פילוסופיה פרניאלית

פילוסופיה פרניאלית (לטינית: philosophia perennis; perennis בעברית: שורש), הידועה גם בשם חוכמה פרניאלית או פרניאליזם, היא השקפת עולם שאומצה על ידי פילוסופים, תאולוגים והיסטוריונים, שבמסגרתה כלל המסורות הדתיות בעולם, נתפסות כחולקות אמת אחת ויחידה. בין אם זוהי אמת מטפיזית או אמת המקורית לכלל הידע הנגלה ואין זה משנה אם המדובר בידע אזוטרי, נסתר, אקסוטרי, חיצוני ונראה לעיני כל, או ידע נלמד. באופן ממוקד יותר, הפרניאליזם התגבש כהשקפת עולם פילוסופית ודוקטרינלית, החל מהמאה ה-15 ואילך. כאשר פילוסופים מתקופת הרנסאנס, דנו בקיומה של אמת אחת, עתיקה, המתגלה לאנושות בתקופות שונות וכן תחת מסורות דתיות שונות, הנשמרת ומועברת לעיתים דרך מנהגי פולחן וטקסטים אזוטריים. במובן המצומצם יותר, מטרתה של השקפת עולם זו, הייתה לגשר בין המסורות הפגניות, לבין הפלאטוניזם, היהדות והנצרות; במובן הבסיסי ביותר, הפרניאליזם מתייחס לניסיון להכליל תחת קורת גג אחת אמונות דתיות וגישות פילוסופיות שונות. משמעות המונח פרניאליזם, על אף האמור לעיל, הורחבה כדי לכלול את הספיריטואליזם המודרני, החל מהמאה ה-20 ואילך.

 (1548-1497), טבע את המונח philosophia perennis, זאת כדי ליישם 'פילוסופיה הרמונית', כתגובה קתולית, לאור התקדמות הפרוטסטנטיות והביקורת שהושמעה כנגד הפגניות בוועידת טרנטו, אך משמעותו המקורית של המונח לא השתמרה באופן מלא. בעידן המודרני, התפתח הרעיון, זאת כתוצאה מהתגברות המפגשים הבין-תרבותיים, ולעיתים, עד תחילת המאה-19, אף אומץ כמודל היסטוריוגרפי. הפרניאליזם הפך לקטגוריה מובחנת, עבור חוקרי דתות, בהתייחסם למגמות סינרקטיסטיות, מוכללות ומאוחדות, בעלות אופי אוניברסלי, שיוחסו לפילוסופים מהתקופה ההלניסטית ומתקופת ימי הביניים, זאת אף לפני תקופת הרנסאנס.

שורשי הפרניאליזם ברנסאנס, בעניין שעוררה הפילוסופיה הנאו-פלאטונית, הגורסת את מושג המוניזם, שממנו נובע כל הקיום, בקרב חכמי אותה תקופה. מרסיליו פיצ'ינו ביקש למזג את ההרמטיציזם בפילוסופיה היוונית והנוצרית והיהודית, ומתוך ניסיון זה, הסיק שקיים יסוד דתי מקורי וקדום , שניתן למוצאו בכל תקופה. ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה הצביע על כך שהאמת עשויה להימצא במסורות רבות. הוא הציע הרמוניה בין הגותם של אפלטון ואריסטו והבחין בהיבטים המשותפים של אותו יסוד דתי מקורי וקדום, בהגותו של אבן רושד, בקוראן, בקבלה וכן במקורות נוספים.

תקדימים לכך ניתן אף למצוא בהגותם של חלק מהפילוסופים האפלטוניים, וניתן אף לומר שאף הם החזיקו בהשקפה פרניאלית. הם שאפו לאחדות פילוסופית במסגרת מה שכונה על ידם "מסורת תאולוגית עתיקה", כמו למשל נומניוס מאפאמיה, שהצהיר: ; ובקרב חלק מההוגים הנוצרים, כמו למשל אוגוסטינוס מהיפו, שהצהיר: 

התפתחויות במאות ה-19 וה-20 שילבו את האוניברסליזם ביחד עם דתות המזרח — הרעיון שכל הדתות, תחת הבדלים שהם למראית עין בלבד, מצביעות על אותה אמת. בתחילת המאה ה-19, קידמו הטרנסצנדנטים את רעיונות האמת המטאפיזית בצירוף האוניברסליזם — קידום רעיון זה השפיע על הנוצרים האוניטרים שהטיפו לאליטות בהודו אמונות אלו. לקראת סוף המאה ה-19, הפכה האגודה התאוסופית את האוניברסליזם לפופולרי יותר ויותר בעולם המערבי וכן במושבות הבריטיות. במאה ה-20, צורה זו של פרניאליזם אוניברסלי הפכה לפופולרית יותר ויותר, בזכות ספרו של אלדוס האקסלי, The Perennial Philosophy ששאב בתורו את השראתו מהנאו-ודנטה . האקסלי וכן חלק מהפרניאליסטים ביססו את השקפתם זו על בסיס המכנה המשותף של החוויות הדתיות ואף קיבלו באופן כללי את רעיון הסינקרטיזם.

כמו כן, במאה ה-20, צמח אף זרם הטרדיציונליזם האנטי-מודרני, כתגובת נגד לפרניאליזם האוניברסלי. בהשפעת האדווייטה ודנטה, הסופיזם וכן חיבורים בני אותה מאה, שהביעו ביקורת כנגד המודרנה, כגון ספרו של רנה גנון, The Crisis of the Modern World — מדגיש הטרדיציונליזם את המקור המטאפיזי היחיד של דתות העולם, בצורתן ה"אורתודוקסית" — ודוחה על הסף את הסינקרטיזם, המדענות והחילוניות, כסטייה מן האמת הטמונה ברעיון ה"מסורת".

מקורות היסטוריים
ממוזער|שמאל|סרקופג רומי המתאר כנראה את פלוטינוס ותלמידיו
הפילוסופיה הפרניאלית נשענת ברובה על רעיונות פילוסופיים המשותפים לנאופלאטוניזם ולדתות האברהמיות, אולם כפי שאלדוס האקסלי מציג בספר האנתולוגיה שלו The Perennial Philosophy (אף תומכים נוספים), ניתן אף למצוא רעיונות אלו בבודהיזם (מהאיאנה, זן, דזוגצ'ן), בהינדואיזם (ודנטה) וכן בטאואיזם בסין. ישנם מקורות שונים אף לנאופלאטוניזם עצמו, המצויים בטבעו הסינקרטיסטי של העידן ההלניסטי והוא המשיך להוות זרם פילוסופי רב-השפעה במהלך ימי הביניים.
מצרים ויוון העתיקות
הפילוסוף הליטאי, אלג'יס אוז'דביניס , שהושפע מהפילוסוף הצרפתי פייר אדו, מציע שמקור הפילוסופיה היוונית בדת ובפילוסופיה העתיקות של מצרים העתיקה; כמה חוקרים הצביעו זה מכבר על יחסי הגומלין בין המיתולוגיה היוונית והשפעות ממקורות שמיים, לדוגמה המגע עם הפיניקים. אוז'דביניס טוען שקיימת שלשלת רעיונית בין המיתוסים המצריים ליווניים, המפורטת בפילוסופיה הקדם-סוקרטית ובכתבי פיתגורס ואפלטון. הוא תוקף את המושג "נאופלאטוניזם", מאחר שישנם יחסי גומלין רציפים בין הגותו של אפלטון לבין פילוסופים מאוחרים יותר. העקרונות הבלתי כתובים של אפלטון , לפי הצעות המחקר של אסכולות טיבינגן ומילאנו, מוכיחים זאת.
התקופה ההלניסטית
בתקופה ההלניסטית, הביאו עמן בשיאן מלחמותיו של אלכסנדר הגדול, חילופי רעיונות בין-תרבותיים, לאורכו ולרוחבו של רוב העולם המוכר בזמנו. מיסטריות אלאוסיס  ומיסטריות דיוניסוס , מוזגו בהשפעות פולחנה של איסיס, המיתראיזם, וההינדואיזם, לצד השפעות פרסיות מסוימות. חילופים בין-תרבותיים אלו לא היו זרים ליוונים; ההיסטוריון הרודוטוס העניק מעמד אלוהי שווה לאל המצרי אוזיריס ולאל היווני דיוניסוס, כדיוניסוס-אוזיריס, עוד במאה החמישית לפני הספירה (אינטרפרטטיו גרקה .

רומא העתיקה
פילון האלכסנדרוני, ניסה לגשר בין הרציונליזם היווני לבין התורה, דבר שסייע לסלילת הדרך לגישור בין הנצרות לנאופלאטוניזם, וכן לאימוצה של הנצרות את הברית הישנה, זאת כתגובת נגד למרקיון הגנוסטי. פילון אף פירש את היהדות במונחים של סטואיציזם, פלאטוניזם, ונאו-פיתגוראיזם. כמו כן הוא החזיק בדעה שהאל הוא מעל התבונה, וניתן להשיגו רק באמצעות אקסטזה נבואית. הוא אף הדגיש שנביאי האל מספקים את הבסיס לידע מוסרי ודתי.

נאופלאטוניזם
הנאופלאטוניזם צמח במאה ה-3 לספירה, והמשיך להתקיים עד לאחר סגירת האקדמיה הפלאטונית באתונה בידי יוסטיניאנוס הראשון, בשנת 529 לספירה. הנאופלאטוניים הושפעו באופן ניכר מהגותו של אפלטון, אך גם מהמסורת הפלאטונית ששגשגה במהלך שש מאות השנים שהפרידו בין אפלטון לפעילותו של הפילוסוף הנאופלאטוני הראשון. הפעילות הפילוסופית הנאופלאטונית כללה את תיאור המציאות ככזו הנובעת מעיקרון יחיד, "האחד". היא נהגתה לראשונה בידי פלוטינוס, ובמרוצת ההיסטוריה הייתה בעלת השפעה ניכרת. בימי הביניים, שולבו רעיונות נאופלאטוניים בתוך החיבורים הפילוסופיים והתאולוגיים של רבים מההוגים החשובים ביותר בעולם המוסלמי, הנוצרי והיהודי של תקופה זו.
פילוסופיה אסלאמית
כבר בתחילת תור הזהב המוסלמי, החל מסע שתר אחר חוכמה אוניברסלית, כשיוזמות תרגום שהחלו בתקופת בית עבאס, ניסו להביא תחת קורת גג אחת, חיבורים ביוונית, מצרית, פרסית וסנסקריט, שיצרו מכלול טקסטואלי שניתן להגדירו כ"פילוסופיה פרניאלית" ערבית. זאת, בהתאם לרעיון האסלאמי בדבר התגלות אוניברסלית. פילוסופים מוסלמים, כגון אל-פאראבי ושהאב א-דין סוהרוורדי, ראו בלימוד הפילוסופי את אחד ממרכיביה של אמת אחת, "דת האמת" (الدين الحق), שנמסרה לאדם הראשון, עבור בנביאים, לדוגמה, אדריס והרמס, וכלה באפלטון, פיתגורס ואריסטו. סוהרוורדי השתמש בביטוי الحكمة اللدنية (החוכמה האלוהית), בעלת אותה משמעות מסורתית המצויה במושג "פילוסופיה פרניאלית" וכמו כן במושגים الـحـكـمـة الـخـالـدة ו-الـحـكـمـة العتيقة. לדידו של סוהרוורדי, החוכמה האחת התקיימה תמיד בהגותם של הפילוסופים והנביאים, בקרב ההודים, הפרסים, הבבלים, המצרים והיוונים הקדמונים, עד לימיו של אפלטון.
כדוגמה לכוונה זו, ניתן להראות את הדוקסוגרפיה שחיבר  (1030-932), הדנה בחכמים הקדמונים, המכונים בשם הקולקטיבי الـحـكـمـة الـخـالـدة ("חוכמת הנצח"). לפי סיד חוסיין נאסר, בקרב הפילוסופים המוסלמים המשיכה להיות מועלית על הכתב סוגה טקסטואלית זו, אף לפני שזו החלה להתקבל במערב בתקופתו של סטאוקו.

מאוחר יותר, הופיעו שיטות והמצאות חדשות. מיסטיקנים ערבים, כמו למשל, אבן טורקה, ג'לאל א-דין דווני, ומיר דאמאד, הכריזו על שיטת "מדע האותיות" (علم الحروف), או בלעז לטריזם (Lettrism), כליבת הפילוסופיה הפרניאלית, אשר יושמה למעשה בהצלחה, במסגרת אידאולוגיה נאו-פיתגוראית אוניברסליסטית אסלאמית. הם טענו ש"מדע אותיות" זה נמסר משלמה המלך לנביאי ישראל, למשל הנביא דניאל, ובהמשך ליוונים, למצרים כמו הרמס, לפרסים כמו זרתוסטרה, להודים, ואפילו לשבט הנביא מוחמד, כשהקוראן כספר נגלה, מהווה את נקודת השיא בהיסטוריה של הנבואה. כפי שהצהיר אבן טורקה:

הרנסאנס
ממוזער|שמאל|ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה
מקור המושג "פילוסופיה פרניאלית" בהגותם של כמה תאולוגים מתקופת הרנסאנס, ששאבו השראה מנאופלאטוניזם וכן מתורת הצורות. מרסיליו פיצ'ינו טען שהעולם מושתת על אמת אחת, כשאת המקבילה לכך ניתן למצוא בתורת האידיאות. לדידו של ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, תלמידו של פיצ'ינו, ניתן למצוא את האמת במסורות רבות, לאו דווקא בשתיים שכאלו. לדידו של  (1548-1497), 

מרסיליו פיצ'ינו האמין שהרמס טריסמגיסטוס, מחברו המשוער של הקורפוס הרמטיקום, היה בן זמנו של משה רבנו ומורהו של פיתגורס, ומקור ההגות היוונית והיודאו-נוצרית. הוא טען שהעולם מושתת על אמת אחת, האהבה או הנשמה, כשאת המקבילה לכך ניתן למצוא בתורת האידיאות. הפילוסופיה האפלטונית והתאולוגיה הנוצרית מגלמות אמת זו. פיצ'ינו הושפע מהוגים שונים, כולל מהגות אריסטו, מפילוסופים שכתבו בשם בדוי ומכתבים מיסטיים. פיצ'ינו הבחין בכך שהגותו מהווה חלק משלשלת ארוכה הנוגעת להתפתחות האמת הפילוסופית, החל מהפילוסופים הקדם-אפלטוניים (כולל זרתוסטרה, הרמס טריסמגיסטוס, אורפאוס, פיתגורס), שהגיעה לשיאה בתקופת אפלטון. המושג Prisca theologia, כלומר תאולוגיה מקודשת ועתיקה, המגלם את האמת, שניתן למצוא אותו בכל תקופה, היה רעיון בעל חשיבות רבה עבור פיצ'ינו.

ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, תלמידו של פיצ'ינו, הלך רחוק יותר ממורהו בהציעו שניתן למצוא את האמת במסורות רבות, לאו דווקא בשתיים. הוא הציע הרמוניה בין הגותם של אפלטון ואריסטו והבחין בהיבטים של Prisca theologia באבן רושד, בקוראן, בקבלה וכן במקורות נוספים.

סטאוקו
ממוזער|שמאל|ז'וזף דה מסטר
מי שהשתמש לראשונה במונח perenni philosophia היה  (1548-1497), שהשתמש בו בתור כותרת לספרו, De perenni philosophia libri X, שיצא לאור ב-1540. הספר היה הניסיון העקבי ביותר להגיע לסינתזה ולהרמוניה פילוסופית. סטאוקו מייצג את הפן ההומניסטי של חקר התנ"ך והתאולוגיה, בתקופת המאה ה-16, תקופת הרנסאנס, למרות שהוא דחה את מרטין לותר ואת ג'ון קלווין. De perenni philosophia הוא חיבור מורכב שכולל בתוכו את המונח philosophia perennis רק פעמיים. הוא מטעים ש אותה ידיעה (או חוכמה) אחת ויחידה, היא יסוד המפתח בהגותו הפילוסופית. לפי מידת הדגש שהוא מציב לטובת ההמשכיות, על פני הקידמה, האידיאה הפילוסופית של סטאוקו, איננה קשורה באופן המקובל לפילוסופיה של הרנסאנס. למעשה, הוא נטה להאמין שהאמת אובדת במהלך הזמן ונשמרת אך ורק ב-prisci theologica. סטאוקו העדיף את אפלטון על פני אריסטו והבחין בחפיפה גדולה יותר ביו הנצרות לבין הגותו של הראשון, לעומת הגותו של האחרון. הוא החזיק בדעה שהפילוסופיה פועלת בהרמוניה אל מול הדת והיא אף צריכה להוביל לידיעת האל, ואותה אמת זורמת ממקור אחד ויחיד, הקודם ליוונים. סטאוקו הושפע עמוקות מקביעתו של יאמבליכוס, שידיעת האל טבועה היא בכל, והוא אף ייחס חשיבות רבה להרמס טריסמגיסטוס.

לספר "הפילוסופיה הפרניאלית" מאת סטאוקו (אין לבלבל עם ספרו של אלדוס האקסלי), נודעה חשיבות ראשונה במעלה בעיני חלק מהמלומדים, במשך מאתיים שנה לאחר פרסומו ולאחר מכן, נשכח הספר כמעט לחלוטין, עד שבשלהי המאה ה-19, גילה אותו מחדש אוטו וילמן. בסך הכל, De perenni philosophia לא היה ספר רב-השפעה במיוחד, והוא היה מוגבל ברובו לאלה שהיו בעלי נטייה מחקרית דומה לזו של סטאוקו. החיבור לא נכלל ברשימת היצירות שנאסרה לפרסום על ידי הכנסייה הקתולית, על אף שחיבורו קוסמופואיה, שהביע רעיונות דומים, אכן נכלל ברשימה זו. הביקורת הדתית נטתה לכיוון ההשקפה השמרנית, שיש להבין את עקרונות האמונה הנוצרית כייחודיים, בניגוד להשקפה הרואה בהם כביטויים מושלמים של האמת, שניתן למוצאם בכל מקום. באופן כללי יותר, הסינקרטיזם הפילוסופי הזה גובש במחיר זניחת חלק מהדוקטרינות אותן הוא כלל ויהיה זה אפשרי להניח, שיכולותיו הביקורתיות של סטאוקו, לא עמדו במשימה שהוא עצמו הציב. יתרה מכך, הסתמכות היתר על עקרון ה-prisci theologica, היה בה למעשה טעם לפגם, מכיוון שהתברר מאוחר יותר, שרבים מהחיבורים שבהם השתמשו בזרם פילוסופי זה, הכילו מידע שגוי. במהלך מאתיים השנים הבאות, התגובות החיוביות ביותר התקבלו דווקא לרוב מנוצרים פרוטסטנטים, לרוב מאנגליה.

מאוחר יותר, היה זה גוטפריד לייבניץ שלקח על עצמו את התפקיד של סטאוקו. הפילוסוף הגרמני ממשיך במסורת הפילוסופית ההרמונית הזו; לפילוסופיה ההרמונית שלו היה קשר מיוחד לאידיאות של סטאוקו. לייבניץ היה מודע לעבודתו של סטאוקו כבר ב-1687, אך הוא חש שהחיבור De la vérité de la religion chrétienne, מאת הפילוסוף ההוגנוטי הצרפתי, פיליפ דה מורניי, הביע בצורה טובה יותר את אותה אמת. ניתן למצוא את השפעתו של סטאוקו לאורך כלל חיבוריו של לייבניץ, אך הפילוסוף הגרמני היה הפילוסוף הראשון להתייחס לפילוסופיה הפרניאלית, זאת בלי להזכיר את הפילוסוף האיטלקי.

מודרנה
האולטרמונטניסט ז'וזף דה מסטר, למרות היותו קתולי ובונה חופשי, השפיע על התפיסה המאוחרת יותר, את הפילוסופיה הפרניאלית. בתור מבקרה של המדינה והחברה החילוניות, הוא קבע ש

פופולריזציה והתפתחויות מאוחרות יותר
הטרנסצנדנטליזם והאוניברסליות האוניטרית
ממוזער|שמאל|אלדוס האקסלי, אחד מתומכיה הגדולים של הפילוסופיה הפרניאלית
ראלף וולדו אמרסון, היה זה שפרץ את הדרך להפיכת הספיריטואליזם לתחום מוגדר. הוא היה דמות מובילה בטרנסצנדנטליזם, שהיה נטוע עמוק ברומנטיציזם האנגלי והגרמני, הושפע עמוקות מהביקורת הפילוסופית את התנ"ך מבית מדרשם של יוהאן גוטפריד הרדר ופרידריך שליירמאכר, וכן מהסקפטיציזם של דייוויד יום. הטרנסצנדנטליסטים הדגישו גישה אינטואיטיבית וחווייתית באשר לדת. בהמשיכו את שליירמאכר, טען אמרסון שהתחושה האינטואיטיבית של האדם את האמת היא זאת שנלקחת בחשבון כקריטריון להגדרתה. הטרנסצנדנטליסטים הושפעו בעיקר מתומאס קרלייל, שחיבורו Critical and Miscellaneous Essays, תרם להתקבלותו של הרומנטיציזם הגרמני באנגליה, וכן החיבור Sartor Resartus (1834-33), שהיווה טקסט פורץ דרך בתחום הפרניאליזם המערבי. הם אף קראו טקסטים הינדואיסטיים והושפעו מהם, כשהתרגומים לאנגלית הופיעו לראשונה בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בנוסף, הם קידמו רעיונות אוניטריים ואוניברסליים, דבר שהוביל במאה ה-20, להופעת האוניברסליות האוניטרית. האוניברסליזם דוגל ברעיון שהאמת חייבת להתקיים אף בדתות נוספות, מאחר שהאל האוהב יושיע את כלל האנושות, לא רק נוצרים.

האגודה התאוסופית
בשלהי המאה ה-19, הופץ רעיון הפילוסופיה הפרניאלית על ידי מנהיגיה של האגודה התאוסופית, כגון הלנה בלוואצקי ואנני בזנט, תחת השם "דת החוכמה" או "החוכמה העתיקה". האגודה התאוסופית לקחה חלק פעיל בהתעניינות בדתות אסייתיות, כשבהמשך היא הביאה את הדתות הללו לתשומת לבו של הקהל המערבי, אלא אף השפיעה על ההינדואיזם והבודהיזם בסרי לנקה וביפן.

נאו-ודנטה
הוגים רבים (כולל ארמסטרונג, ג'רלד הרד, יוסטון סמית', אלדוס האקסלי וג'וזף קמפבל), הושפעו מהמיסטיקנים ההודים ראמאקרישנה וסוואמי ויווקאננדה, שאימצו בעצמם את המושגים האוניברסליים מהמערב. הם התייחסו להינדואיזם כאל אחד מסמליה של הפילוסופיה הפרניאלית. נטייה זו השפיעה על הוגי הדעות בכך שהם הציעו בעצמם רעיונות חדשים של פילוסופיה פרניאלית במהלך המאה ה-20.

אחדות הדתות היוותה מניע מרכזי בקרב הרפורמיסטים בהודו במהלך המאה ה-19, שבתורם השפיעו במהלך המאה ה-20 על הוגים מסוגם שהשתייכו לפרניאליזם. דמויות המפתח בתנועה רפורמיסטית זו, היו שני הברהמינים מבנגל, ראג' ראם-מוהאן ראי וראמאקרישנה. ראג' ראם-מוהאן ראי, שהיה פילוסוף ומייסדה של התנועה הדתית המודרניסטית ברהמו סאמאג', נימק שהאלוהי איננו ניתן לתיאור ומכאן ניתן להסיק שלאף דת אין את המונופול על הבנת האלוהות.

האקסטזות הספיריטואליסטיות של המיסטיקן ההודי ראמאקרישנה כללו חוויות הזדהות עם ישו, מוחמד וכן עם קאלי, האלה ההודית בה האמין. סוואמי ויווקאננדה, תלמידו המפורסם ביותר של ראמאקרישנה, אף נסע לארצות הברית במהלך שנות ה-1890, שם ייסד את אגודות הודנטה.

ראי, ויווקאננדה וראמאקרשינה הושפעו שלושתם מהאדוואיטה ודנטה, בה ראו כזרם המייצג של ההינדואיזם האוניברסלי.

אלדוס האקסלי
כמושג, הפילוסופיה הפרניאלית התקבלה בקרב הקהל הרחב באמצע המאה ה-20, על ידי אלדוס האקסלי, שהושפע עמוקות מהנאו-ודנטה ומהאוניברסליזם של ויווקאננדה. בספרו מ-1945, The Perennial Philosophy, הוא הגדיר מונח זה במילים הבאות:

בניגוד לקבוצה הפרניאליסטית, הידועה גם בשם תנועת הטרדיציונליזם (אין לבלבל עם כאן עם הרעיון הפילוסופי עצמו, נושא הערך), האקסלי הדגיש את החוויה המיסטית על פני המטאפיזיקה:

לדידו של אלדוס האקסלי, כדי להפנים את המציאות האלוהית, האדם צריך למלא תנאים מסוימים:  האקסלי טוען שמעטים הם האנשים שיכולים להגיע למצב זה. אלו שמילאו את התנאים, הבינו את האמת האוניברסלית ואף יישמו אותה, מכונים לרוב בתוארי הכבוד קדוש, נביא, חכם, או מואר. בנוסף, טוען האקסלי, שאותם אלו ש, השיגו אף הם מצב הארה זה.

אלדוס האקסלי טיפח פרשנות אוניברסלית לדתות העולם, בהשפעת הנאו-ודנטה של ויווקאננדה. להלן דברי האקסלי, שהביא להתקבלותו של המונח "פילוסופיה פרניאלית", בקרב הקהל הרחב, דרך הוצאת ספרו The Perennial Philosophy, ב-1945:

בחיבורו Vedanta and the West (ודנטה והמערב), משנת 1944, האקסלי מתאר את הנחת העבודה המינימלית; המתאר הבסיסי של הפילוסופיה הפרניאלית מצוי בכל הזרמים המיסטיים בדתות העולם:

הטרדיציונליזם
ממוזער|שמאל|תרשים מאת פריטיוף שואון, המתאר את אחדות הדתות הטרנצנדנטית
אסכולת הטרדיציונליזם מתייחסת לקבוצת הוגים, שפעלו במאה ה-20 (גם כיום, במאה הנוכחית), שהביעו את דאגתם באשר לשקיעת הידע המסורתי על שלל צורותיו, הן מבחינה רוחנית, הן מבחינה אסתטית, בתוך החברה המערבית, כפי שהם חשבו לנכון. בין תומכיו המוקדמים של זרם זה נמנו ההוגים רנה גנון, אננדה קומאראסוואמי ופריטיוף שואון. הוגים חשובים נוספים שנמנו על זרם זה, הם טיטוס בורקהרדט, מרטין לינגס, סייד חוסיין נאסר, ז'אן-לואי מישון, מרקו פאליס, יוסטון סמית', ז'אן בורלה ואלמירה זולה. על פי האסכולה הטרדיציונליסטית, הדתות האורתודוקסיות מבוססות על מקור מטאפיזי אחד ויחיד. על פי אותה אסכולה, המונח "phliosohia perennis", מציין השקפת עולם המנוגדת למדענות של החברות החילוניות המודרניות, והיא מקדמת את גילויה מחדש של החוכמה המסורתית שקדמה לידע של העולם החילוני והמפותח של ימינו. השקפה זו מובעת על ידי רנה גנון, בספרו The Reign of Quantity and the Signs of the Times, משנת 1945, אחד מהחיבורים המכוננים של אסכולה זו.

עבור הטרדיציונליסט סייד חוסיין נאסר, הפילוסופיה הפרניאלית נטועה עמוק במסורת, מושג שהוא מגדיר באופן הבא:

דבריו של פריטיוף שואון:

ואכן, הטרדיציונליזם ממשיך בגישה מטאפיזית זו, ולפיו הפילוסופיה הפרניאלית היא "אמת מוחלטת ונוכחות אינסופית". האמת המוחלטת, משמעה הוא החוכמה הנצחית והמתמדת (sophia perennis) שעומדת כמקור הטרנצנדנטי של דתות המין האנושי, האורתודוקסיות במהותן. נוכחות אינסופית, משמעה הוא "הדת הנצחית" (religio perennis), החיה בתוככי הליבה הפנימית של דתות אלו. הטרדיציונליזם גורס מימד טרנסצנדנטי ואימננטי, כלומר את הכרת המציאות המוחלטת ובמילים אחרות: "מה שקבוע, נצחי ותמידי, שניתן לגשת אליו אך ורק באמצעות ריכוז ודרך התכווננות מיסטית".

לדידו של הפילוסוף הברזילאי, , הפילוסופיה הפרניאלית קובעת שהאמת האוניברסלית, אחת ויחידה היא בכל המסורות הדתיות הגלובליות, והיא הבסיס לידיעה ולדוקטרינה שלהן. כל דת גלובלית, מהווה למעשה פרשנות של אותה אמת אוניברסלית, המותאמת לשם סיפוק הצרכים הפסיכולוגיים, האינטלקטואליים, והחברתיים של כל תרבות, בתקופה מסוימת בהיסטוריה. אמת נצחית זו, נגלתה מחדש בכל תקופה, דרך המיסטיקונים על כל סוגיהם, שהחיו מחדש את הדתות הקיימות זה מכבר, כשהללו נפלו מבחינה רוחנית לשטחיות וטקסיות חלולה.

מורגן שיפלי מציין בנוסף לכך, שהטרדיציונליזם מכוון למסורות האורתודוקסיות ודוחה את הסינקרטיזם והאוניברסליזם המודרני, היוצרים ביחד דתות חדשות לעומת אלו הקודמות ובכך חותר תחת אותן המסורות הקיימות.

תנועת העידן החדש
רעיון הפילוסופיה הפרניאלית הוא בעל השפעה ניכרת על העידן החדש, שבמובנה הרחב מדובר בתנועה רוחנית מערבית שהתפתחה במחצית השנייה של המאה ה-20. כללי הפעולה המרכזיים שלה, מתארים אותה כזו ש"נשענת הן על המסורות הרוחניות והמערביות, הן ממערב, הן ממזרח, ומיזוגן עם השפעות מתחומים של עזרה עצמית ופסיכולוגיה מוכוונת כוח רצון, רפואה משלימה, פאראפסיכולוגיה, חקר התודעה ופיזיקת הקוונטים". המונח עצמו, העידן החדש, מתייחס לעידן הדלי האסטרולוגי הקרב ובא.

העידן החדש שואפת ליצור "רוחניות ללא גבולות או כפייה דתית", אינקלוסיבית ופלורליסטית. היא מחזיקה ב"השקפת עולם הוליסטית", מדגישה שתודעה, גוף ונשמה קשורים זה בזה, ושקיימת אחדות ברחבי היקום, מוניזם. היא מנסה ליצור "השקפת עולם שתכלול בו-זמנית מדע ורוחניות" ומאמצת ממספר זרמים מרכזיים של המדע כמו גם מזרמים מדעיים נוספים הנחשבים לפרינג'.

ההבניה הסינכרונית של טושיהיקו איזוצו
במזרח, פיתח הפילוסוף טושיהיקו איזוצו, תרשים מתודי לשם ניתוח השוואתי ומטא-היסטורי של מגוון מסורות פילוסופיות ודתיות, לו הוא קרה "הבניה סינכרונית". הוא היה הראשון לנסח ברהיטות את השקפת העולם הפילוסופית של המסורות בסין ודרום מזרח אסיה, ובמיוחד את זו של הבודהיזם, תוך מתן תשומת לב לסוגיית הפילוסופיה הפרניאלית.

קן וילבר והפסיכולוגיה הפרניאלית
קן וילבר, תאורטיקן אמריקאי של הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית, חיבר מאמר מ-1975, שהכותרת שלו היא Psychologia Perennis.

וילבר דוחה את עקרונות הפרניאליזם וכן את ההשקפה האנטי-אבולוציונית, הרואה בהיסטוריה מעין תהליך של רגרסיה מזמנים עברו. בניגוד אליה, הוא מאמץ השקפת עולם מערבית יותר. לפי דבריו של וילבר עצמו:

דיונים אקדמיים וביקורת כללית
חוויה מיסטית
הפילוסופיה הפרניאלית כמושג, הנקראת לעיתים גם פרניאליזם, מהווה תחום מרכזי בדיון האקדמי על החוויה המיסטית. יוסטון סמית' מציין, שחזונו של הטרדיציונליזם לגבי פילוסופיה פרניאלית, איננו מתבסס על חוויות מיסטיות, אלא על אינטואיציה מטפיזית. הדיון בחוויה המיסטית הסיט את הדגש במסגרת הפרניאליזם מאינטואיציה מטפיזית זו, אל החוויה הדתית וכמו כן לרעיון הנון-דואליות ולמצבי תודעה גבוהים (ASC - Altered state of consciousness).

ויליאם ג'יימס, הביא להתקבלותו של המונח "חוויה דתית", בספרו משנת 1902, החוויה הדתית לסוגיה. ספר זה אף השפיע על הבנת המיסטיקה כחוויה מובחנת אשר תורמת לידע. הוגי דעות כגון וולטר טרנס סטייס , יוסטון סמית' , ורוברט פורמן, טוענים שישנן כמה נקודות דמיון עיקריות של החוויה המיסטית החוצות תקופה,דת ותרבות. עבור סטייס, חוויה מהותית זו מהווה תנאי הכרחי, אך לא מספיק, עבור הפרט, כדי להיות מסוגל להאמין במרכיב הקוגניטיבי של כל חוויה דתית.

החוקר ויין פראודפוט, מייחס את מקור המושג "חוויה דתית", אחורה בזמן, לתאולוג הגרמני פרידריך שליירמאכר, שטען שהדת מבוססת על תחושת האין-סוף. שליירמאכר השתמש במושג "החוויה הדתית", כדי להגן על הדת מפני הביקורת המדעית והחילונית. המונח אומץ על ידי חוקרי דת רבים, שמהם ויליאם ג'יימס היה המשפיע ביותר.

המבקרים מצביעים על כך שהדגש על חוויה נותן העדפה ליחיד, על פני הקהילה. הכשל של המושג טמון בכך שהוא איננו מבחין בין חוויה ארעית, מקרית, לבין מיסטיקה כתהליך, הטבוע במארג דתי שלם של ליטורגיה, כתבי קודש, פולחן, ערכי מוסר, תאולוגיה, ריטואלים ופרקטיקות כאלה ואחרות. בנוסף, ריצ'רד קינג מצביע על כך שקיימת חוסר אחידות בין החוויה הדתית לבין צדק חברתי:

פלורליזם דתי
טענת הפלורליזם הדתי היא שהדתות השונות בעולם מוגבלות בשל ההקשרים התרבותיים וההיסטוריים הייחודיים שלהן, ולכן אין דת אמיתית אחת ויחידה. ישנן אך ורק דתות רבות התקפות באופן שווה. כל דת היא תוצר ישיר של ניסיון האנושות לתפוס ולהבין את המציאות האלוהית הלא ידועה. לכן, לכל דת תפיסה אותנטית אך בסופו של דבר, בלתי מספקת, את המציאות האלוהית, עובדה המייצרת הבנה חלקית בלבד של המציאות האלוהית, אשר גורסת סינקרטיזם למען השגת הבנה מלאה, כמו גם דרך לישועה והארה רוחנית.

למרות שהפילוסופיה הפרניאלית טוענת אף היא שאין דת אמת אחת ויחידה, היא נבדלת מהפלורליזם הדתי, בכל הנוגע לדיון במציאות האלוהית. הפילוסופיה הפרניאלית קובעת שהמציאות האלוהית ניתנת להבנה ושהקיום שלה הוא זה שמאפשר לאמת האוניברסלית להיות מובנת בתורה. כל דת מספקת את הפרשנות הייחודית שלה לאמת האוניברסלית, בהתבסס על ההקשר ההיסטורי והתרבותי, המספק את כל התנאים הדרושים כדי לצפות במציאות האלוהית ולהגיע למצב שבו האדם יהיה מסוגל להוכיח את האמת האוניברסלית ולהשיג ישועה או הארה רוחנית.

ראיות ארכאולוגיות לפרניאליזם
הארכאולוגיה הקוגניטיבית, כמו למשל ניתוחם של ציורי מערות, וכן מנהגים ויצירות אמנות נוספים, מרמזת על כך שקיימת אפשרות שצורה מסוימת של פילוסופיה פרניאלית או מטפיזיקה שאמאנית, שהתקיימה עוד בימי ראשיתה של ההתנהגות האנושית המוכרת לנו כיום, בכל רחבי העולם. אמונות דומות קיימות בתרבויות בנות "תקופת האבן" של ימינו, למשל האבוריג'ינים האוסטרלים. הפילוסופיה הפרניאלית גורסת את קיומם של רוח או עולם מופשט לצד העולם היומיומי, וכן אינטראקציות בין העולמות הללו במהלך טקס או חלימה, או בימי חג ובמקומות קדושים. נטען שהפילוסופיה הפרניאלית יצרה את הבסיס לפלאטוניזם, כשאפלטון מביע ולאו דווקא יוצר, אמונות קדומות ושכיחות יותר.

ביקורת על הפרניאליזם
ביקורת על הפרניאליזם מגיעה הן מחוגים אקדמיים הן מחוגים דתיים. נקודות הביקורת האקדמיות כוללות את טענות הנגד הבאות: הפרניאליסטים מעלים טענות אונטולוגיות לגבי האלוהות, האלים וכוחות על-טבעיים שאינן ניתנות להוכחה הלכה למעשה; ובכך שהם מחזיקים בגישה א-היסטורית או טרנס-היסטורית, המדגישה יתר על המידה את נקודות הדמיון בין הדתות וממעיטה בחשיבות נקודות השוני ביניהן. קרייג מרטין טוען, שהפרניאליזם משלב טענות אמפיריות, אך הם נמנעים מלדון בסוגיות אלו, ומעלים, בנוסף, טענות שאינן ניתנות להפרכה, המזכירות את הכשל הלוגי של שום סקוטי אמיתי.

הביקורת הדתית צמחה מתוך אמונות שונות, כולל נצרות, אסלאם, והינדואיזם. טום פקיני טוען שבהעדפתם את החוויה המיסטית בלבד, על פני הנבואה וכתבי הקודש, הפרניאליסטים מזניחים, מתעלמים, או מפרשים מחדש את הטענות לגבי האמת המצויה במסורות הדתיות בהן הם עוסקים, או שמא הם מפרשים או מעוותים את אמירותיהם של דמויות דתיות היסטוריות מסוימות, כדי להוכיח את השקפתם שלהם. גארי סטוגסדיל טוען שלפרניאליזם עשויות להיות השלכות חברתיות שליליות, בכך שהוא תופס אותו כאנתרופוצנטרי ואינדיבידואליסטי, ובנוסף לכך, גורואים ומדריכים מסוימים עלולים להשתמש לרעה במושגים כגון "הארה", באופן לא מוסרי.

הוגים מסוימים מהטרדיציונליזם, הואשמו בשל השפעתם השלילית על הפוליטיקה של הימין הקיצוני. יוליוס אבולה, לדוגמה, היה פעיל בפוליטיקה של הפשיזם באיטליה במהלך חייו, ומנה את בניטו מוסוליני בין מעריציו. התייחסויות לאבולה נפוצות אף בימין האלטרנטיבי. סטיב באנון ציין אותו כמקור השראה.

פול פרלונג טוען ש"חיבוריו הראשונים של אבולה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, הובעו מתוך עמדה אידאולוגית הקרובה לזו של המשטר הפשיסטי באיטליה, גם אם לא זהה במלוא מובן המילה". במהלך שנות פעילותו, פרלונג כותב, הוא "סינתז" ציטוטים רוחניים של כותבים כמו רנה גנון, עם מעורבותו הפוליטית ב"ימין האוטוריטרי האירופי". אבולה ניסה לפתח מסורת השונה מזו של גנון, ולכן ניסה לפתח "אסטרטגיה של מרד אקטיבי זאת כתגובת נגד לתבוסתנות הרוחנית אותה העדיף גנון". אבולה, כפי שפרלונג אומר, ביקש להיות בעל השפעה פוליטית הן באיטליה הפשיסטית, הן בגרמניה הנאצית, יעד אותו כשל בהשגתו.

רנו פאברי, טרדיציונליסט, טוען ש"אישים מסוימים, כגון מירצ'ה אליאדה, הנרי קורבין ויוליוס אבולה, אינם יכולים להיחשב כחברים באסכולה הפרניאליסטית, על אף העובדה שהם הושפעו ברמה כזאת או אחרת מהפרניאליזם, ואף השתמשו בכמה מרעיונות אלו, כדי לבסס את השקפת העולם שלהם.
מקורות
Soares de Azevedo, Mateus (2005), Ye Shall Know the Truth: Christianity and the Perennial Philosophy, World Wisdom, 
Blavatsky, Helena Petrovna (1889). The Key to Theosophy. Mumbai, India: Theosophy Company (published 1997).
Drury, Nevill (2004), The New Age: Searching for the Spiritual Self, London, England, UK: Thames and Hudson, 
Durant, Will (1966). The Story of Civilization. Volume 2: The Life of Greece. Simon & Schuster.
Hori, Victor Sogen (1999), Translating the Zen Phrase Book. In: Nanzan Bulletin 23 (1999) (PDF)
Huxley, Aldous (1945), The Perennial Philosophy (1st ed.), New York: Harper & Brothers
King, Richard (2002), Orientalism and Religion: Post-Colonial Theory, India and "The Mystic East", Routledge
Lings, Martin; Minnaar, Clinton (2007), The Underlying Religion: An Introduction to the Perennial Philosophy, World Wisdom, 
McEvilley, Thomas (2002), The Shape of Ancient Thought
Parsons, William B. (2011), Teaching Mysticism, Oxford University Press
Prothero, Stephen (2010), God is Not One: The Eight Rival Religions That Run the World--and Why Their Differences Matter, HarperOne, 
Roy, Sumita (2003), Aldous Huxley And Indian Thought, Sterling Publishers Pvt. Ltd
Schmitt, Charles (1966), "Perennial Philosophy: From Agostino Steuco to Leibniz", Journal of the History of Ideas, 27 (1): 505–532)
Sharf, Robert H. (1995). "Buddhist Modernism and the Rhetoric of Meditative Experience". Numen. 42 (3): 228–283.
Sharf, Robert H. (2000), "The Rhetoric of Experience and the Study of Religion" (PDF), Journal of Consciousness Studies, 7 (11–12): 267–87, Religious Experience.pdf archived from the original (PDF) on 2013-05-13, retrieved 2013-05-04
Shipley, Morgan (2015), Psychedelic Mysticism: Transforming Consciousness, Religious Experiences, and Voluntary Peasants in Postwar America, Lexington Books
Slavenburg; Glaudemans (1994), Nag Hammadi Geschriften I, Ankh-Hermes
Smith, Huston (1987), "Is There a Perennial Philosophy?", Journal of the American Academy of Religion, 55 (3): 553–566

לקריאה נוספת
Aldous Huxley, The Perennial Philosophy, Harper Perennial Modern Classics (January 1, 2009) 
Frithjof Schuon, Transcendent Unity of Religions (Quest Book) Paperback – January 1, 1984 
William W. Quinn, junior. The Only Tradition, in S.U.N.Y. Series in Western Esoteric Traditions. Albany, N.Y.: State University of New York Press, 1997. xix, 384 p.  pbk
Samuel Bendeck Sotillos (ed.), Psychology and the Perennial Philosophy in Studies in Comparative Religion (Bloomington, IN: World Wisdom Books, 2013). 
ראו גם

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:פילוסופיה
קטגוריה:רוחניות ואמונה