-18 הכירו העות'מאנים במנהיגי שבט המילי כראשי התיישבות (איסקן באשי) באזור א-רקה. תפקידם כלל גביית מיסים ושליטה על שבטים נוספים באזור. בשנת 1758 השתלט מנהיג המילי, מחמוד בן כלש, על עמק החבור, הכניע שבטים מקומיים, והביא את האזור לשליטת קונפדרציית המילי, בניסיון להקים נסיכות עצמאית. בשנת 1800 מינה השלטון העות'מאני את מנהיג המילי, תימור, כמושל א-רקה (1800–1803).

הסופר הדני קרסטן ניבור, שנסע לאזור ג'זירה בשנת 1764, תיעד חמישה שבטים כורדיים נודדים (דוקורי, קיקי, שיחאני, מוליי ואשיתי) ושישה שבטים ערביים (טאיי, כאב, בגארה, גהיש, דע'בט ושראבה). לפי ניבור, השבטים הכורדיים התיישבו ליד מרדין בטורקיה ושילמו למושל העיר עבור הזכות לרעות את עדריהם בג'זירה הסורית. שבטים אלו התיישבו בהדרגה בכפרים ובערים ועדיין קיימים בג'זירה (במחוז חסכה שבסוריה של היום).

באמצע המאה ה-19, האמירות של בוהטן תחת שלטונו של בדיר ח'אן בג כללה חלקים מצפון-מזרח סוריה של ימינו. דמוגרפיית האזור השתנתה באופן דרמטי בתחילת המאה ה-20. השלטונות העות'מאניים, בשיתוף פעולה עם חיילים כורדים (ולפעמים גם שבטים צ'רקסיים וצ'צ'ניים), רדפו את הנוצרים הארמנים והאשורים במסופוטמיה העליונה והעניקו לאנשיהם את אדמות קורבנותיהם כפרס. הכורדים היו אחראים לחלק גדול מהזוועות נגד האשורים, וההתפשטות הכורדית באה על חשבון האשורים בשל קרבה גאוגרפית ואינטרסים משותפים עם השלטון.

באזורים אחרים במדינה בתקופה זו הפכו כורדים לראשי שבטים ולגובי מיסים מקומיים בעכאר (בלבנון) ובהרי קסיר בין אנטיוכיה ללטקיה שבצפון-מערב סוריה. רמת עפרין שבצפון-מערב חלב, בגבולות סוריה של היום, נקראה באופן רשמי "סנג'ק הכורדים" במסמכים עות'מאניים. שבט המילי מרד נגד השלטון העות'מאני לאחר מותו של מנהיגם איברהים פאשא, וחלקם התיישבו בסופו של דבר ברובם בצד הסורי של הגבול הטורקי-סורי שנקבע ב-1922.

 הסכם סוור והגבולות הקולוניאליים 
לאחר מלחמת העולם הראשונה, חתמו בעלות הברית המנצחות והאימפריה העות'מאנית המובסת על הסכם סוור ב-10 באוגוסט 1920. ההסכם קבע כי כורדיסטן העות'מאנית, שכללה אזורים מאוכלסים בכורדים בדרום-מזרח טורקיה וצפון עיראק, תזכה לאוטונומיה בתוך הרפובליקה הטורקית החדשה, עם אפשרות לעצמאות מלאה בתוך שנה.

עם זאת, ניצחונם של הכמאליסטים בטורקיה וההישגים הטריטוריאליים במלחמת העצמאות הטורקית הובילו לחתימת הסכם לוזאן ב-24 ביולי 1923, שבו לא הוזכרה כל תוכנית להקמת מדינה כורדית. מרבית השטח הכורדי של האימפריה העות'מאנית נמסר לטורקיה, בעוד שיתר השטח נכלל במנדט הבריטי בעיראק.

שתי מובלעות קטנות עם רוב כורדי בגבול עם טורקיה (עפרין ועין אל-ערב) נכללו במדינת חלב, שבניגוד לדרוזים, העלאווים והנוצרים, לא הוענקה לה מדינה נפרדת.
ממוזער|הסכם סוור לכורדיסטן עצמאית (בשנת 1920)

 הגירה מטורקיה 
גלי הגירה של שבטים כורדיים ומשפחותיהם הגיעו לסוריה במקור מטורקיה בשנות ה-20 של המאה ה-20. ההגירה הכורדית למחוז ג'זירה שבסוריה החלה מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה. בעקבות המלחמה, פיתוח רשתות דרכים והרחבת מסילות הרכבת לעיר נוסייבין האיצו את תנועת ההגירה מהרי אנטוליה לג'זירה הסורית.

לאחר מכן, גלים גדולים של כורדים נמלטו מבתיהם בהרי טורקיה בעקבות כישלון המרידות הכורדיות בטורקיה הכמאליסטית. ההערכה היא שכ-25,000 כורדים נמלטו באותה תקופה לסוריה תחת המנדט הצרפתי, ששליטיו עודדו את ההגירה והעניקו להם אזרחות סורית.

דו"חות רשמיים של השלטון הצרפתי מצביעים על קיומם של לא יותר מ-45 כפרים כורדיים בג'זירה לפני 1927. באותה שנה הגיע האג'ו אגא, מנהיג שבט הכורדי האוורגן, יחד עם למעלה מ-600 משפחות לאזור קובור אל-ביד (ששמו שונה מאוחר יותר לאל-קאחטאניה).

השלטון המנדטורי המשיך לעודד את ההגירה הכורדית לסוריה, וב-1929 נרשם גל הגירה משמעותי נוסף. מספר הכורדים שהתיישבו במחוז ג'זירה בשנות ה-20 הוערך בין 20,000 ל-25,000. עם ההגירה המתמשכת והאינטנסיבית, מספר הכפרים הכורדיים עלה ל-700–800 בשנת 1939.

כתוצאה מכך, הפכו הכורדים לרוב במחוזות טיגריס (ששמו שונה בהמשך לאל-מאליכיה) וקאמישלי, בעוד הערבים שמרו על רוב במחוז חסכה. ההגירה מטורקיה לא הוגבלה לאזור ג'זירה בלבד. בשנות ה-30, כורדים עלווים שנמלטו מרדיפות הצבא הטורקי במהלך טבח דרסים התיישבו במבטא.

 המנדט הצרפתי 
המנדט הצרפתי בסוריה עודד אוטונומיה למיעוטים כחלק מאסטרטגיית "הפרד ומשול", לכן כורדים שהיגרו לאזור קיבלו אזרחות ונהנו מזכויות משמעותיות. בנוסף, כורדים רבים יחד עם קבוצות מיעוט אחרות, דוגמת עלאווים ודרוזים, גויסו לכוחות המזוינים המקומיים. בשנת 1936, הכוחות הצרפתיים הפציצו את אמודה. ב-13 באוגוסט 1937, בפעולת תגמול, שבטים כורדיים התאחדו עם דמשק וכ-500 גברים מהשבטים דאקורי, מילאן וקיקי, בהנהגת המנהיג השבטי הכורדי סעיד אגה אל-דאקורי, תקפו את אמודה – שהייתה אז בעלת אוכלוסייה נוצרית בעיקרה, והציתו אותה. העיירה נהרסה והאוכלוסייה הנוצרית, כ-300 משפחות, נמלטה לערים קמישלי ואל-חסכה.

 דרישות כורדיות לאוטונומיה 
הדרישות הראשונות לאוטונומיה כורדית הגיעו מהנציג הכורדי נורי קאנדי מכורד דאג', אשר ביקש מרשויות המנדט הצרפתי להעניק אוטונומיה מנהלתית לכל האזורים בעלי הרוב הכורדי ב-1924. גם השבטים הכורדיים של קונפדרציית ברזאי דרשו אוטונומיה לאזורים הכורדיים בתחום המנדט הצרפתי. אך הבקשות שלהם לא מולאו על ידי הצרפתים באותה עת. בין דצמבר 1931 לינואר 1932, נערכו הבחירות הראשונות תחת החוקה הסורית החדשה. בין הנציגים היו שלושה חברים של המפלגה הלאומית הכורדית שויבון (ח'ויבון) משלושת האזורים הכורדיים בסוריה: ח'ליל בי אבן אברהים פאשא (מחוז ג'זירה), מוסטפא בי אבן שאהין (ג'רבלוס) וחסן אאוני (כורד דאג').

באמצע שנות השלושים, צמחה תנועה אוטונומיסטית חדשה במחוז ג'זירה בקרב כורדים ונוצרים. המנהיגים הכורדיים חאג' אגה, כדור בי וח'ליל בי אברהים פאשא. חאג' אגה היה ראש השבט הכורדי של קונפדרציית הוורקאן ואחד ממנהיגי המפלגה הלאומנית הכורדית שויבון (ח'ויבון). הוא קבע את עצמו כנציג הכורדים בג'זירה תוך שמירה על הקואליציה עם האצילים הנוצרים, אשר היו מיוצגים על ידי הפטריארך הסורי הקתולי איגנטיוס גבריאל, טאפוני ומישל דום, נשיא העירייה הארמני הקתולי של קמישלי. הקואליציה הכורדית-נוצרית רצתה שהכוחות הצרפתיים יישארו במחוז במקרה של עצמאות סורית, שכן חששו כי הממשלה הלאומנית בדמשק תחליף את הפקידים מהמיעוטים בערבים מוסלמים מהבירה. הרשויות הצרפתיות, אף על פי שחלקים בשורותיהן עודדו קודם לכן את התנועה האנטי-דמשקאית הזו, סירבו לשקול כל מעמד אוטונומי חדש בתוך סוריה ואף סיפחו את מדינת העלאווים ומדינת הדרוזים לרפובליקה הסורית.

 עצמאות סוריה 
שני נשיאים מוקדמים, חוסני זעים ועדיב אל-שישכלי, היו ממוצא כורדי, אך הם לא הזדהו ככורדים ולא דיברו את השפה הכורדית. שישכלי אף יזם מדיניות נגד התרבות הכורדית. אוסמאן סברי וחמזה דיווראן, לצד מספר פוליטיקאים כורדים, יסדו את המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן בסוריה (KDPS) בשנת 1957. מטרות KDPS היו קידום זכויות התרבות הכורדית, התקדמות כלכלית ושינוי דמוקרטי. בעקבות דרישותיהם להכרה בזכויות התרבות הכורדית, דוכאה המפלגה על ידי הרפובליקה הערבית המאוחדת, והחזקת פרסומים או מוזיקה כורדיים לבדם היוו עילה למעצר. KDPS מעולם לא הוכרה חוקית על ידי המדינה הסורית ונותרה ארגון מחתרתי, במיוחד לאחר הדיכוי בשנת 1960 שבמהלכו כמה ממנהיגיה נעצרו, הואשמו בבדלנות ונכלאו. לאחר כישלון האיחוד הפוליטי הסורי עם מצרים בשנת 1961,הוכרזה סוריה כרפובליקה ערבית בחוקה הזמנית.

 הרפובליקה הערבית הסורית 
 מפקד האוכלוסין בג'זירה 
ב-23 באוגוסט 1962 ערכה הממשלה מפקד אוכלוסין מיוחד במחוז ג'זירה, בהתבסס על דיווחים אודות הסתננות בלתי חוקית של עשרות אלפי כורדים מטורקיה לסוריה. כתוצאה מכך, נשללה אזרחותם הסורית של כ-120,000 כורדים בג'זירה (20% מהכורדים בסוריה), זאת אף על פי שהחזיקו בתעודות זהות סוריות.תושבים שהחזיקו בתעודות זהות סוריות נדרשו למסור אותן לרשויות לצורך "חידוש" אולם רבים מהם לא קיבלו אותן בחזרה. רבים סווגו באופן שרירותי כ"אג'אניב" ("זרים"), בעוד אחרים, שלא השתתפו במפקד האוכלוסין, סווגו כ"מקטומין" ("בלתי רשומים"), מעמד אף נמוך יותר מהאג'אניב; בפועל, כורדים אלו לא התקיימו בעיני המדינה. הם לא יכלו להשיג עבודה, לקבל השכלה, להחזיק ברכוש או להשתתף בפוליטיקה. במקרים מסוימים, סיווגי האזרחות השתנו אף בתוך משפחות כורדיות: הורים יכלו להיות אזרחי סוריה, אך לא ילדיהם; ילד אחד יכול היה להיות אזרח בעוד אחיו ואחיותיו לא. כורדים שאיבדו את אזרחותם הופקעו לעיתים קרובות מאדמותיהם, שהוענקו על ידי המדינה למתיישבים ערבים ואשורים. קמפיין תקשורתי הושק נגד הכורדים עם סיסמאות כגון "הצילו את הערביות בג'זירה!" ו"הלחמו בסכנה הכורדית!".

פעולות אלו במחוז ג'זירה קרו באותו זמן של התקוממותו של מוסטפא ברזאני בכורדיסטן העיראקית ואת גילוי שדות הנפט באזורי המחיה הכורדיים בסוריה. ביוני 1963, סוריה השתתפה במסע הצבאי העיראקי נגד הכורדים כאשר סיפקה מטוסים, כלי רכב משוריינים וכוח של 6,000 חיילים. כוחות סוריים אף חצו את הגבול לעיראק והגיעו לעיירה הכורדית זאכו, במרדף אחר לוחמי ברזאני.

 הקורדון הערבי 
מדיניות סורית בשנות ה-70 הובילה לכך שערבים יושבו מחדש באזורי רוב כורדיים. בשנת 1965 החליטה ממשלת סוריה ליצור "קורדון ערבי" (חִזאם ערבי) באזור ג'זירה לאורך הגבול הטורקי. הקורדון השתרע לאורך הגבול הסורי-טורקי ברצועה ברוחב של 10–15 ק"מ, החל מהגבול העיראקי במזרח ועד ראס אל-עין במערב. יישום תוכנית הקורדון הערבי החל בשנת 1973, ובדואים ערבים הובאו להתיישב באזורים כורדיים. הטופונימיה המקומית, לרבות שמות כפרים, עוברתה לשמות ערביים. לפי התוכנית המקורית, כ-140,000 כורדים נועדו להיות מגורשים למדבר הדרומי בקרבת אל-ראעד. על אף שהחקלאים הכורדים הופקעו מאדמתם, הם סירבו לעזוב את בתיהם. בקרב כפריים כורדים אלו, מי שסווגו כ"זרים" לא הורשו להחזיק ברכוש, לתקן בתים מתפוררים או לבנות חדשים. בשנת 1976, חאפז אל-אסד עצר רשמית את המשך יישום מדיניות הערביזציה לאורך הגבול הטורקי. עם זאת, השינויים הדמוגרפיים שכבר בוצעו לא הושבו לאחור, ובשנת 1977 נאסר באופן רשמי על שימוש בשמות מקומות שאינם ערביים.

 מחאות הנורוז 
במרץ 1986 התאספו כמה אלפי כורדים בתלבושות כורדיות בחלק הכורדי של דמשק כדי לחגוג את פסטיבל האביב, נורוז. המשטרה הזהירה אותם שהלבוש הכורדי אסור, וירתה על ההמון, וכתוצאה מכך נהרג אדם אחד. כ-40,000 כורדים השתתפו בהלווייתו בקמישלי. גם בעפרין נהרגו שלושה כורדים במהלך הפגנות הנורוז. לאחר המחאות, ממשלת סוריה אסרה על חגיגות הנורוז והנהיגה חג חדש באותו יום, לכבוד האימהות.

 מהומות קמישלי 
ב-12 במרץ 2004, החלו מהומות בעיר קמישלי, המהומות החלו באצטדיון כדורגל בעיר והתפשטו לרחובות העיר, 65 בני אדם נהרגו ויותר מ-160 נפצעו. כוחות הביטחון הסורים השתמשו בתחמושת חיה נגד אזרחים לאחר שעימותים פרצו במשחק כדורגל בין אוהדים כורדים של הקבוצה המקומית לתומכים ערבים של קבוצה אורחת מהעיר דיר א-זור. העיתונות הבינלאומית דיווחה כי תשעה בני אדם נהרגו ב-12 במרץ. לפי אמנסטי אינטרנשיונל מאות בני אדם, רובם כורדים, נעצרו לאחר המהומות. על פי הדיווחים, עצורים כורדים עונו על ידי כוחות הביטחון הסורים. בנוסף סטודנטים כורדים גורשו מהאוניברסיטאות בהם למדו בגלל השתתפות בהפגנות לא אלימות.

 מלחמת האזרחים בסוריה 

בעקבות ההפיכות ומהומות האביב הערבי בתוניסיה ובמצרים, הכריזו פעילים באמצעות פייסבוק על "יום זעם" בסוריה ב-4 בפברואר 2011. מעטים יצאו להפגין, אך בין המשתתפים היו מפגינים כורדים בצפון-מזרח המדינה. ב-7 באוקטובר 2011 נרצח מנהיג הכורדים משעל תמו  בדירתו על ידי רעולי פנים, שרבים סברו שהם סוכני ממשלה. במהלך הלווייתו למחרת בעיר קמישלי, ירו כוחות הביטחון הסוריים לעבר קהל של יותר מ-50,000 אבלים, והרגו חמישה בני אדם. לדברי בנו של תמו, פארס תמו: "הרצח של אבי הוא המסמר האחרון בארון הקבורה של המשטר. הם עשו טעות חמורה כשהרגו את אבי". מאז הפכו ההפגנות הכורדיות לחלק שגרתי בהתקוממות הסורית. ביוני 2012 הודיע המועצה הלאומית הסורית, ארגון האופוזיציה המרכזי, על מינויו של עבד אל-באסט סיידא, הכורדי, כמנהיג החדש של המועצה.

 המרד הכורדי 
המחאות באזורים המאוכלסים בכורדים בסוריה התפתחו להתנגשויות חמושות לאחר שהאופוזיציה – המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה (PYD) והמועצה הלאומית הכורדית (KNC)  – חתמו ב-12 ביולי 2012 על הסכם שיתוף פעולה, שיצר את "הוועדה העליונה הכורדית" כגוף המנהל של כל האזורים שבשליטה כורדית.

הכורדים פיתחו בהדרגה אוטונומיה בצפון מזרח סוריה. לאחר שכוחות משטר אסד נסוגו מאזורים כורדיים כדי להתמקד בלחימה במורדים בחלקים אחרים של המדינה, הכורדים הכריזו על ממשל אזרחי משלהם באזורים הללו בשנת 2013.

במסגרת הוועדה העליונה הכורדית הוקמו היחידות להגנת העם (YPG) כדי לשלוט באזורים הכורדיים. ב-19 ביולי השתלטו יחידות YPG על העיר כובאני, ולמחרת השתלטו על עמודה ואפרין. לאחר מכן הקימו ה-KNC וה-PYD מועצת הנהגה משותפת לניהול הערים שנתפסו. עד 24 ביולי השתלטו היחידות על הערים אל-מאליכיה, ראס אל-עין, אל-דארבאסיה ואל-מעבדה. הערים הגדולות היחידות שבהן נותרו כורדים תחת שליטת הממשלה היו חסכה ואל-קאמישלי.

ב-11 באוקטובר 2015, הוקמה הברית ששמה הכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF), במהלך מסיבת עיתונאים בעיר אל-חסכה, המשמשת כבסיס הפעילות של הברית. היא כללה כ-80% לוחמים כורדים ו-20% בני עדות אחרות. הקמת הברית התאפשרה בעקבות הסכם שיתוף פעולה שנחתם בין המחתרת הכורדית (היחידות להגנת העם) הפועלת בצפון סוריה ובין קבוצות אופוזיציה ערביות, הפועלות אף הן באותו האזור. מטרת הברית, לפי פרסומיה, היא "יצירת סוריה דמוקרטית ורב-לאומית, בה צדק אמיתי יונחל לאורך זמן". בפועל, הן נלחמו בארגוני הטרור האסלאמיים הסוניים – דאעש וג'בהת א-נוסרה. בתאריך 10 בדצמבר 2015, לאחר כינוס שנמשך יומיים, נוסד גם אגף פוליטי לברית, תחת השם "המועצה הדמוקרטית הסורית".

ב-17 במרץ 2016, הוכרזה "מערכת פדרלית דמוקרטית לרוג'בה-צפון סוריה", אמר. רוג'בה הייתה מילה כורדית המתייחסת לשלוש מובלעות, או קנטונים, נפרדים, תחת שליטה כורדית בצפון סוריה: ג'זירה, כובאני ועפרין. ניצחונות הכורדים מול דאעש הרחיבו את אזור השליטה, בין היתר לעיר א-רקה, ויצרו יותר רציפות טריטוריאלית.

כוחות SDF נסוגו מקנטון אפרין בראשית שנת 2018. קנטון אפרין, המאוכלס ברובו בכורדים, נכבש על ידי צבא טורקיה וצבא סוריה החופשי הנתמך על ידה במהלך המבצע הצבאי הטורקי באפרין בראשית 2018. כתוצאה מההתערבות הטורקית, נעקרו מבתיהם בין 150,000 ל-200,000 איש.

ב-6 בספטמבר 2018, במהלך ישיבה של המועצה הדמוקרטית הסורית בעין עיסא, אומץ שם חדש לאזור האוטונומי, "הממשל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה", הכולל את אזורי הפרת (כולל קמישלי ואל חסכה), אפרין (שיטחו הצטצמם מאוד בעקבות הלחימה בטורקים) וג'זירה וכן את המועצות האזרחיות המקומיות באזורי א-רקה, מנבג', טבקה ודיר א-זור.https://web.archive.org/web/20190319012446/http://hawarnews.com/en/haber/final-statement-of-autonomous-administration-of-north-east-syria-h3608.htmlhttps://web.archive.org/web/20190909163756/https://www.kurdistan24.net/en/news/c9e03dab-6265-4a9a-91ee-ea8d2a93c657

ב-9 באוקטובר 2019 החלה טורקיה להפגיז אזורים בשליטה כורדית בסוריה במסגרת פלישה מתוכננת שנקראה "מבצע מעיין השלום".

לאחר נפילת משטר אל-אסד, התחוללה לחימה בין הכורדים לארדואן ולשליחיו. כתוצאה מכך, הכוחות כורדים, נסוגו מאזור מנבג' בשנת 2024 וגם משרידי אזורי השליטה שלהם באפרין.https://www.reuters.com/world/middle-east/rebels-take-north-syria-town-us-backed-group-turkish-source-says-2024-12-09/

הכורדים ניהלו משא ומתן עם הממשלה הזמנית החדשה בראשות אחמד א-שרע והגיעו להסכם פירוק נשק איתם.

בעקבות כישלון השיחות בין הכורדים ומשטר א-שרע, פרצו בתחילת 2026 קרבות עזים בין ה-SDF לבין משטר א-שרע, תחילה בעיר חלב שבצפון-מערב המדינה – ושם נאלצו הכוחות הכורדיים לסגת משכונות שהיו בשליטתם. על פי הדיווחים בסוריה, כוחות שבטים ערביים שהכריזו על נאמנותם למשטר הסורי השתלטו ב-18 בינואר על מרבית מחוז דיר א-זור שבמזרח סוריה שהיה בשליטת הכוחות הכורדים. הצבא הסורי השתלט גם על שדות נפט וגז גדולים והתקדם גם לעבר העיר א-רקה - בירת דאעש לשעבר שהכורדים שחררו בעשור הקודם. מאוחר יותר באותו היום, דווח בסוריה על קרבות גם בתוך העיר א-רקה עצמה וכי כוחותיו של א-שרע כבר השתלטו שם על אחת השכונות. בשעות הערב, נשיא סוריה אחמד א-שרע הגיע להסכם הפסקת אש עם המיליציה הכורדית. לפי ההסכם, מחוזות דיר א-זור וא-רקה יימסרו לשליטת כוחותיו וכך אזור כורדיסטן הסורית הצטצמם לאל-חסכה (מחוז). בסוף השבוע שקדם לקרבות, הכריז א-שרע על מה שנחשבו כצעדי ריכוך, ביניהם הכרה בשפה הכורדית כשפה רשמית. כך הכורדים נאלצו לסגת מאזורי דיר א-זור, ראקה וטבקה בשנת 2026, וכן חלקית מאזורי ג'זירה ופרת.

ב-30 בינואר 2026, ממשלת סוריה והכוחות הכורדיים הכריזו על הפסקת אש כוללת ועל שילובם של הכוחות במוסדות המדינה.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:כורדים סורים
קטגוריה:סוריה: קבוצות אתניות