מרקוס סמית'

מרקוס אורליוס סמית' (באנגלית: Marcus Aurelius Smith; 24 בינואר 1851 – 7 באפריל 1924) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן שמונה קדנציות כנציג טריטוריאלי של אריזונה לקונגרס וכאחד משני הסנאטורים הראשונים מאריזונה. כציר, הוא היה ממובילי המאמץ להשיג מעמד מדינה עבור אריזונה. לעומת זאת, מעמדו כנציג ללא יכולת הצבעה צמצמה את השפעתו כאשר רק 35 מתוך 277 הצעות החוק שהציג לבית הנבחרים נחתמו בחוק. היעדר קולות לטריטוריה בסנאט של ארצות הברית החליש עוד יותר את מאמציו כשהצליח להעביר הצעות חוק של מדינת אריזונה על ידי בית הנבחרים רק כדי לראות את החקיקה נבלמת בסנאט. מעבר למאמציו להקמת מדינה, סמית' פעל לבניית מבני ממשלה ולמתן הקלה לבוחריו שנפגעו מאסונות מעשה ידי אדם או טבעיים. מאמציו לספק הקלה לאזרחי אריזונה לא הגיעו לאוכלוסייה הילידית, שסמית' הביע כלפיה איבה גדולה.

סמית' היה שמרן מסור במשך רוב הקריירה הפוליטית שלו. הוא השתנה בעקבות תבוסתו בבחירות ב-1908. כשסמית' פעל כדי להפוך לאחד משני הסנאטורים הראשונים של אריזונה, הוא הפך לפרוגרסיבי. בתפקיד חדש זה, הוא היה תומך נחרץ ביוזמות החופש החדש של וודרו וילסון.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
סמית' נולד ב-24 בינואר 1851, ליד סינטיאנה, קנטקי, כבן הצעיר מבין שבעה בנים לפרדריק צ'ין ואגנס בול (צ'ין) סמית'. משפחתו היו חקלאים מצליחים שגידלו גם בעלי חיים. הוא ואחיו התחנכו בשילוב של בתי ספר ציבוריים ופרטיים. בשנת 1868 נרשם סמית לאוניברסיטת קנטקי (כיום אוניברסיטת טרנסילבניה) שם למד תחילה קלאסיקות. לאחר סיום לימודיו בשנת 1872 הוא נרשם לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. סמית' סיים את לימודי המשפטים בראש כיתתו בשנת 1876.

לאחר סיום לימודיו, סמית' עבד במשרד עורכי הדין של יוסטון ומוליגן בלקסינגטון. בשנת 1877 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי. באותה שנה הוא נבחר לכהונה של שנתיים כעורך דין של לקסינגטון. לאחר שסיים את כהונתו, עבר סמית' לסן פרנסיסקו, קליפורניה, שם בסיוע בן דודו, העיתונאי ויליאם ט. קולמן, הוא הקים משרד עריכת דין. בזמן שהותו בקליפורניה הוא הכיר והתחתן עם אליזבת רת'בון, אולם לא נולדו להם ילדים.

 טומבסטון 
מקליפורניה, סמית' עבר לעיר טומבסטון, טריטוריית אריזונה. שם הוא הפך לאחד מעורכי הדין הראשונים במחוז קוצ'יז כאשר השופט ויליאם הנרי סטילוול הכניס אותו ללשכה הטריטוריאלית ב-9 במאי 1881. הוא הקים משרד לעריכת דין עם בן גודריץ' וצבר מוניטין במהירות עם סגנון עריכת הדין התוסס שלו. דוגמה לכך הגיעה כאשר חמור הממוקם מחוץ לחלון אולם בית המשפט החל להתפרע בעוד היועץ המתנגד נשא נאום ארוך. סמית' השתמש בצחוק שנוצר כסיבה להתנגד לכך ש"שני עורכי דין יטענו תיק בבית המשפט בו זמנית". בנוסף לעיסוקו המשפטי, סמית' רכש עניין בפעילות כרייה מקומית במהלך דצמבר 1881. לנתח הראשוני הזה הוא הוסיף שלושה מכרות נוספים במהלך השנתיים הבאות וצבר מוניטין של בעל מכרה מתפתח. בשעות הפנאי שלו, סמית' נהנה לדוג בנהר סן פדרו, לצוד או לבלות בסלונים המקומיים.

סמית' נעשה פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית במהלך צרות ה"קאובוי" של מחוז קוצ'יז. כאשר הממשלה הפדרלית של ארצות הברית איימה להטיל ממשל צבאי, סמית' הפך למנהיג האופוזיציה של התוכנית. הוא האמין שביטחון הציבור היה מבוסס במחוז כמו בחלקים אחרים של ארצות הברית, הוא הפך למועמד לתביעה מחוזית בספטמבר 1882. הוא ניצח במרוץ שלו ושירת כהונה אחת החל מ-1883. במהלך כהונתו הוא זכה לציון ההגינות והיעילות שהפגין בתפקידיו, כשהציג תמיד מקרים מוכנים ונחקרים היטב. לאחר שעזב את תפקידו ב-1885 חזר לעיסוקו המשפטי הפרטי.

 ציר טריטוריאלי 
הוועידה הטריטוריאלית הדמוקרטית משנת 1886 מינתה את סמית' לתפקיד ציר טריטוריאלי על פני נציגים ותיקים יותר כמו פיטר ר. בריידי ואלברט ק. בייקר. אותה ועידה יצרה מצע מפלגתי הקורא לכסף חופשי, שלטון בית טריטוריאלי, התנגדות להגירה סינית, מתן זכות הצבעה לצירים טריטוריאליים ותמיכה בממשל קליבלנד. יריבו של סמית' היה הציר המכהן, קרטיס ק. בין. במהלך הקמפיין, סמית' ותומכיו התמקדו בשני נושאים. בקמפיין של 1884, בין הבטיח להתפטר אם ייבחר נשיא דמוקרטי באותה שנה. הוא לא עמד בהבטחה לאחר שגרובר קליבלנד נבחר לנשיא. שנית, כאשר תביעת הקרקע של טרס אלאמוס במחוז קוצ'יז הוצגה לקונגרס האמריקני לאישור סופי, בין לא נקט כל פעולה למרות שאשרור התביעה הביא לעקירת 300 מתיישבים. לסמית' בתורו לא היה רקורד פוליטי להגן עליו והוא ניצח בבחירות ב-2 בנובמבר 1886.

כאשר המושב הראשון של הקונגרס ה-50 של ארצות הברית לא החל עד דצמבר 1887, סמית' נשאר באריזונה ועסק בעריכת דין עד אוגוסט 1887. בתקופה זו גם הפך למנהל בחברת הכרייה הגדולה של טומבסטון. כשהקונגרס סוף סוף התכנס, סמית' הוצב בוועדות לענייני מכרות וכרייה ותביעות קרקע פרטיות. בנוסף כיהן כחבר בוועדה המיוחדת לחגיגת המאה להשבעת הנשיא הראשון.

במהלך כהונתו הראשונה, הציג סמית' 41 הצעות חוק. הנושאים של הצעות חוק אלו כללו בקשה להעניק לטריטוריית אריזונה שופט נוסף לבית המשפט העליון הטריטוריאלי, הרשאה למחוז מריקופה להנפיק איגרות חוב, עשרים שטרות המספקים החזר כספי עבור הפסדים שנגרמו עקב פעולות מלחמת האזרחים והשפל האינדיאני, ושישה שטרות שיאפשרו להעניק זכות קדימה למסילות ברזל ולחברות מים לחצות שמורות אינדיאניות. נאומו הראשון של סמית' במליאת בית הנבחרים הגיע ב-31 במרץ 1888, כאשר דיבר נגד הקמת בית משפט לתביעות קרקע פרטיות. בית המשפט נועד לייעל את התהליך שבו הוכרו מענקי קרקע ספרדים ומקסיקנים על ידי ממשלת ארצות הברית. בעקבות הצרות שנגרמו על ידי ג'יימס אדיסון ריוויס והונאת מענקי הקרקע שלו ב-Peralta, סמית' טען שבית משפט כזה יתרום תביעות קרקע גדולות על פני מחזיקים קטנים יותר. במקום להקים בית משפט מיוחד, סמית' הציע שבתי משפט מקומיים קיימים יוכלו לקבוע את תקפותן של תביעות קרקע. כשהתברר שעתיד לקום בית המשפט לתביעות קרקע פרטיות, סמית' ניסה להוציא את אריזונה מתחום השיפוט של בית המשפט בטענה שלטריטוריה יש פחות מתריסר תביעות קרקע, ורק לשתיים מהן יש תוקף כלשהו.

במהלך הקריירה שלו, סמית' דיבר באופן קבוע בעד פיתוח משאבי מים במערב. בקדנציה הראשונה שלו הועלה הצעת חוק לסקר את אריזונה כדי לזהות אתרים מתאימים לסכרים ומאגרים ולשמור את הקרקע בכל אתר שנמצא. נושא נוסף עליו הביע את דעתו באופן שגרתי היה העיסוק באוכלוסיית הילידים של הטריטוריה. דעותיו בנושא מוצגות בנאום שנשא ב-18 בפברואר 1890, כאשר סמית' אמר: "אנחנו מהמערב לא אכזריים או אפילו לא צודקים כלפי האינדיאנים, אבל אנחנו מזדהים יותר עם הציוויליזציה מאשר עם הפראות. אנחנו מאוד רוצים לראות את האינדיאני משתפר ואת האדם הלבן מוגן אנחנו רוצים לראות בן אדם מיושב מהאינדיאנים של שבט האפאצ'י." לשם כך, סמית' תמך בקדנציה הראשונה שלו נגד הגדלת גודלן של שמורות אינדיאנים, וטען שחלק גדול מהנכסים הטובים ביותר של אריזונה כבר ניתנו ל"הרבה אינדיאנים בטלנים, נוודים, רצחניים".

כשהקדנציה הראשונה שלו התקרבה לסיומה, סמית' קיבל את מועמדות מפלגתו לכהונה שנייה בספטמבר 1888. המתמודד הרפובליקני מולו היה תומאס פ. וילסון שטען שבנג'מין הריסון ינצח בבחירות לנשיאות של 1888 ואריזונה תצליח יותר עם נציג טריטוריאלי של אותה מפלגה כמו הנשיא הנכנס. לאחר שקרא את הנאומים שנשא סמית' בזמן שהותו בבית, רוב המתיישבים באריזונה הרגישו שציר הקדנציה הראשון עשה עבודה טובה בייצוג האינטרסים שלהם, ואפשר לו לזכות בניצחון קל בבחירות. חלק גדול ממרווח הניצחון מגיע מבוחרים בעמק נהר חילה שהסכימו עם התנגדותו של סמית' לבית המשפט לתביעות קרקע פרטיות.

ב-1889, סמית' החל לפתח קשרים פוליטיים במחוז מריקופה. עם צמיחתה המהירה של פיניקס שהגבירה את ההשפעה הפוליטית של המחוז, סמית' רכש חלק בעלות ב"אריזונה גאזט" כדי להבטיח עיתון ידידותי באזור. מבחינה מקצועית, סמית' הצטרף עם בן גודריץ' ורחוב וובסטר כדי לייסד את משרד עורכי הדין גודריץ', סטריט אנד סמית'. למרות שהמשרד היה ממוקם בפיניקס, השותפים סיירו בשטח והתרגלו היכן שהיה צורך בשירותיהם. לבסוף, כשהמושל ק. מאייר זוליק נפל מחסדו הפוליטי, סמית' נקט צעדים כדי להרחיק את עצמו.

 משפט שוד בוואם 
בזמן שחיכתה לחזור למושב הבא של הקונגרס, משרד המשפטים החדש של סמית' הפך לסניגור במשפט שוד Wham Paymaster. המקרה כלל מארב במאי 1889 של יחידת צבא ארצות הברית שהובילה כ-26,000 דולר אמריקאי במטבעות זהב בין פורט גרנט לפורט תומאס. בהתבסס במידה רבה על דיווחים שהחיילים השחורים הוקצו כשומרים עבור תלוש השכר על כך שהשודדים נמלטו לכיוון העיירה המורמונית סולומונוויל, שמונה גברים נעצרו בגין הפשע. לאחר שלקח את התיק, סמית' ושותפו, בן גודריץ', ביצעו עבודת הכנה מקיפה.
ימין|ממוזער| נאשמים וסנגור במשפט שוד Wham Paymaster
המשפט החל בנובמבר 1889 כשהשופט ריצ'רד א. סלואן ניהל אולם משפט קפדני. סמית' השתמש בעבודת ההכנה שלו כדי לתקוף את תיק התביעה. במהלך עדותו, זיהה מייג'ור ג'וזף וושינגטון וואם, שפיקד על מחלקת השכר, מטבעות שהוטבעו זה עתה בכספת של אחד הנאשמים כמגיעים מהמטבעות שנגנבו במהלך השוד. במהלך החקירה הנגדית, סמית' ביקש מוואם להפריד את המטבעות שזוהו ממטבעות דומים שהושאלו מבנק מקומי. וואם לא היה מסוגל לעשות זאת. סמית' המשיך בכך והצביע על כך שהמרשל האמריקני ויליאם ק. מיד לא הלך למקום התקיפה כדי לבדוק טענה כי בעקבות השוד נמלטו השודדים ישירות למקסיקו. במהלך טיעוני הסיכום, סמית' שיחק על ההטיות של המושבעים וביקר את בית המשפט. כשהשופט סלואן נזף בסמית' על הביקורות, סמית' העמיד פנים של בורות בנוגע לדאגותיו של השופט. רק לאחר שאיימו על סמית' בקנס של 500 דולר, הסנגור נסוג. בתום המשפט זכתה ההגנה בזיכוי.

השפעת המשפט על המוניטין של סמית' נמשכה שנים. למרות שאף אחד מהנאשמים לא היה מורמוני, הגישה של התקופה האשימה את המורמונים בשוד. סמית' סירב לשחק על גישה זו בכך שהציע מעורבות מורמונית כחלק מהגנתו. כתוצאה מכך, הנציג הטריטוריאלי היה יכול לסמוך על חלק גדול מה"קולות המורמונים" למשך שארית הקריירה הפוליטית שלו. במקביל, סמית' הואשם בקבלת חלק מהזהב הגנוב כחלק משכר הטרחה שלו. דוגמה לכך היא קריקטורה של Tucson Citizen המתארת את הנאשמים והסנגורים עם הכיתוב "שודדי הוואם - מיהו מארק סמית'?"

עקב דרישות הזמן של תיק וואם, סמית הגיע לוושינגטון לאחר תחילת הקונגרס ה-51 של ארצות הברית. בקדנציה השנייה שלו הציג הנציג הטריטוריאלי 46 הצעות חוק, שתיים מהן חוקקו בחוק. סמית' הציג הצעות חוק להקטנת גודלה של שמורת האינדיאנים של ההר הלבן, המאפשר החזרת בקר תועה שחצה למקסיקו ללא תשלום תעריף, המאפשר בעלות זרה על פעולות כרייה, והתמודדות עם פולשים על אדמת מסילות ברזל. בין הצעות הסיוע שהציג הייתה בקשה להחזר לסולומון וורנר 2227.50 דולר עבור כלים ואבק שריפה שנלקחו ממנו במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. ב-6 בינואר 1890, הציג סמית' את הצעת החוק הראשונה שלו למדינת אריזונה. אף על פי שלא הייתה לה תקווה ריאלית למעבר באותה תקופה, ההקדמה תועדה להתרחש במהלך שלל פעילות שגרמה לכך שש מדינות חדשות התקבלו לאיחוד בין ה-2 בנובמבר 1889 ל-10 ביולי 1890. עד סוף כהונתו השנייה, רק 4 מתוך 87 ההחלטות וההצעות החוק שהציג בקונגרס התקבלו. למרות היעדר התוצאות הניתנות למדידה, הנציג הטריטוריאלי בנה עתודה של רצון טוב של הקונגרס, במיוחד בקרב חברי בית דמוקרטים.

כשהקונגרס התכונן להתפזר לפני הבחירות של 1890, סמית' חלה במלריה וחזרתו לאריזונה נדחתה עד אמצע אוקטובר. כתוצאה מכך, הקמפיין כבר היה בעיצומו עם שובו לאריזונה. המצע הטריטוריאלי הדמוקרטי היה דומה לשנים קודמות אך קרא להקמת מדינה, ביטול משרדים טריטוריאליים מסוימים והתנגדות להקמת בית משפט מיוחד שיעסוק בתביעות קרקע. הרפובליקנים, בתורם, נאלצו להתיישב עם ג'ורג' וו. צ'ייני, המפקח על ההוראה הציבורית ובעל המכרה מטומבסטון, עבור המועמד שלהם כאשר נייתן או. מרפי ועוד כמה מועמדים פוטנציאליים דחו את המועמדות. נסיבות אלו אפשרו לסמית' לזכות בקדנציה שלישית אך עם מרווח ניצחון קטן.

במהלך המושב השני של הקונגרס ה-51 של ארצות הברית, סמית' תקף את תנועת הזכויות האינדיאנית ההולכת וגדלה. הוא כינה את התנועה "מחליאה לעיני חברים מתים באריזונה". הנציג של אריזונה השתמש אז בפעולותיו של אפאצ'י קיד כדי לתייג את כל סיירי האפאצ'י כבלתי מהימנים וחסרי ערך. לכך קרא סמית' להרחקת אנשי פאפאגו. יתר על כן, הוא התנגד למתן כספים לבתי ספר אינדיאניים. כאשר הוצע לבנות בית מטבחיים, סמית' קרא להבהיר האם הם מיועדים ל"טבח בקר, טבח של אינדיאנים או טבח של אנשים לבנים". לאחר מכן הוא ביקש שחוק המימון לא תכלול במפורש "בוקרים ואנשים לבנים".

 ועידה חוקתית 
בתחילת 1891 הייתה תנועת מדינה חזקה בטריטוריית אריזונה. כאשר הקונגרס האמריקני סירב לאשר ועידה חוקתית עבור הטריטוריה, החליט בית המחוקקים הטריטוריאלי ה-16 של אריזונה לתקן את הפיקוח. התקווה היא שאם לטריטוריה תהיה חוקת מדינה כתובה היא תסייע במאמץ לזכות במעמד מדינה עבור הטריטוריה. בהתבסס על פעולות בית המחוקקים, הוציא המושל ג'ון נ. ארווין כרוז הקורא לבחירת 22 צירים לוועידה חוקתית. סמית' היה אחד משלושת הנציגים שנבחרו לייצג את מחוז קוצ'יז, עם מפגש הכינוס מ-7 בספטמבר עד 3 באוקטובר 1891.

הוועידה השתמשה בשיטת הוועדות, כאשר סמית' כיהן בשבע מתוך שתים עשרה הוועדות. הוא מונה לוועדות בנושאי מבוא, מגילת זכויות, דרכים ואמצעים, מים, השקיה ומאגרים, וכללים וארגון קבע. הוא הפך ליושב ראש ועדות בנושא קילומטראז' ומחלקת החקיקה. סמית' התנגד לשלילת הזכויות של האוכלוסייה המורמונית בטריטוריה על ידי הכללת "שבועת המבחן של איידהו" שהייתה מחייבת את כל הבוחרים להישבע שאינם שייכים לאף כת או קבוצה ש"לימדו, תרגלו או עודדו פוליגמיה או ביגמיה". בסוגיית זכות הבחירה לנשים, הוא לא נקט עמדה.

החוקה המוצעת כללה תמיכה בבי-מטאליזם ודגלה בהשקיה של קרקע ציבורית ובניית מסילות ברזל. מחוקקי המדינה נדרשו להכריז על כל אינטרס אישי שיש להם בסוגיה בפני בית המחוקקים ולאחר מכן לא להצביע בעניין. זכות הבחירה לנשים הוגבלה לבחירות בבתי ספר בעוד שהמסמך גינה את הפוליגמיה. מצביעי אריזונה אישרו את המסמך המוצע במהלך בחירות מיוחדות בדצמבר 1891.

עם שובו לוושינגטון, הציג סמית' הצעת חוק מדינה המבוססת על החוקה החדשה ב-15 בינואר 1892. הצעת החוק התמוססה במהירות בוועדה. בתחילת פברואר 1892, סמית' הועבר מהוועדה לתביעות קרקע לוועדה על טריטוריות. ב-14 במרץ 1892, הגיש סמית' הצעת חוק נוספת להענקת מדינה לאריזונה. הצעת חוק זו עברה בבית הנבחרים בהצבעה של 173 מול 13 אך התמוססה בוועדת הטריטוריות של הסנאט. הסנאט שבשליטת הרפובליקנים באותה עת לא רצה להעניק מעמד מדינה לטריטוריה הדמוקרטית ברובה של אריזונה בין מאמצי הלובינג שלו לתמיכה בהצעת המדינה, התבטא סמית' נגד סיוע חינוכי לאינדיאנים. הוא הרגיש שיש להכשיר אינדיאנים רק להיות חקלאים ויש לצמצם את השטחים כדי לפתוח אזורים נוספים לחיפוש.

במהלך הבחירות של 1892, הרפובליקנים בחרו בעורך הדין של פלגסטף ויליאם ג'י "מייקי" סטיוארט להתמודד מול סמית'. הקמפיין כלל בעיקר השלכת בוץ, כאשר המתנגדים לסמית' טענו שהוא שותה באופן מופרז. עיתונים שתמכו בסמית' הגיבו בכך שהתמקדו לא בסטיוארט אלא בהרגלי השתייה של שותפו המשפטי של סטיוארט, אדוארד מ. דואו. מכיוון שהרגלי השתייה של סמית' היו ידועים יותר מאלה של יריבו, הוא נטה לתפוס את הגרוע ביותר בהטלת הבוץ. למרות זאת, סמית' ניצח בהפרש גדול יותר משלו במהלך הריצה הקודמת שלו.

בנוסף לבחירות, בשנת 1892 החלה מחלוקת בתוך המפלגה הדמוקרטית של אריזונה. בעוד ל. ק. יוז היה תומך מוקדם של סמית', הרצון של יוז להתמנות למושל גרם למתיחות. במהלך הוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1892, המשלחת הטריטוריאלית קיבלה הוראה לתמוך בדייוויד ב. היל. יוז שינה את התמיכה לגרובר קליבלנד. סמית' הגיב בכך שסיפק לקליבלנד עותקים של מאמרים קריטיים לקליבלנד שיוז הדפיס. יוז הצליח להעביר את האשמה לאחר שחבר שלו במיניאפוליס, ר. א. קרפל, טען שהוא מחבר המאמרים. כשהבעיה כנראה הוסדרה, מונה יוז למושל של טריטוריית אריזונה באפריל 1893. עד אוקטובר 1893, המושל יוז יצר פילוג במפלגה הדמוקרטית הטריטוריאלית. בעוד סמית' לא ביצע התקפות פומביות על המושל יוז, המושל האמין שסמית' עובד עם ק. מאייר זוליק כדי להבטיח את הדחתו כמעט מיד עם ביצוע מינויו.

לאחר התכנסות הקונגרס ה-53 של ארצות הברית, סמית' התעסק בעיקר בשתדלנות להקמת מדינה וביצוע מאמצים שגרתיים. עם תחילת המושב, מטלות הוועדה שלו שונו לענייני האינדיאנים, קרקעות ציבוריות וטריטוריות. סמית' הגיש במהירות הצעת חוק מעודכנת למדינה שזכתה שוב באישור בית הנבחרים לפני שהתמוססה בסנאט. מאחר שהדמוקרטים זכו בשליטה בשני בתי הקונגרס במהלך הבחירות של 1892, החשש מאריזונה לשלוח דמוקרטים לסנאט כבר לא גבר. במקום זאת, ההתנגדות למדינת אריזונה עברה לסעיף 16 של חוקת 1891 שקבעה תמיכה בבי-מטאליזם. כאשר אריזונה קראה לבי-מטאליזם וממשל קליבלנד נשלט על ידי תומכי תקן הזהב, ההתנגדות למדינת אריזונה התבררה כגדולה מכדי להתגבר עליה. ב-19 בינואר 1895, סמית' קרא להפחית את מימון התחזוקה לבית הספר התעשייתי האינדיאני קרלייל. במהלך הישיבה האחרונה של הקונגרס ה-53, סמית' הציג רק הצעת חוק בודדת העוסקת בתנועת רכבת. במהלך כהונתו הרביעית, ארבע מתוך שלושים הצעות החוק שהגיש סמית' חוקקו בחוק.

 הפסקות בכהונה 
כשהמפלגה הדמוקרטית באריזונה בחוסר סדר יחסי והוא נאבק כדי למנוע פיצול, החליט סמית' לא להתמודד לבחירה מחדש ב-1894. אשתו של סמית' החלה לסבול מבעיות בריאות קשות בשנת 1893 והסיבה הרשמית לאי ריצה הייתה דאגות לשלומה. המבקרים התנגדו בטענה שהוא חושש להפסיד אם יעמוד לבחירה מחדש. חוסר היכולת של סמית' להשיג מעמד של מדינה עבור אריזונה או לחסום את הקמת בית המשפט לתביעות קרקע פרטיות הפחיתו את הפופולריות של הנציג הטריטוריאלי.
ממוזער| הנציג הטריטוריאלי של אריזונה לקונגרס מארק סמית' (בערך 1899)
לאחר תום כהונתו, חזר סמית' לטומבסטון וחזר לעסוק בעריכת דין פרטית. ביולי 1895 ביקר סמית' אצל המושל יוז בפיניקס. לביקור היה השפעה של הפגת מתחים והחזרת האחדות בתוך המפלגה הדמוקרטית באריזונה. ההקלה התבררה כקצרת מועד, וזמן קצר לאחר מכן הואשם העיתון "אריזונה דיילי סטאר", שפורסם על ידי המושל יוז, בתמיכה לא מספקת של המועמד הדמוקרטי לנציג הטריטוריאלי במהלך הבחירות של 1894 ובאהדה יתרה של אוקס מרפי הרפובליקאי. סמית' מונה לעוזר פרקליט ארצות הברית באוקטובר 1895. כתוצאה מכך, הוא עבר לטוסון בתחילת 1896.

בתחילת 1896 התגברו המאמצים להחליף את המושל יוז עם הציר הטריטוריאלי צ'ארלס מ. ברוס, התובע הכללי הטריטוריאלי פרנסיס ג'. היני והמרשל האמריקני ויליאם ק. מיד שפעלו להדחתו של המושל. סמית' תמך במאמץ החדש ובהיותו בוושינגטון הבירה, בעסקים רשמיים במהלך מרץ 1896 ביקר בבית הלבן. כשהמושל הודח בסוף מרץ 1896, סמית' נחשב כחלק מרכזי במאמץ ההדחה. זמן קצר לאחר מכן, עיתוניו של יוז החלו במתקפה על סמית', והאשימו אותו בגיבוי בלתי הולם לחוואי הרפובליקאי קולין קמרון למושב בוועדה התברואתית של בוקרי אריזונה ושהסכים לתמוך בתקן הזהב בתמורה להדחתו של המושל.

סמית' הכריז על מועמדותו לנציג טריטוריאלי ב-29 באוגוסט 1896. לאחר שהמושל פרנקלין סירב להתמודד על התפקיד, המועמד הנוסף למועמדות הדמוקרטית היה וינטורפ א. רו, נשיא הוועידה החוקתית של 1891. סמית' זכה במועמדות בסיבוב הראשון בהצבעה של 65–30. עם הבטחת המועמדות, סמית' התפטר מתפקידו כעוזר פרקליט ארצות הברית כדי שיוכל להתמודד לתפקיד. במהלך הבחירות הכלליות הרפובליקנים סבלו ממחלוקות בנושאי מטבעות כאשר מצע המפלגה שלהם תמך בתקן הזהב. במקביל, עיתונים בשליטת יוז החלו להריץ סיפורים שתקפו את סמית'. ההתקפות חזרו ומצביעים רבים שעדיין לא היו מרוצים מהמושל לשעבר החליטו לתמוך במועמד הדמוקרטי. כשהגיע יום הבחירות, סמית' זכה בניצחון על הרפובליקני אנדרו ג'. דוראן והפופוליסט בקי אוניל.

כשהקונגרס ה-55 של ארצות הברית התכנס, הוחזר סמית' לוועדות לענייני האינדיאנים, קרקעות ציבוריות וטרטוריות. לכך נוספה משימה בוועדה לענייני צבא. מערך המשימות המועדף בצורה יוצאת דופן זה נבעה מהחברויות שערך סמית' במהלך הקדנציות הקודמות שלו בקונגרס. בתור דמוקרט, לסמית הייתה השפעה מינימלית בקונגרס שבשליטת הרפובליקנים. הניסיון שלו להכניס חקיקה התומכת בבי-מטאליזם נחסם והוא טען ללא הצלחה נגד תעריף דינגלי. סמית' התבטא שוב ושוב נגד סיפוח הוואי אך תמך בנשיא מקינלי לקראת מלחמת ארצות הברית–ספרד. במהלך כהונתו החמישית הציג סמית' 22 הצעות חוק. בעוד שחוק המדינה הרגיל שלו לא התקבל, סמית' הצליח להשיג הרשאה לבנות בניין בירה קבוע בפיניקס ובהשגת מסילת ברזל בשולי הדרך הדרומית של הגרנד קניון.

סמית' תכנן להיבחר מחדש במהלך רוב שנת 1898. זה השתנה ימים לפני ועידת המועמדים בספטמבר כאשר סמית' קיבל הודעה שאשתו חלתה במחלה קשה בזמן שהותה בלוס אנג'לס. הוא לקח מיד רכבת כדי להיות איתה וליווה את המתמודד העיקרי שלו למועמדות, ג'ון פ. וילסון, שלא רצה "להיראות כאילו הוא מנצל את מארק". כשהכנס החל, חזר סמית' והסיר את שמו מרשימת המועמדים. לאחר שווילסון נבחר כמועמד הדמוקרטי, סמית' נשא נאומי בחירות עבורו ברחבי דרום אריזונה.

כאשר כהונתו הסתיימה, חזר סמית' לעיסוק משפטי פרטי בטוסון. הוא דאג לעומס עבודה מינימלי ובילה את רוב זמנו בטיפול באשתו. בריאותה של אליזבת סמית' המשיכה להדרדר והיא מתה ב-16 באוקטובר 1899. היא נקברה בבית הקברות אוורגרין.

עד סוף 1899, סמית' החל לגלות עניין לחזור לוושינגטון די. סי., בתור הנציג הטריטוריאלי של אריזונה. וילסון התגלה כנציג פופולרי והופנו קריאות לסמית' לא לרוץ. אף על פי כן, בתחילת 1900 הודיע סמית' על כוונתו לערער על תפקידו הישן. כאשר כל מועמד ניסה להשיג צירים לוועידה הטריטוריאלית, מחוז מריקופה הפך לשדה הקרב המרכזי. המחוז ערך בחירות לבחירת צירים לוועידה הטריטוריאלית ב-1 בספטמבר עם כינוס ברמת המחוז שנערך ארבעה ימים לאחר מכן. עד מהרה התקבלו ערעורים על תוצאות הבחירות, כאשר עיתון אחד עוין את סמית' טען שמספר הקולות ברובע הרביעי של פיניקס עלה על המספר הכולל של המצביעים ברובע. פסיקה של אלברט ק. בייקר אפשרה לצירים מהמתחמים המתמודדים להיכלל בתוצאות הבחירות, מה שהעניק לסמית' שליטה אפקטיבית בוועידה הטריטוריאלית.

תומכי וילסון, שלא היו מרוצים מתוצאות הבחירות, בחרו בקבוצת צירים משלהם לשלוח לוועידה. ועידת 12 בספטמבר החלה עם שני נציגים, אחד תומך סמית' והשני תומך וילסון, שטענו לתפקיד היו"ר הזמני. כאשר מזכיר הוועידה סירב לאפשר לתומכי וילסון ממחוז מריקופה להיות מוכרים על ידי הוועידה, פרצה קטטה והוזעקה משטרה כדי לפזר את המהומה שנוצרה. המשא ומתן בין שני המחנות לא הצליח למצוא פתרון וביום השני של הכינוס שתי הקבוצות התפצלו עם תומכי סמית' שהתכנסו בצד המזרחי של אולם הכנסים ותומכי וילסון במערב. בשלב מסוים החליט וילסון לפרוש מהמירוץ בוועידה אך המועמד שוכנע שלא לעשות זאת על ידי אשתו. עד סוף הכינוס, כל קבוצה בחרה את מערך הקצינים והמועמדים שלה לכינוס. עם תחילת הקמפיין, הועלו מספר הצעות לתיקון הפיצול על ידי וילסון, אך נדחו על ידי סמית' כבלתי ניתנים לביצוע או כמי שהעדיפה באופן בלתי הוגן את הקמפיין של וילסון. רק כשווילסון פרש מהמירוץ ב-12 באוקטובר הסתיים הפילוג במפלגה הדמוקרטית. למרות הקמפיין יוצא הדופן, סמית' עדיין זכה בקדנציה השישית שלו כציר טריטוריאלי.

 הקרב על מעמד מדינה משותפת 
סמית' הוצב בוועדות לענייני האינדיאנים, מכרות וכרייה וטריטוריות כאשר הקונגרס ה-57 של ארצות הברית התכנס בדצמבר 1901. בתחילת הישיבה הראשונה הוא קרא לבנות סכר אגירה בכספים פדרליים לאורך נהר חילה בטענה "זהו הקצאה למטרת לספק למספר רב של אינדיאנים שלווים לאורך נהר חילה, באריזונה, אמצעים להתפרנס". אמנם הבקשה התגשמה מספר חודשים לאחר מכן עם העברת חוק הטיוב בניולנד, אך היא לא סימנה שינוי ביחסו של סמית' כלפי האוכלוסייה הילידית של אריזונה, שכן מאוחר יותר באותו היום הוא הצהיר "האפאצ'י הטוב ביותר שראיתי אי פעם היה זה שבילה ארבע שנים בכלא". סמית' גם ביקש להתיר חיפוש מינרלים נוסף על אדמות אינדיאניות.

רוב המאמצים של סמית' במהלך הקדנציה הלכו לקראת הקמפיין של אריזונה להקמת מדינה. הוא הצטרף עם הנציג של טריטוריית ניו מקסיקו, ברנרד שנדון רודי, ונציג טריטוריית אוקלהומה, דניס תומאס פלין, כדי להציג הצעת חוק אומניבוס למדינה שנועדה להעניק מדינה לשלושת הטריטוריות. המושלים אוקס מרפי מאריזונה ומיגל אוטרו מניו מקסיקו אפילו נסעו לוושינגטון כדי להופיע במשותף בתמיכה בהצעת האומניבוס. לאחר קבלת דו"ח חיובי של ועדה, הצעת החוק הועברה למליאת בית הנבחרים במאי 1902. ב-9 במאי, חבר בית הנבחרים ג'סי אוברסטריט מאינדיאנה הציג תיקון להצעת החוק אומניבוס לפיו טריטוריות אריזונה וניו מקסיקו ישולבו ויתקבלו כמדינה אחת בשם מונטזומה. סמית' תקף במהירות את התיקון המוצע במליאת הבית, בטענה שלאריזונה ולניו מקסיקו יש היסטוריה נפרדת, מצבים פיננסיים, בנייני קפיטול ומערכות משפטיות וכי האזורים הראויים למגורים של שתי הטריטוריות מופרדים על ידי מחסומים פיזיים. הוא סיכם בטענה שמטרת התיקון הייתה להבטיח את תבוסתה של הצעת החוק אומניבוס. נאומו של סמית' היה מספיק מלהיב עד שדו"ח הקונגרס מראה שהוא זכה ל"מחיאות כפיים מתמשכות". המאמץ שהשקיע סמית' בנאום הביא אז לקריסתו על רצפת הבית. לאחר שסמית' נלקח, התיקון נדחה והצעת החוק של אומניבוס אושרה בהצבעה שמית.

הרופאים חששו בתחילה שסמית' סבל משבץ מוחי, אך הצליחו לקבוע שזה לא קרה. נראה כי הקריסה במקום נגרמה מחוסר שינה בלילה הקודם, שנגרם ממאמצי הלובינג של סמית' ברגע האחרון וממאמץ נאומו. לאחר שבועיים הוא היה בריא מספיק כדי לנסוע לקנטקי כדי להמשיך את ההתאוששות שלו. כשזכרו את הבחירות של 1900, קראו לו מקורביו של סמית' לקבל החלטה מוקדמת אם יתמודד ב-1902. סמית' הודיע כי לא יתמודד לבחירה מחדש ב-29 במאי 1902. במהלך הבחירות הוא פעל למען המועמד הדמוקרטי, ג'ון פ. וילסון, אך עשה זאת, כפי שצוין על ידי העיתונות הטריטוריאלית, ב"לבביות ובקפידה שבה תלמיד בית הספר ממהר לקחת שמן קיק".
ימין|ממוזער| מרקוס א. סמית'
עד שסמית' חזר לעבודה, הצעת החוק של אומניבוס עברה לסנאט והסנאטור אלברט ג'. בוורידג' מאינדיאנה הוביל את מאמצי ההקמה המשותפים של המדינה. ביוני 1902 ארגן הסנאטור מת'יו קווי מפנסילבניה קואליציה של דמוקרטים בסנאט ותריסר רפובליקנים גדולה מספיק כדי להבטיח את העברת חוק אומניבוס. בוורידג' מנע את הצעת החוק לקבל הצבעה בסנאט המלא בהצבעה של 6–4 מפלגות בוועדת הטריטוריות של הסנאט של ארצות הברית.

לאחר שהקונגרס נדחה ב-1 ביולי 1902, סמית' ביקר בקרלסבאד, בוהמיה למספר שבועות של מנוחה והתאוששות. זמן קצר לאחר שובו לארצות הברית, ארגן בוורידג' מסע למציאת עובדות לקונגרס לגבי אריזונה בחיפוש אחר סימנים לכך שהטריטוריה אינה מוכנה למדינה. ליוו את בוורידג' בביקור בן שלושת הימים הסנאטורים הנרי אי. ברנהאם מניו המפשייר, ויליאם פ. דילינגהאם מוורמונט והנרי הייטפלד מאיידהו. לקבוצה הצטרף סנטור תומאס ר. בארד מקליפורניה במהלך עצירתם בפרסקוט. במהלך מושב הברווז הצולע בתחילת 1903, סמית' התייחס למסע, ואמר "פגשתי את הוועדה - מעולם לא יכולתי לעקוף אותה - בפיניקס והיא נשארה יום אחד... ו'חקרתי' שופט משטרתי וכמה מוני מפקדים, והיה איתם מתורגמן שסייר בעיר כדי לראות אם ניתן למצוא כמה מקסיקנים שאינם יודעים לדבר אנגלית ולהוכיח עדים יקרי ערך לצורך החקירה". התקוות להעברת חוק אומניבוס גוועו כאשר הסנאטור בוורידג' השתמש בטכניקות פרלמנטריות כדי למנוע מהצעת החוק האומניבוס לקבל הצבעה בסנאט לפני פיזור הקונגרס ה-57.

כאשר כהונתו הסתיימה, חזר סמית' לעיסוק משפטי פרטי בטוסון. בפברואר 1904, נסע סמית למקסיקו סיטי כדי להגן על זכויות הבעלות שלו על כמה מכרות בסונורה בפני בית המשפט העליון של מקסיקו כשהבחירות של 1904 התקרבו, הודיע וילסון כי יפרוש מתפקידו כנציג טריטוריאלי. סמית' קיבל את המועמדות הדמוקרטית ללא התנגדות. במהלך הקמפיין, עיתונים דמוקרטיים שהיו פעם תומכים מוצקים של סמית' העניקו לו רק תמיכה פושרת. עיתונים רפובליקנים, בתורם, תקפו את כישלונות העבר של סמית' להבטחת מדינה עבור הטריטוריה. הרפובליקנים גם ניסו לתייג את סמית' כתומך בתנועת המדינה המשותפת. המצביעים לא הסכימו עם הטענות הללו וסמית' ניצח בהפרש המצומצם ביותר בקריירה שלו.

באוקטובר 1905 הוביל סמית' משלחת קונגרס לסיור בשטח. הסיור התארח על ידי מגוון תחומי רכבת וכרייה בתוך השטח והסתיים בביקור בגרנד קניון. בעקבות המסע, רוב הנציגים המבקרים הצטרפו להתנגדות למאמץ המדינה המשותפת. עם התכנסות המושב הראשון של הקונגרס ה-59 של ארצות הברית, הוצב סמית לוועדות בנושאי דואר ודרכי דואר, אדמות ציבוריות וטריטוריות. סמית' עסק בעיקר בנושאי מדינה במהלך המושב, אך הצליח להשיג מימון לבניית בתי משפט במחוזות אפאצ'י, גילה, מוהאבי ויומה.

עם שובו לקונגרס, סמית' מצא את קרב המדינה המשותפת ברובו כפי שעזב אותו. הסנאטור בוורידג' עדיין עבד כדי ליצור את מה שהוא כינה "אריזונה הגדולה". בינתיים, הסנאטור ג'וזף ב. פורקר מאוהיו החליף את הסנאטור קוואי בתור מוביל לאריזונה עצמאית. ב-11 בדצמבר 1905, פורקר נתן חסות לתיקון להצעת חוק מדינת הסנאט הקוראת לאריזונה ולניו מקסיקו לקיים משאל עם על הצעת המדינה המשותפת. "תיקון פורקר" נכתב בתחילה על ידי סמית' וקרא לבוחרים לענות על השאלה "האם אריזונה וניו מקסיקו יתאחדו כדי להקים מדינה אחת?" בנוסף, התיקון חייב את שתי הטריטוריות לאשר מדינה משותפת, אחרת המיזוג ייחסם. התיקון עבר לחוק ב-9 במרץ 1906.

באוגוסט 1906, השתתף סמית' בישיבה משותפת של הוועדות הטריטוריאליות הדמוקרטיות והרפובליקניות שבה החליטו שתי הקבוצות לעבוד יחד כדי להביס את הצעת המדינה המשותפת במהלך משאל העם. בחודש הבא קיבל סמית' את מועמדות מפלגתו לכהונה שמינית בקונגרס. במרוץ לנציג טריטוריאלי, גם סמית וגם המתחרה הרפובליקנית שלו התנגדו נחרצות למדינה משותפת, אבל סמית' קיבל את רוב הקרדיט על הובלת המאבק לאריזונה עצמאית. כתוצאה מכך הוא זכה בבחירה מחדש. משאל העם למדינה משותפת הובס בתורו על ידי מצביעי אריזונה 16,265 מול 3,141 בעוד מצביעי ניו מקסיקו הצביעו 26,195 בעד ו-14,735 נגד.

במהלך הקונגרס ה-60 של ארצות הברית, הציג סמית' הצעות חוק להגבלת כמות הקרקע הפדרלית שהופרשה לשימוש צבאי, יערות לאומיים ושמורות אינדיאנים. בעוד העידן הפרוגרסיבי היה בעיצומו, סמית' נמנע מלנקוט עמדה בנושאים ברמה הלאומית של התקופה. במקום זאת הוא המשיך בקרב על מדינת אריזונה, והציג הצעת חוק נוספת למדינה בינואר 1908.

כשסמית' חזר מוושינגטון הבירה במאי 1908, היעדר קהל הקבלה הרגיל הצביע על ירידה בפופולריות של הנציג. עם זאת, הוא החליט להמשיך לרוץ לכהונה נוספת בתפקיד. סמית' זכה במועמדות מפלגתו אך אתגר של יוג'ין בריידי אוניל הביא למצע דמוקרטי המשקף יותר את האגף ה"פרוגרסיבי" של המפלגה מאשר דעותיו של סמית' "המשמר הישן". במהלך מסע הבחירות שלו, סמית' הדגיש את תרומתו להבסת הצעת המדינה המשותפת, סיוע שהוא סיפק למתיישבים בפתרון תביעות קרקע ותמיכתו בפרויקטי השבתה תוך הכחשה שהוא נשלט על ידי אינטרסים תאגידיים. בינתיים, העיתונים מתחו ביקורת על מינויו בטענה שהוא נעשה על ידי "קבלני הקולות" ולא על ידי רוב תומכי המפלגה. ב-10 באוקטובר 1908, הודיע סמית' שקיבל מכתב מוויליאם ג'נינגס בריאן בבקשה לסייע למועמד הנשיאותי במהלך סיור נאומים בחמש מדינות. כתוצאה מהבקשה, סמית' נעדר מהטריטוריה במהלך רוב המערכה. רק ב-30 באוקטובר חזר סמית' לאריזונה, עד אז עלו השערות שהוא חזה את תבוסתו הקרובה וייצר את המכתב כתירוץ. בתקווה שנציג רפובליקני יוכל לזכות במדינה עבור אריזונה לאחר שנים של כישלון של סמית', דמוקרטים רבים תרמו לתבוסה של סמית' על ידי הצבעה עבור ראלף קמרון.

סמית' הציג את הצעת החוק הסופית שלו למדינה כאשר הקונגרס ה-60 של ארצות הברית התכנס מחדש בדצמבר 1908. ההצעה נכשלה כמו כל קודמותיה. בפברואר 1909, נשא הנציג אוגוסטוס או. סטנלי מקנטקי נאום פרידה מסמית' שסימן את יומו האחרון של הנציג הטריטוריאלי כחבר יושב בבית הנבחרים.

 דימוי פוליטי חדש 
זמן קצר לאחר השבעתו בשנת 1909, הנשיא ויליאם טאפט החל לעבוד להגשמת ההבטחות במצע מפלגתו להענקת מדינה לאריזונה. הצעת חוק מדינת אריזונה שהוצגה ב-20 בינואר 1910, התקבלה בשני בתי הקונגרס, ונחתמה כחוק ביוני 1910. סמית' מתח ביקורת על הצעת החוק שכן היא דרשה את אישור הקונגרס והנשיא של חוקת המדינה החדשה כאחד. לאחר הוועידה החוקתית באוקטובר 1910, סמית' לא היה מרוצה בתחילה מהמסמך שהתקבל. זה השתנה בתחילת 1911 וסמית' הפך לתומך בהצעת החוקה. לאחר אישור הבוחר של החוקה החדשה בפברואר 1911, קיבל הקונגרס החלטה לקבל את אריזונה כמדינה. הנשיא טאפט סירב לחתום על ההחלטה בגלל הוראת החוקה המאפשרת החזרת שופטים. החלטה שנייה של הקונגרס המאפשרת הקמת מדינה אם הוראת ההחזרה תוסר התקבלה ונחתמה על ידי הנשיא ב-21 באוגוסט 1911.

סמית' הכריז על מועמדותו לאחד משני המושבים בסנאט מטעם אריזונה ב-24 בספטמבר 1911. עם תחילת הקמפיין, סמית' נטש את עמדתו השמרנית ארוכת השנים והכריז על עצמו כ"פרוגרסיבי". במהלך הפריימריז, התעוררו שאלות לגבי האם סמית' היה מועסק ב-Southern Pacific Railroad או בכל אינטרס תאגידי אחר במהלך שנותיו כנציג טריטוריאלי. סמית' הגיב ביום שלפני הבחירות המקדימות בהצהרה ארוכה בה הכחיש שאי פעם הייתה מעורבות תאגידית כזו. לאחר ספירת התוצאות, סמית' סיים ראשון בפריימריז הדמוקרטי מול שישה מועמדים כאשר הנרי פ. אשורסט הבטיח את המועמדות השנייה של המפלגה. במהלך הבחירות הכלליות קרא סמית' לבוחרים לתמוך ב"פרוגרסיביים ידועים בכרטיס הדמוקרטי" בעוד ש-The Arizona Republican ציין שהשמרן לשעבר הפך ל"רדיקלי מהסוג הבולט ביותר". לאחר הבחירות הכלליות ב-12 בדצמבר 1911, סמית' התעצבן על כך שהוא הגיע למקום השני אחרי אשורסט.

 הסנאט האמריקאי 
בית המחוקקים של מדינת אריזונה אישר את בחירתם של סמית' ואשורסט כסנאטורים האמריקאים הראשונים של המדינה ב-26 במרץ 1912. (התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, המאפשר בחירה ישירה של סנאטורים אמריקאים, טרם אומץ) שני הגברים הושבעו ב-2 באפריל 1912. במהלך הטלת גורל לקביעת מעמד הסנאט שלו, סמית' הוקצה לקבוצה 3 עם קדנציה ראשונית שהסתיימה במרץ 1915. לאחר הטקס, הוא הביע צער על כך שהוציא קדנציה ראשונית קצרה יותר מאשורסט.

עם כניסתו לסנאט, הוצב סמית לוועדות של מחוז קולומביה, מכון גאולוגי, קרקע ציבורית, השקיה וטיוב, ומסילות ברזל. הקונגרס ה-62 של ארצות הברית היה במושב השני שלו בזמן כניסתו לסנאט ועם התקרבות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1912, הסנאטור החדש מצא שהרוב הרפובליקני מפוצל בין תומכי רוזוולט וטאפט. בתור דמוקרט, סמית' נמנע מהיריבות ואיפשר לשני הצדדים לפגוע זה בזה. במקום זאת, הוא עבד עבור הקצאות שונות עבור פרויקטים באריזונה וכדי להפוך את פורט גרנט, אריזונה, מבסיס צבאי לבית ספר רפורמות המופעל על ידי המדינה. בנושאים לאומיים הוא הצביע בעד העלאת גיל הפרישה של הצי האמריקני מ-62 ל-70, התנגד לדרישת מבחן אוריינות להגירה לארצות הברית, והצביע בעד ביטול בית המשפט למסחר של ארצות הברית. לאחר שהנשיא טאפט מינה את ריצ'רד א. סלואן כשופט הראשון בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז אריזונה, סמית' פעל לחסום את האישור. הסיבות של סמית' להתנגדות לשופט אינן ידועות, אך ייתכן שהן היו אישיות כמו שהיו פוליטיות. במהלך מושב הברווז הצולע בתחילת 1913, סמית' חיפש כספי סיוע לחקלאים בעמק נהר הקולורדו שנפגעו מהשטפונות שיצרו את ימת סלטון ולאמריקאים עקורים, שרבים מהם היו מורמונים, שנאלצו לברוח מהמהפכה המהפכה המקסיקנית.
ימין|ממוזער| סמית' (משמאל) עם הסנאטורים האמריקנים אלברט ב. פול (באמצע) ופרנק ב. ברנדיג'י (מימין)
הקונגרס ה-63 של ארצות הברית הביא רוב דמוקרטי לסנאט. סמית' גם קיבל קבוצה חדשה של משימות ועדות. הוא הפך ליו"ר הוועדה להשקיה וטיוב תוך קבלת תפקידים בוועדות לשימור משאבים לאומיים, מחוז קולומביה, יחסי חוץ, סקר גאולוגי, דפוס, אדמות ציבוריות ומסילות רכבת. סמית' המליץ לארצות הברית לנקוט עמדה לגבי המהפכה המקסיקנית לפני שהמעצמות האירופיות יפלשו למדינה. הוא גם הציע לארצות הברית לתפוס את באחה קליפורניה כדי להשיג שליטה מלאה על נהר הקולורדו. בנושאים הנוגעים ישירות לאריזונה, הוא התנגד לתמיכה כספית בבארות מים לאינדיאנים שחיים מהשמורה, אך הצטרף לקרל היידן בתמיכה בפרויקטי השקיה בגבולות השמורה. עם הקונגרס החדש, סמית' הפך לתומך ביוזמות "חופש חדש" של וודרו וילסון. סמית' קרא בתחילה להטיל מכס גבוה על צמר כדי לסייע למגדלי כבשים במדינתו. הוא נטש את העמדה הזו ביולי 1913 כדי לתמוך בחוק אנדרווד. מאוחר יותר באותה שנה הוא תמך בהעברת חוק הפדרל ריזרב בזמן שבשנת 1914 הוא הצביע בעד חוק ועדת הסחר הפדרלית וחוק ההגבלים העסקיים של קלייטון.

בקשות חסות היו נקודת דאגה עבור סמית' והטיפול שלו בהן הכעיס תומכים פוטנציאליים. כשהמושל האנט הודיע שאין לו כוונות להתמודד על מושב הסנאט של סמית', משקיפים ציינו שרבים מהמינויים של סמית' הלכו לתומכי האנט. בעקבות הכרזתו של האנט, הטיל המושל את רשת התמיכה שלו מאחורי סמית'. ככל שהתקרבו הבחירות של 1914, הרגל השתייה הידוע של סמית' עלה לו בקולות של תומכי חוק היובש. זה התאזן ב-5 בספטמבר 1914, כאשר הנשיא וילסון שלח מברק לפיו זה יהיה "הפסד רציני לציבור" אם סמית' לא ייבחר מחדש לכהונה נוספת בסנאט האמריקני. תמיכתו של סמית' הוכיחה את עצמה מספקת והוא זכה ברוב הקולות בבחירות כלליות של חמישה מתמודדים.

 קדנציה שנייה 
כשהקונגרס ה-64 של ארצות הברית החל, המשיך סמית' במאמצים הרגילים שלו להשיג מימון לגשרים, מערכות השקיה, מבני ציבור ופנסיה. עם החשיבות הגוברת של הרכב, הוא הוסיף "דרכים טובות" לרשימת תחומי העניין שלו. הסנאטור מאריזונה דגל בהעברת השליטה ביערות הלאומיים למדינות. בעוד בינואר 1916, הוא דיבר נגד הפיכת הפיליפינים למושבה של ארצות הברית לאורך כל הקונגרס, סמית' הצביע עם מפלגתו. לשם כך הוא המשיך לתמוך בחקיקה של חופש חדש כגון חוק אדמסון, חוק הלוואות לחווה הפדרלית, חוק המחסנים של 1916. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, סמית' תמך בעמדת הנייטרליות של וילסון אך כן הצביע בעד חקיקת ההיערכות הצבאית. ב-8 בספטמבר 1916, סמית' הצביע בעד אישור לואי ברנדייס כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.

עם תחילת הקונגרס ה-65 של ארצות הברית, גילו המתקדם של סמית' אילץ אותו לקחת תפקיד פחות פעיל בפוליטיקה היומיומית. הוא גם זכה במושב בוועדת ההקצאות. ראשות הוועדה שלו שונתה מפאנל ההשקיה והטיוב לוועדה לדפוס. סמית' נעדר מהסנאט כאשר התקיימה הצבעה על כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. עם זאת, הוא תמך במאמץ המלחמתי. לשם כך הוא הצביע בעד חוק הריגול של 1917, חוק השירות הסלקטיבי של 1917, וליצירת איגרות חירות. תמיכתו בחקיקה בזמן מלחמה לא הייתה מוחלטת שכן סמית' התנגד לסעיפים בחוק ההמרדה משנת 1918 שדרשו הוכחה של כוונה במהלך ביצוע ההמרה. בנוסף לפעילויות הקשורות למלחמה, שימש סמית' כמנהיג המליאה לאשרור חוק אמנת הציפורים הנודדות משנת 1918. במהלך המושב השלישי של הקונגרס ה-65, הצטרף סמית' לסנאטור אשורסט בקריאה לארצות הברית לרכוש את באחה קליפורניה ממקסיקו.

הבחירות לסנאט של 1918 החזירו את השליטה בסנאט לידי הרפובליקנים. סמית' הצביע בעד התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, המעניק זכות בחירה לנשים, אך נעדר בחלק גדול מהישיבה הראשונה של הקונגרס ה-66 של ארצות הברית. במקום זאת הוא שהה בקנטקי וביקר קרובי משפחה חולים. כאשר הנשיא וודרו וילסון הציע להקים את חבר הלאומים, סמית' הפך לתומך נלהב של התוכנית.

למרות גילו המתקדם, סמית' היה נחוש לזכות בקדנציה נוספת בבחירות של 1920. תמיכתו של הסנאטור בחבר הלאומים הפכה לסוגיית קמפיין. בינתיים, איגודי העובדים היו מוטרדים מהסנאטור על רקע ההצבעה שלו בנושאי עבודה. הוא התגבר על הנושאים הללו כדי לזכות בפריימריז הדמוקרטי. במהלך הבחירות הכלליות, ראלף קמרון תקף את סמית' בשני הנושאים הללו והוסיף שאמנם סמית' מצא זמן לבקר בקנטקי, הוא חזר רק לעיתים רחוקות לאריזונה במהלך שש השנים הקודמות. סמית' טען נגדו בכך שציין שלא הייתה פגרה בסנאט מספיק זמן כדי לאפשר נסיעה מוושינגטון די. סי. לאריזונה. סמית' לא הצליח להתגבר על הבעיות הללו והפסיד בבחירות הכלליות.

 אחרית חייו 
שמאל|ממוזער| סמית' בשנותיו האחרונות
הפסדו בניסיונו להיבחר מחדש הותיר את סמית' ממורמר. בנוסף, משאביו הכספיים הנותרים היו מוגבלים וסמית' מצא את עצמו זקוק לעבודה. כדי להתמודד עם החששות הללו, אמר לו חברו של סמית', אפס רנדולף, "מארק, אתה צריך לחזור לוושינגטון ולהגיד לנשיא ווילסון, 'מר הנשיא, עשיתי מעצמי טיפש בגללך הרבה פעמים - עכשיו אתה תעשה מעצמך טיפש עליי רק פעם אחת - תן לי איזושהי עבודה'" סמית' פעל לפי עצה זו ומונה לוועדה המשותפת הבינלאומית ב-3 במרץ 1921, היום המלא האחרון בתפקיד גם לסנאטור וגם לנשיא.

במהלך שנותיו האחרונות, סמית' התגורר במלון Occidental של וושינגטון, כשהוא מטייל מדי פעם לקנטקי כדי לבקר את משפחתו שנותרה. בוושינגטון הוא זכה לביקורים מזדמנים בלבד מאחיינית המתגוררת בקנטקי. הבדידות הטרידה אותו כפי שמוצג בפתק בינואר 1924 שבו כתב: "היה בטוח בודד ורעב לשמוע משהו על חברים ותיקים". גם בריאותו החלה להדרדר כאשר פיתח דלקת פרקים בירך השמאלית. השקפתו של סמית' לגבי התפתחות זו הוכחה בהצהרתו, "אני לא יכול ללכת צעד בלי הקביים, ואפילו הסיוע הזה לא יכול למנוע סבל. הרופאים קוראים לזה דלקת פרקים - אני קורא לזה גיהנום, כי זה מה שזה באמת מסתכם." עם פחות מתריסר חברים מימיו הראשונים באריזונה, סמית השתוקק להיות עם "הכלבים והאקדח שלי, החברים שלי, החכה שלי, העצים והפרחים ושירי הציפורים והפלגים המפלפלים. אובדן זה צובע את נוף מתרחק בצבעי עופרת עמומים ועמומים בהוצאת האטרקציות הגדולות של החיים לפני שהוא דורש את כניעתם."

סמית' מת ב-7 באפריל 1924 ממחלת לב. מותו הוכרז לסנאט של ארצות הברית על ידי הנרי פ. אשורסט. סמית' נקבר בסינטיאנה, קנטקי בבית הקברות באטל גרוב. בכתובת המצבה שלו, שנכתבה על ידי סמית' עצמו, נכתב "הנה שוכב אדם טוב - חובב סוסים מהירים, נשים יפות וויסקי טוב".

 קישורים חיצוניים 




קטגוריה:אמריקאים ילידי קנטקי
קטגוריה:פרוגרסיביים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי בית הספר למשפטים באוניברסיטת טרנסילבניה (קנטקי)
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-19
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מאריזונה
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1851
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1924