ויליאם בראונלו

ויליאם גנאווי "פרסון" בראונלו (באנגלית: William Gannaway "Parson" Brownlow; 29 באוגוסט 1805 – 29 באפריל 1877) היה מוציא לאור של עיתונים אמריקאי, כומר מתודיסטי, מחבר ספרים, שבוי מלחמה, מרצה ופוליטיקאי שכיהן כמושל טנסי ה-17 בין השנים 1865–1869 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטנסי בין השנים 1869–1875. בראונלו עלה לגדולה בסוף שנות ה-1830 ובתחילת שנות ה-1840 כעורך של ה-Whig, עיתון פולמוסי במזרח טנסי שקידם את האידיאלים של הנרי קליי והמפלגה הוויגית, ובנוסף חזר על התנגדותו של בראונלו להיפרדות מצד מדינות העבדות הדרומיות בשנים לאחר מכן עד מלחמת האזרחים האמריקנית. נקודות המבט הבלתי מתפשרות והרדיקליות של בראונלו הפכו אותו לאחת הדמויות המפלגות ביותר בהיסטוריה הפוליטית של טנסי ולאחד הפוליטיקאים השנויים במחלוקת של תקופת השיקום של ארצות הברית.

בראונלו החל את הקריירה שלו כמטיף נודד מתודיסט בשנות ה-20 של המאה ה-19, וספג ביקורת וגם זכה לשבחים מהממונים עליו על הוויכוחים המילוליים המרושעים שלו בתגובה למיסיונרים יריבים מאמונות נוצריות עדתיות אחרות. מאוחר יותר, כמוציא לאור ועורך עיתונים, הוא נודע לשמצה בתשובותיו הבלתי פוסקות בצורה של התקפות אישיות נגד יריביו הדתיים והפוליטיים, לעיתים עד כדי תקיפה פיזית. במקביל, בראונלו הצליח לבנות בסיס גדול של מנויים נאמנים עזים.

בראונלו חזר לטנסי ב-1863 וב-1865 הפך למושל עם תמיכה של צבא ארצות הברית מאחוריו. בראונלו יישר קו עם הרפובליקנים הרדיקלים במדינה, תמך במדיניות מלחמת האזרחים והשיקום של הנשיא לינקולן, ובילה חלק ניכר מתקופת כהונתו בהתנגדות למדיניות של רפובליקנים שמרנים. מדיניותו כמושל של בראונלו, שהייתה גם אוטוקרטית וגם מתקדמת, סייעה לטנסי להפוך למדינת הקונפדרציה לשעבר הראשונה שהתקבלה מחדש לאיחוד ב-1866, "ופטרה אותה מהשיקום הצבאי הפדרלי הארוך שנגרם על רוב הדרום". לאחר מלחמת האזרחים, בראונלו שוב חידש את התנגדותו לאויב פוליטי ותיק ולנשיא באותה העת אנדרו ג'ונסון, עוינות הדדית שבראונלו וג'ונסון הניחו בצד במהלך הימים האפלים של מלחמת האזרחים.

זמן קצר לאחר מלחמת האזרחים, בראונלו והרפובליקנים הרדיקליים ניצלו את שליטתם בממשלת המדינה כדי להעניק זכויות לעבדים לשעבר אפרו-אמריקאים להצביע ולהתמודד על תפקידים ציבוריים בטנסי ולהרחיב זכויות אזרח אחרות לכל העבדים לשעבר. רפובליקנים שמרנים התנגדו בדרך כלל לפעולות אלה של בראונלו והבסיס הרפובליקני הרדיקלי שלו, וזמן קצר לאחר מכן, מנהיגים פוליטיים וקציני צבא לשעבר מהקונפדרציה הצטרפו לאופוזיציה זו שהופנתה נגד בראונלו והשתמשו בקו קלוקס קלאן וקבוצות דומות במאמצים לשלול את הזכויות של אפרו-אמריקאים ברחבי טנסי.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
בראונלו נולד במחוז ויית', וירג'יניה, ב-29 באוגוסט 1805, והיה בנם הבכור של ג'וזף א. בראונלו וקתרין גנאווי. ג'וזף בראונלו, חקלאי נודד, נולד במחוז אוגוסטה, וירג'יניה בשנת 1782 ומת במהלך 1816 בבלונטוויל, טנסי, וקתרין גנאווי מתה בעקבותיו שלושה חודשים לאחר מכן, והותירה את ויליאם יתום בגיל 10. האב הקדום של בראונלו בווירג'יניה היה ויליאם בראונלו, שנולד ב-Maherafelt, אלסטר ב-1709 והיגר לווירג'יניה ב-1731. בראונלו וארבעת אחיו חולקו בין קרובי משפחה, כאשר בראונלו בילה את שארית ילדותו בחווה של דודו ג'ון גנאווי. בגיל 18, בראונלו נסע לאבינגדון שם למד את מקצוע הנגרות מדוד אחר, ג'ורג' ויניפורד.
ממוזער| חריטה מתוך ספרו של בראונלו The Great Iron Wheel Examined, מראה כומר בפטיסט מחליף בגדים לעיני נשים מזועזעות לאחר הטבילה לנצרות .
בשנת 1825, בראונלו השתתף בפגישת מחנה ליד סולפור ספרינגס, וירג'יניה, שם חווה לידה רוחנית דרמטית. מאוחר יותר הוא נזכר שפתאום "כל החרדות שלי הסתיימו, כל תקוותיי התגשמו, האושר שלי היה מוחלט". הוא נטש מיד את מקצוע הנגרות והחל ללמוד להיות כומר מתודיסטי. בסתיו 1826, הוא השתתף במפגש השנתי של ועידת הולסטון של הכנסייה המתודיסטית באבינגדון. הוא הגיש בקשה להצטרף למטיפים הנודדים, והתקבל באותה שנה על ידי הבישוף ג'ושוע סול.

התחרות בדרום האפלאצ'ים הן על המאמינים החדשים והן על המעשרות שלהם בין הבפטיסטים, המתודיסטים והפרסביטריאנים הייתה עזה, והדיבורים הן בנאומים והן בדפוס נגד אמונות ומנהיגים נוצריים עדתיים יריבים היו דבר שבשגרה בקרב מיסיונרים. בהגנה על הכנסייה המתודיסטית שלו ועל מנהיגיה הראשונים, בראונלו, לקח ויכוחים כאלו לרמה חדשה לגמרי, ותקף לא רק את התאולוגיה הבפטיסטית והפרסביטריאנית, אלא גם את אופי המיסיונרים היריבים שלו.

בשנת 1826, סול נתן לבראונלו את המשימה הראשונה שלו כמטיף נודד - מחוז בלאק מאונטיינס בקרוליינה הצפונית. כאן התמודד בראונלו לראשונה עם הבפטיסטים - שהתפשטו במהירות ברחבי דרום האפלצ'ים - ופיתח סלידה מיידית מהם, והתייחס אליהם כקנאים צרי אופקים שעסקו בטקסים "מלוכלכים" כמו שטיפת רגליים.

במהלך השנה שלאחר מכן בשנת 1827, בראונלו הוקצה כמטיף נודד למריוויל, טנסי, שם הייתה נוכחות פרסביטריאנית חזקה, ולימים נזכר שהוטרד ללא הרף על ידי מיסיונר פרסביטריאני צעיר שהתגרה בו בביקורת קלוויניסטית על המתודיזם.

בשנת 1828, בראונלו נתבע על לשון הרע, אך התביעה נדחתה. בשנת 1831, בראונלו נתבע על הוצאת דיבה על ידי מטיף בפטיסט, ונצטווה לשלם למאשים שלו 5 דולר.

בשנת 1832, בראונלו הוקצה כמטיף נודד למחוז פיקנס בקרוליינה הדרומית, שלטענתו "הוצף עם בפטיסטים" ו"מבטלים". מאחר שלא הצליח להתקדם במחוז, הפיץ בראונלו את החוברת הארסית שלו בת 70 עמודים שגרמה לזעם רב בקרב הבפטיסטים של המחוז, ודהר בביטחה בחזרה אל ההרים בזמן שתושבי המחוז הזועמים דרשו שיתלו אותו.  ההתמודדות של בראונלו עם המבטלים בקרוליינה הדרומית השפיעה על דעותיו המאוחרות יותר על היפרדות המדינות מהאיחוד.

זמן קצר לאחר מכן פרסם בראונלו את ספרו מ-1834 Helps To The Study of Presbyterianism (המתייחס, בין השאר, לקידום של בראונלו בהפרדת הכנסייה והמדינה בארצות הברית ושל השליטה של הכנסייה הפרסביטריאנית ב-American Sunday School Union בנוקסוויל, טנסי על ידי מוציא לאור של עיתונים וספרים פרדריק ס. הייסקיל.

 נישואים 
בראונלו התחתן עם אלייזה אן אוברייאן הצעירה במהלך 1836 במחוז קרטר, טנסי, שם התגוררו השניים בעיר הולדתה אליזבתטון. בראונלו החל לעבוד כפקיד בניהול תנורי אוברייאן (בית יציקת ברזל) של משפחתה, אשר הייתה ממוקמת לאורך גדות נהר האיילה בעמק פורג', כארבעה קילומטרים דרומית מזרחית לאליזבתטון. בראונלו היה נוסע לעיתים קרובות בסירה שטוחה הן על נהר הוואטאוגה והן על נהר הולסטון במזרח טנסי, והביא משלוחים של יציקות ברזל מ-O'Brien Furnance לנוקסוויל.

על אף שבראונלאו עזב את המחוז זמן קצר לאחר נישואיו במהלך 1836, הוא המשיך בהגנה האיתנה שלו על מנהיגי המתודיזם נגד ההתקפות שפורסמו על ידי מנהיגים דתיים וכותבים של אמונות נוצריות עדתיות אחרות בתוך טוריו, ספריו ונאומיו המאוחרים יותר. במשך כל חייו ואף לאחר מכן, בראונלו היה מוכר לחבר ולאויב כאחד בתור "הכומר הלוחם".

 ראשית פעילותו כבעל עיתון 
בראונלו החל את דרכו בעסקי העיתונים במהלך 1838 כתיבה עבור Elizabethton Republican and Manufacturer's Advocate, בתחילה תחת העורך שלו ויליאם גוט. העיתון השבועי הזה של אליזבתטון קידם את הפוליטיקה הוויגית, וכאשר בראונלו קודם מאוחר יותר כעורך, היו ל-Elizabethton Republican and Manufacturer's Advocate כשלוש מאות מנויים והוא היה קשור קשר הדוק עם מייסון ר. ליון.
שמאל|ממוזער| מודעה בגיליון 1848 של Jonesborough Whig, תוקפת את המועמד לנשיאות לואיס קאס
ההיסטוריון סטיבן אש טוען:מה שגרם לבראונלו להתבלט היה, יותר מכל דבר אחר, הלשון והעט שלו. במהלך הקריירה הארוכה שלו, הוא פגע בהרבה מטרות. אלו כללו לא רק מתודיסטים, ויגים ויוניוניסטים, אלא גם מתונים, שאינם יודעים דבר ותומכי עבדות. השיטה האהובה עליו לקדם את המטרות הללו הייתה להעליב וללעוג ליריביו, ומעטים האנשים שיכולים לעשות זאת עם שנינות ארסית כמוהו. בפטיסטים, פרסביטריאנים, קתולים, מורמונים, דמוקרטים, רפובליקנים, תומכי פרישה, שיכורים, מהגרים ואנשי ביטול - כולם ספגו בזמן זה או אחר מבראונלו חסר הרחמים. באופן לא מפתיע, הוא יצר לעצמו אויבים רבים. כמה מהם השיבו באדיבות; חלקם ניסו להרוג אותו.התובע הכללי העולה של אליזבתטון, ט. א. ר. נלסון, הציע שבראונלו ישיק עיתון כדי לתמוך במועמדים של המפלגה הוויגית בבחירות הקרובות. בראונלו שיתף פעולה עם מו"ל העיתונים של אליזבתטון, מייסון ר. ליון, וכעורך במסגרת השותפות שלהם, עם ההסכם שבראונלו יקבל שליש מהרווחים החדשים מה-Tennessee Whig. בראונלו וליון השיקו את השבועון Tennessee Whig שלהם ביום חמישי, 16 במאי 1839, ותוך מספר שבועות, בראונלו וליון ימתגו מחדש את העיתון השבועי החדש שלהם כ-Elizabethton Whig החל מהמהדורה של העיתון ב-13 ביוני 1839.

סגנון העריכה המתלהם של בראונלו גרם במהירות מחלוקת מרה באליזבתטון, והוא החל לריב עם הוויגי המקומי שהפך לדמוקרט לנדון קרטר היינס. היינס למד משפטים תחת התובע הכללי של אליזבתטון ט. א. ר. נלסון, והיינס הלך מאוחר יותר אחרי נלסון לג'ונסבורו במהלך 1840, שם היינס בסופו של דבר יערוך את העיתון של ג'ונסבורו.

בראונלו וה-Elizabethton Whig עברו גם הם מאליזבתטון אל ג'ונסבורו במהלך אותה שנה, שם השבועון של בראונלו מותג מחדש כ-Jonesboro Whig, ופרסם את המהדורה הראשונה של הכרך השני ב-7 במאי 1840. בראונלו גם הביא איתו את ולנטיין גרלנד כשותף עסקי חדש ב-Jonesboro Whig שלו. גרלנד עבד בעבר כמדפיס עם Jonesboro Whig ורכש את חלקו של ליון ב-Jonesboro Whig תמורת 550.00 דולר, אך השותפות העסקית שלהם ב-Jonesboro Whig הייתה קצרת מועד, שכן הודעה שפורסמה ב-12 באוגוסט 1840 הודיעה לקוראי ה-Whig כי השותפות העסקית של בראונלו וגרלנד פורקה.

מאוחר יותר בראונלו ניגש להיינס ברחוב בג'ונסבורו ולאחר מכן המשיך להכות את היינס במקל חרב, מה שגרם להיינס לשלוף את אקדחו ולירות בבראונלו בירכו. היינס נשכר מאוחר יותר כעורך של Tennessee Sentinel המתחרה הדמוקרטי בשנה שלאחר מכן, והעורכים בראונלו והיינס יפרסמו פולמוסים המכוונים זה לזה בעיתונים שלהם במהלך השנים הבאות.

בשנת 1845, בראונלו התמודד נגד אנדרו ג'ונסון על מושב המחוז הראשון של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית. באמצעות ה-Whig כדי לתמוך בקמפיין שלו, הוא האשים את ג'ונסון בחוסר לגיטימיות, טען שקרוביו של ג'ונסון הם רוצחים וגנבים והצהיר שג'ונסון הוא אתאיסט. ג'ונסון ניצח בבחירות בהפרש של 1,300 קולות, מתוך קצת יותר מ-10,000 קולות. 
ממוזער| בראונלו כפי שהופיע בחזית ספרו משנת 1856, The Great Iron Wheel Examined
בראונלו תמך במדיניות ויגית כגון בנק לאומי, מימון פדרלי לשיפורים פנימיים (ליתר דיוק, שיפורים ציבוריים באזור Moccasin Bend של נהר טנסי ליד צ'טנוגה המאפשרים הובלה טובה יותר בסירת קיטור של סחורות לניו אורלינס), פיתוח תעשיות בצפון מזרח טנסי, ונשיאות מוחלשת.  הוא כינה את אנדרו ג'קסון "הקללה הגדולה ביותר שאי פעם פקדה את האומה הזו", ותקף את תומכיו של ג'קסון, הלוקופוקוס,פלג של המפלגה הדמוקרטית שנקרא במקור מפלגת שוויון הזכויות בספרו מ-1844, A Political Register. בעוד שבראונלו תמך בנחישות במועמדים ויגים כמו ג'ון בל וג'יימס ק. ג'ונס, האליל הפוליטי האמיתי שלו היה הסנאטור מקנטקי הנרי קליי. קליי היה בעקביות הבחירה הראשונה של בראונלו למועמד המפלגה לנשיאות לאורך שנות ה-40 של המאה ה-19.  בנו של בראונלו ג'ון זכר שאחת הפעמים הבודדות שאי פעם ראה את אביו בוכה הייתה לאחר שקיבל את החדשות על תבוסתו של קליי בבחירות לנשיאות ב-1844.

במאי 1849, בראונלו העביר את ה-Whig לנוקסוויל, טנסי, שם הוא כבר היה ידוע בהתנגשויות שלו עם ה-Standard הדמוקרטי, שאותו כינה "סדין שקר מטונף". לפני עזיבתם של בראונלו ועיתונו מג'ונסבורו, תוקף אלמוני חבט את בראונלו בראשו, והותיר אותו מרותק למיטה למשך שבועיים. הוא האשים במעשה הזה בעלי אינטרסים של העיתון של נוקסוויל, שחששו מתחרותו.  עם הגעתו, הוא הסתבך במלחמת עריכה עם עורך ה-Knoxville Register, ג'ון מילר מק'קי, שנמשכה עד עזיבתו של מק'קי ב-1855.

בראונלו הצטרף לבני המתינות ב-1850, וקידם מדיניות מתינות ב-Whig (אחת ההתקפות האישיות הנפוצות יותר שלו הייתה האשמת מתנגדיו שהם "שיכורים"). לאחר התמוטטות מפלגת הוויגים באמצע שנות ה-1850, הוא יישר קו עם תנועת "לא לדעת כלום", מכיוון שהיה שותף זה מכבר לרגשות האנטי-קתוליים והנייטיביסטיים של תנועה זו. ב-1856 פרסם ספר, Americanism Contrasted with Foreignism, Romanism and Bogus Democracy ("אמריקניזם בניגוד לזרים, רומניזם ודמוקרטיה מזויפת"), שתקף את הקתולים, זרים ופוליטיקאים דמוקרטיים.

בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19, הפנה בראונלו את תשומת ליבו למנהיגי המפלגה הדמוקרטית של נוקסוויל ולמקורביהם. הוא הסתכסך עם ה-Southern Citizen הרדיקלי, עיתון פרו-פרישה שיצא לאור על ידי איש העסקים ויליאם ג. סוואן והפטריוט האירי ג'ון מיטשל (שבילה בנוקסוויל בגלות), ולפחות בהזדמנות אחת, איים על סוואן באקדח.  בעקבות הכישלון של בנק מזרח טנסי ב-1858, תקף בראונלו באכזריות את מנהליו. התקפותיו אילצו את א. ר. קרוזייר וויליאם צ'רצ'וול לברוח מהמדינה, והרחיקו את ג'ון ה. קרוזייר מהחיים הציבוריים. בראונלו תבע דירקטור אחר, ג'. ג. מ. רמזי, שזכה בפסק דין אזרחי בשם המפקידים בבנק.

חלקית כתוצאה מההתנגדות העיקשת של בראונלו להיפרדות בדפי עיתוניו (ובחלקית בשל הריב הממושך שלו עם אוהד הקונפדרציה, הבנקאי וההיסטוריון של טנסי ג'. ג. מ. רמזי), הוא נכלא מאוחר יותר על ידי רשויות הצבא של מדינות הקונפדרציה (ה-CSA). התובע המחוזי בנוקסוויל, טנסי חנן אותו בדצמבר 1861, ולאחר מכן נאלץ לצאת לגלות בצפון ארצות הברית.

 ויכוחים דתיים 
שמאל|ממוזער| בדרך ל-"FA Ross' Corner", סדרה ב-Jonesborough Whig של בראונלו שתקפה את הכומר הפרסביטריאני פרדריק אוגוסטוס רוס.
בעוד בראונלו עזב את המטיפים הנודדים בשנות ה-30 של המאה ה-19, הוא המשיך להגיב למבקרים שתקפו את האמונה המתודיסטית עד למלחמת האזרחים. בשנת 1843, הריב שלו עם היינס הוביל לכך שהיינס הוברח מאנשי הדת המתודיסטים. באותה שנה, ג'יי. מ. סמית', עורך העיתון Abingdon Virginian, האשים את בראונלו בגניבת תכשיטים בפגישה במחנה. בראונלו הכחיש את האשמה, והאשים את סמית' שהוא נואף. בפגישה של ועידת הולסטון של המתודיסטים באותה שנה, סמית' ניסה ללא הצלחה לגרום לגירוש בראונלו מהכנסייה.

בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19, בראונלו הסתכסך עם הכומר הפרסביטריאני פרדריק אוגוסטוס רוס (1796–1883), אשר, מ-1826 עד 1852, היה כומר של הכנסייה הפרסביטריאנית של Old Kingsport בקינגספורט, טנסי, שם רוס נכנס בשנת 1818. רוס "הכריז מלחמה" קודם לכן על המתודיזם כעורך שותף ב-Calvinist Magazine שלו, שפורסם מ-1827 עד 1832. על אף שדעתו הוסחה על ידי סכסוך פנימי בתוך הכנסייה הפרסביטריאנית במשך כמעט עשור, הוא השיק מחדש את Calvinist Magazine ב-1845. רוס טען שהכנסייה המתודיסטית היא רודנית, והשווה אותה ל"גלגל ברזל גדול" שימחץ את החירות האמריקאית. הוא הצהיר שרוב המתודיסטים היו צאצאים של הלויאליסטים במלחמת העצמאות, והאשים את מייסד הכנסייה המתודיסטית, ג'ון וסלי, באמונה ברוחות ובמכשפות.
שמאל|ממוזער| תחריט מ-The Great Iron Wheel Examined של בראונלו, מראה חבר קונגרס לשעבר תוקף את ג'יימס רובינסון גרייבס בשל לשון הרע.
בראונלו הגיב בתחילה לרוס עם טור תגובה, "FA Ross' Corner", ב-Jonesborough Whig. ב-1847, הוא השיק מאמר נפרד, ה-Jonesborough Quarterly Review, שהוקדש להפרכת התקפותיו של רוס, ויצא למסע הרצאות באותו קיץ. בראונלו טען שבעוד שהיה נפוץ בתקופתו של וסלי שאנשים מאמינים ברוחות רפאים, הוא סיפק ראיות לכך שכמרים פרסביטריאנים רבים עדיין האמינו בדברים כאלה. הוא לעג לרוס כ"נואף רגיל" ובנו של עבד, והאשים את קרוביו בגניבה ובביצוע מעשים מגונים (בנו של רוס הגיב לאישום האחרון באיום מוות). המריבה הזו נמשכה עד שבראונלו עבר לנוקסוויל ב-1849.

בשנת 1856, ג'יימס רובינסון גרייבס, הכומר הבפטיסטי של הכנסייה הבפטיסטית השנייה של נאשוויל, הוקיע את המתודיסטים בספרו The Great Iron Wheel Examined, שהשתמש בטרמינולוגיה ובהתקפות דומות לאלו שרוס השתמש בעשור הקודם. בראונלו הגיב במהירות בחזרה עם The Great Iron Wheel Examined; Or, Its False Spekes Extracted, שפורסם באותה שנה. הוא האשים את גרייבס בהשמצת חבר קונגרס לשעבר, טען כי כמרים בפטיסטים אינם יודעים קרוא וכתוב ומתנגדים ללמידה, והאשים כי הדת הבפטיסטית נעשתה ב"אנוכיות, קנאות, חוסר סובלנות וחוסר מביש בליברליות נוצרית". בראונלו גם לעג לשיטת הטבילה הקבוצתית הבפטיסטית.

 עבדות ופרישה 
השקפותיו של בראונלו על עבדות השתנו עם הזמן. בעוד שכתביו שלפני מלחמת האזרחים חושפים נטייה חזקה בעד עבדות, שמו מופיע בעצומה של הביטול 1834. בתחילת שנות ה-1840, בראונלו תמך באגודת הקולוניזציה האמריקאית, אשר ביקשה ליישב מחדש עבדים משוחררים בליבריה. עם זאת, בשנים שלאחר מכן, הוא עבר לעמדה פרו-עבדות נחרצת. ואף היו לו עבדים בעצמו. ידידו ועמיתו של בראונלו, אוליבר פרי טמפל, הצהיר כי לחץ חברתי בשנות ה-30 של המאה ה-19 דחף את רוב תושבי הדרום לאמץ דעות פרו-עבדות. ההיסטוריון רוברט מקנזי, לעומת זאת, מציע שייתכן שהשינוי התומך בעבדות של בראונלו נעוץ ביריבות בין המתודיסטים הצפוניים והדרומיים על הנושא בשנות ה-40 של המאה ה-19.

בשנות ה-50 של המאה ה-19, בראונלו היה בעד עבדות באופן קיצוני, בטענה שהמוסד "הוסמך על ידי אלוהים". הוא מצא הגנה בכתבי הקודש על העבדות בנאום שנשא בנוקסוויל בשנת 1857, ובשנה שלאחר מכן, הוא אתגר את המתנגדים לעבדות הצפוניים לדון בנושא. האתגר התקבל בתחילה על ידי פרדריק דאגלס, אך בראונלו סירב לדון עימו בגלל הגזע שלו. האתגר נלקח אז על ידי אברם פרין ממקגרוויל, ניו יורק, איש דת בכנסיית הקהילתיות, ועורך עיתון נגד העבדות. בוויכוח, שהתקיים בפילדלפיה בספטמבר 1858, אמר בראונלו בטיעון הפתיחה שלו:לא רק לאורך הדיון הזה אני אקח בפתיחות ובאומץ את הטענה שצריך "להנציח את העבדות כפי שהיא קיימת באמריקה", אלא שעבדות היא מצב מבוסס ובלתי נמנע לחברה האנושית. אשמור על הטענה שאלוהים תמיד התכוון להתקיים יחסי האדון והעבד; כי ישו והמורים הראשונים לנצרות, מצאו שהעבדות אינה שונה בשום עניין מהותי מהעבדות האמריקאית, "משולבת בכל מעמד בחברה" ... שהעבדות הייתה קיימת מאז הארגון הראשון של החברה, היא תתקיים עד קץ הימים. במהלך מלחמת האזרחים, בראונלו חזר לעמדה נגד עבדות, וקרא לאמנציפציה.
שמאל|ממוזער| איור ב-A Hero In Homespun של ברטון, המראה את בראונלו נושא נאום פרו-האיחוד בסביירוויל ב-1861
בראונלו התנגד נחרצות לפרישת הדרום. הוא טען שהפורשים רוצים להקים מדינה הנשלטת על ידי "אריסטוקרטים גאים בארנק" ממעמד בעלי המטעים הדרומיים. בראונלו תמך בחברו, המועמד התומך באיחוד, ג'ון בל, בבחירות לנשיאות ב-1860, ובספטמבר אותה שנה, קטע עצרת בעד ברקינרידג' בנוקסוויל כדי להתעמת עם הדובר המרכזי של העצרת, ויליאם לוונדס יאנסי מאלבמה. כאשר קרוליינה הדרומית נפרדה בעקבות בחירתו של לינקולן בנובמבר 1860, בראונלו לעג למדינה ול"עלה הכרוב האומלל של דגל פלמטו" שלה כצאצאים של לויאליסטים בריטים, ובכך העניק לה זיקה לטיפוסים האריסטוקרטיים שישלטו בקונפדרציה הדרומית המוצעת.

עד 1861, ל-Knoxville Whig היו 14,000 מנויים, ונחשב בעיני הפורשים לשורש הרגש הפרו-איחוד העיקש במזרח טנסי (האזור דחה באופן מהדהד משאל עם על היפרדות בפברואר אותה שנה). הדמוקרטים של נוקסוויל ניסו להתנגד לבראונלו על ידי מינוי הפורש הרדיקלי ג'יי אוסטין ספרי כעורך ה-Noxville Register, תוך היכנסות למלחמת עריכה שנמשכה לאורך רוב השנה. בראונלו כינה את ספרי "מנוול" ו"הולל", ולעג לתפוצה הקטנה יחסית של ה-Register.

לאורך אביב 1861, בראונלו ועמיתיו, אוליבר פרי טמפל, ט. א. ר. נלסון והוראס מיינרד, צפו במזרח טנסי, ונשאו עשרות נאומים פרו-איחוד. בחודשים מאי ויוני 1861, ייצג בראונלו את מחוז נוקס בוועידת מזרח טנסי, אשר פנתה ללא הצלחה לבית המחוקקים של המדינה כדי לאפשר למזרח טנסי להקים מדינה נפרדת הדוגלת באיחוד. בשבועות שלאחר הפרישה של טנסי ביוני 1861, השתמש בראונלו ב-Whig כדי להגן על תומכי מפלגת האיחוד שהואשמו במעשי בגידה מצד שלטונות הקונפדרציה. בסתיו 1861, ה-Whig היה העיתון התומך באיחוד האחרון בדרום. הוא צוטט כאומר "אנחנו מתכוונים להילחם בפורשים עד שהגיהנום יקפא, ואז להילחם בהם על הקרח".

 מלחמת האזרחים האמריקנית 
ב-24 באוקטובר 1861, השעה בראונלו את הפרסום של ה-Whig לאחר שהתוודע שרשויות הקונפדרציה מתכוננות לעצור אותו. ב-4 בנובמבר, הוא עזב את נוקסוויל והסתתר בהרי הסמוקי הגדולים מדרום, שם הייתה נוכחות פרו-איחוד חזקה, ובילה מספר שבועות עם חברים ב-Wears Valley ו-Tuckaleechee Cove. ב-8 בנובמבר שרפו לוחמי גרילה פרו-איחוד כמה גשרי רכבת במזרח טנסי, ותקפו כמה אחרים. מנהיגי הקונפדרציה חשדו מיד בבראונלו בשותפות במעשים, אך הוא הכחיש כל מעורבות בהתקפות.
שמאל|ממוזער| בראונלו (במרכז) מתבונן בשורף הגשרים המורשע האריסון סלף נפרד מבתו; סלף קיבל בסופו של דבר חנינה על ידי ג'פרסון דייוויס
בראונלו ביקש רשות לעזוב את המדינה, אשר ניתן על ידי מזכיר המלחמה של הקונפדרציה יהודה פ. בנימין. אולם ב-6 בדצמבר, כשהיה בנוקסוויל והתכונן לעזוב, נציב מחוז נוקס רוברט בריינולדס והתובע המחוזי של מדינות הקונפדרציה, ג'ון קרוזייר רמזי (בנו של מזכיר האוצר של מדינות הקונפדרציה ג'. ג. מ. רמזי, המבוגר שאליו התייחס בראונלו מוקדם יותר באותה שנה. בתור "ההיסטוריון הוותיק והשקרן של טנסי") עצר וכלא את בראונלו באשמת בגידה. בעודו בכלא, בראונלו היה עד למשפטים ולרגעים האחרונים של רבים משורפי הגשרים הנידונים, אותם תיעד ביומן. הוא שלח מכתב לבנימין במחאה על כליאתו, וכתב, "שהיא הסמכות העליונה שלך, מזכיר המלחמה, מייג'ור גנרל, או עורך דין שיכור קטן ומלוכלך כמו ג'ון רמזי!"  לאחר שבנג'מין איים לחון את בראונלו, הוא שוחרר בסוף דצמבר 1861.

בראונלו לווה לנאשוויל (שצבא האיחוד כבש), וחצה לשטח שבשליטת האיחוד ב-3 במרץ 1862. מאבקו נגד ההיפרדות הפך אותו לסלבריטאי במדינות הצפוניות, והוא יצא למסע הרצאות, החל בנאומים בסינסינטי ובדייטון בתחילת אפריל. הוא נאם לצד מושל אינדיאנה אוליבר פ. מורטון במטרופוליטן הול באינדיאנפוליס ב-8 באפריל, ודיבר בבורסת הסוחרים בשיקגו כמה ימים לאחר מכן. ב-14 באפריל הוא נאם בבית המחוקקים של מדינת אוהיו בקולומבוס. הוא אירח משתה בבית Monongahela בפיטסבורג ב-17 באפריל, ונאם באולם העצמאות בפילדלפיה יומיים לאחר מכן.
ממוזער| איור של אמן משנת 1888 של בתו של בראונלו, סוזן, מאיימת על חיילי הקונפדרציה שביקשו להסיר את הדגל האמריקאי מביתם של בני הזוג בראונלו בנוקסוויל
בפילדלפיה, המוציא לאור ג'ורג' וו. צ'יילדס שכנע את בראונלו לכתוב ספר, Sketches of the Rise, Progress and Decline of Secession, שהושלם במאי 1862. עד ספטמבר, הספר נמכר ביותר מ-100,000 עותקים. לאחר מכן פנה בראונלו לצפון מזרח, שם נאם בלשכת המסחר של העיר ניו יורק ב-14 במאי, ובאקדמיה למוזיקה ב-15 במאי. בשבועות שלאחר מכן, הוא נאם בבוסטון ובערים שונות בניו אינגלנד, ולאחר מכן סייר במערב ניו יורק ואילינוי. בסוף יוני, הוא העיד במשפט ההדחה של וסט יוז האמפריז, שופט בקונפדרציה שדחה את ערבות בראונלו בעקבות מעצרו בדצמבר.

ביוני 1862, העובדים ב-Colt Armory בהרטפורד הציגו אקדח לבתו של בראונלו, סוזן, שאיימה לירות בשני חיילי הקונפדרציה בניסיון להסיר את הדגל האמריקאי מביתם של משפחת בראונלו בנוקסוויל בדצמבר של השנה הקודמת.  מאוחר יותר באותה שנה, הסופר ארסטוס בידל פרסם רומן זול, Parson Brownlow and the Unionists of East Tennessee. בשנת 1863, הוצאת המוזיקה מפילדלפיה, לי אנד ווקר, הוציאה פריט מוזיקלי, Parson Brownlow's Quick Step. 
ימין|ממוזער| סגנון התקשורת הישיר האופייני של בראונלו ניכר בכותרת העיתון Rebel Ventilator; 
בראונלו חזר לנאשוויל בתחילת 1863, ועקב אחרי כוחותיו של אמברוז ברנסידס חזרה לנוקסוויל בספטמבר. בנובמבר 1863, תוך שימוש בהכנסות מסיבוב הרצאות שלו, הוא השיק מחדש את ה-Whig תחת הכותרת, Knoxville Whig and Rebel Ventilator, והחל לרדוף באופן נקמני אחר חברי הקונפדרציה לשעבר. הוא בילה חלק משנת 1864 בניסיון לארגן מחדש את ועידת הולסטון של הכנסייה שלו וליישר אותה מחדש עם המתודיסטים הצפוניים.

 תקופת השיקום כמושל טנסי 
בראונלו היה מועמד לתפקיד מושל טנסי על ידי כינוס של יוניוניסטים מטנסי בינואר 1865. הוא היה המועמד היחיד. ועידה זו הגישה גם תיקונים חוקתיים של המדינה המוציאים מחוץ לחוק את העבדות ומבטלים את פקודת ההפרדה, ובכך הפכה את מדינתו לראשונה מבין מדינות הדרום שעזבה את הקונפדרציה. המושל הצבאי, אנדרו ג'ונסון, חוקק שורה של צעדים שבעצם מנעו ממדינות הקונפדרציה לשעבר להצביע, וב-4 במרץ, בראונלו נבחר בהצבעה של 23,352 מול 35 קולות, והתיקונים עברו בפער דומה. ההצבעה עמדה ב"מבחן 1/10" של הנשיא לינקולן, שהכיר בבחירות במדינות הדרום אם סך ההצבעה היה לפחות עשירית מסך ההצבעה בבחירות לנשיאות ב-1860. 
שמאל|ממוזער| דיוקן המושל בראונלו מאת ג'ורג' דורי. דיוקן רשמי זה של המושל בראונלו הוצג רק לזמן קצר בתוך בניין קפיטול מדינת טנסי במהלך 1987.
בתחילת אפריל 1865 הגיע בראונלו לנאשוויל, עיר שהוא תיעב אותה, לאחר שכינה אותה "דוחה", והצהיר שיש לה "נשיפה קטלנית ובוגדנית". הוא הושבע ב-5 באפריל, והגיש את התיקון ה-13 לאשרור למחרת. לאחר אישור התיקון הזה, הגיש בראונלו שורה של הצעות חוק להעניש את תומכי הקונפדרציה לשעבר. הוא שלל זכויות לפחות במשך חמש שנים לכל מי שתמך בקונפדרציה, ובמקרים של מנהיגי הקונפדרציה, חמש עשרה שנים. מאוחר יותר הוא חיזק את החוק הזה כדי לדרוש מבוחרים פוטנציאליים להוכיח שהם תמכו באיחוד. הוא ניסה להטיל קנסות על לבישת מדי הקונפדרציה, וניסה למנוע מכמרי הקונפדרציה לערוך נישואים. 

לאחר כמה חודשים בתפקיד החליט בראונלו שג'ונסון, שעד אז הפך לנשיא ארצות הברית, סובלני מדי כלפי מנהיגי הקונפדרציה לשעבר, והתיישר עם הרפובליקנים הרדיקליים, קבוצה ששלטה בקונגרס והתנגדה בתוקף לג'ונסון. בבחירות למושבי הקונגרס של המדינה שנערכו באוגוסט 1865, דחה בראונלו כמעט שליש מסך הקולות כדי לאפשר למועמד הרדיקלי סמואל ארנל לנצח במחוז הקונגרס השישי. קבוצה קטנה של מחוקקים במדינה, בראשות יושב ראש בית הנבחרים ויליאם הייסקל, פנתה נגד בראונלו, בטענה שמעשיו היו רודניים מדי, והתיישרו עם ג'ונסון. עד 1866, בראונלו החל להאמין שכמה מתושבי הדרום זוממים מרד נוסף, ושאנדרו ג'ונסון יהיה המנהיג שלו.

 התנגדות לקו קלוקס קלאן 
ממוזער| תצלום של בראונלו מאת מת'יו בריידי
בראונלו החל לקרוא להרחבת זכויות האזרח לעבדים משוחררים, וקבע כי "כושי נאמן הוא ראוי יותר מאשר לבן לא נאמן". במאי 1866 הוא הגיש לאשרור את התיקון ה-14, בו תמכו הרדיקלים בקונגרס, אך ג'ונסון ובני בריתו התנגדו. המיעוט הפרו-ג'ונסוני בבית הנבחרים של המדינה ניסה לברוח מנאשוויל כדי למנוע קוורום, וסמל הבית נשלח לעצור אותם. שניים נלכדו - פליזנט ויליאמס וא ג' מרטין - והוגבלו בחדר ועדת הבית הנבחרים, מה שהעניק לבית את המספר הדרוש של חברים שנכחו כדי לקבוע קוורום. לאחר שהתיקון עבר בהצבעה 43–11, הייסקל סירב לחתום עליו והתפטר במחאה. יורשו חתם עליו, עם זאת, והתיקון אושרר.  בהעברת החדשות לקונגרס, בראונלו לעג לג'ונסון וקבע: "המחמאות שלי לכלב המת בבית הלבן".  טנסי התקבלה מחדש לאיחוד זמן קצר לאחר מכן, ויוצגה שוב בקונגרס עד 1866; טנסי הייתה מדינת הקונפדרציה היחידה לשעבר שעקפה את השיקום הצבאי.

הרדיקלים הציעו את בראונלו לכהונה שנייה לתפקיד המושל בפברואר 1867. יריבו היה אמרסון את'רידג', מבקר תדיר של ממשל בראונלו. באותו חודש העביר בית המחוקקים הצעת חוק המעניקה לתושביה השחורים של המדינה זכות הצבעה, וליגות האיחוד התארגנו כדי לסייע לעבדים משוחררים בתהליך זה. חברי הליגות הללו התעמתו לעיתים קרובות עם חברי קונפדרציה לשעבר חסרי זכויות, כולל חברי קו קלוקס קלאן המתפתח, ובראונלו ארגן משמר מדינה, בראשות הגנרל ג'וזף אלכסנדר קופר, כדי להגן על הבוחרים (ולהציק לאופוזיציה). כשנשללו הזכויות מהתומכים לשעבר בקונפדרציה, בראונלו ניצח בקלות את את'רידג' בבחירות של 1867
שמאל|ממוזער| תצלום של בראונלו מאת קרל גירס
עד 1868, האלימות של הקו קלוקס קלאן עלתה משמעותית. הארגון שלח לבראונלו איום במוות, והתקרב להתנקשות בחיי חבר הקונגרס סמואל ארנל. גנרל נייתן ב. פורסט הצטרף לקלאן, והפך לקוסם הגדול הראשון שלו, חלקית בתגובה למדיניות שלילת הזכויות של בראונלו. "המסמכים המשפחתיים של ויליאם ג. בראונלו, 1836–1900", שנכנסו לארכיון על ידי מזכיר המדינה של טנסי, מכילים מכתב אחד מיום 4 ביולי 1868, מהקיקלופ הגדול של הקו קלוקס קלאן סטלה מורטון, שבו מאיים מורטון על חייו של המושל בראונלו. .

בראיון ל-Cincinnati Commercial הצהיר פורסט, "מעולם לא הכרתי בממשלה הנוכחית בטנסי כבעלת קיום חוקי כלשהו". הוא התנגד לכך שהמושל בראונלו יזעיק את המיליציה והזהיר אם הם "מבצעים פשעים" ש"הם וממשלתו של מר בראונלו יושמדו, אף רדיקל לא יישאר בחיים". פורסט טען שלקלאן היו יותר מ-40,000 חברים בטנסי ו-550,000 במדינות הדרום. הוא אמר שהקלאן תמך במפלגה הדמוקרטית. פורסט טען שהכרזה של בראונלו קראה לירות בחברי הקלאן. פורסט הכחיש שהוא בעצמו חבר בקלאן.

פורסט ושנים-עשר חברי קלאן נוספים הגישו עצומה לבראונלו, והצהירו שהם יפסיקו את פעילותם אם לתומכי הקונפדרציה תינתן זכות הצבעה. בראונלו דחה זאת, עם זאת, והתחיל לארגן מחדש את משמר המדינה וללחוץ על בית המחוקקים לסמכויות אכיפה גדולות עוד יותר.

בראונלו תמך ביוליסס ס. גרנט לנשיאות בבחירות 1868, וביקש להציב חיילים פדרליים ב-21 מחוזות של טנסי כדי להתמודד עם הפעילות הגואה של הקלאן. בית המחוקקים של המדינה העניק לו את הסמכות לזרוק רישומי בוחרים שלמים של מחוזות אם הוא חושב שהם כוללים מצביעים חסרי זכויות. באוקטובר 1868, לפני הבחירות, השליך בראונלו את כל המצביעים הרשומים במחוז לינקולן. לאחר הבחירות, שניים מהמועמדים של הרדיקלים לקונגרס, לואיס טילמן במחוז ה-4 וויליאם ג'יי סמית' במחוז ה-8, הובסו בתחילה. בראונלו, שהאמין שהפחדת הקו קלוקס קלאן היא הסיבה לתבוסתם, דחה את הקולות ממחוזות מרשל וקופי, ואיפשר לטילמן לנצח, ודחה את הקולות ממחוזות פייט וטיפטון, מה שאפשר לסמית' לנצח.

בפברואר 1869, כאשר כהונתו האחרונה של בראונלו הגיעה לסיומה, הוא הציב תשעה מחוזות תחת ממשל צבאי, בטענה שזה הכרחי כדי לדכא את האלימות הגואה של הקלאן. הוא גם שיגר חמש פלוגות שמירה של המדינה כדי לכבוש את פולאסקי, שם הוקם הקלאן. לאחר שבראונלו עזב את תפקידו במרץ, פורסט הורה לקלאן להרוס את התלבושות שלהם ולהפסיק כל פעילות.

 הסנאט האמריקאי ואחרית חייו 
לאחר בחירתו מחדש כמושל טנסי ב-1867, החליט בראונלו שלא יבקש קדנציה שלישית, ובמקום זאת ביקש להיבחר למושב הסנאט האמריקני שיפנה דייוויד פטרסון, חתנו של אנדרו ג'ונסון, ב-1869. באוקטובר 1867, בית המחוקקים של המדינה בחר בבראונלו על פני ויליאם ב. סטוקס בהצבעה של 63 מול 39 קולות. עד שהושבע ב-4 במרץ 1869, מחלת עצבים מתמשכת החלישה אותו במידה ניכרת, ופקיד הסנאט נאלץ לקרוא את נאומיו.  אחד מנאומיו היה הגנתו על אמברוז ברנסייד, גנרל האיחוד ששחרר את נוקסוויל מכוחות הקונפדרציה ב-1863.

בראונלו היה חבר בסנאט האמריקני כאשר הגרסה הסופית של הצעת החוק S. 810 הוצגה במליאת הסנאט ב-19 באפריל 1870, שחוקקה בחודש שלאחר מכן על ידי הקונגרס האמריקני, ונחתמה בחוק על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט ב-31 במאי 1870 כחוק האכיפה משנת 1870 (ידוע גם כחוק זכויות האזרח משנת 1870 או חוק קו קלוקס קלאן הראשון) וחוק האכיפה השני של 1871 המאוחר יותר (הידוע גם כחוק זכויות האזרח משנת 1871 או חוק קו קלוקס קלאן השלישי) של הקונגרס של ארצות הברית שהסמיך את הנשיא להשעות את ההביאס קורפוס על מנת להילחם בקו קלוקס קלאן וארגוני עליונות לבנה אחרים.
שמאל|ממוזער| הבית והספרייה של בראונלו בשדרות קמברלנד 211 בנוקסוויל (כבר לא קיים), כפי שצויר על ידי בנסון ג'ון לוסינג
בראונלו (בזמן שסבל בעליל מה"שיתוק" שפקד אותו בהמשך חייו) ב-1871 בראיון של כתב מ"ניו יורק הראלד", חזה בראונלו בעצם את כישלון תקופת השיקום, השפל הקרוב של יחסי הגזע האמריקאי, ומעבר לו:

לאחר סיום כהונתו בסנאט ב-1875, חזר בראונלו לנוקסוויל. יורשו כמושל, דהוויט קלינטון סנטר, ביטל את רוב היוזמות הרדיקליות שלו, ואיפשר לדמוקרטים להחזיר לידיהם את השליטה בממשלת המדינה. לאחר שמכר את ה-Whig ב-1869, רכש בראונלו עניין ב-Noxville Chronicle, עיתון רפובליקני שפורסם על ידי בן חסותו הוותיק, ויליאם רול. שמו של העיתון שונה ל-Noxville Whig and Chronicle. בשנת 1876, בראונלו תמך ברתרפורד הייז לנשיאות.  בדצמבר של אותה שנה, הוא נאם בפתיחת קולג' נוקסוויל, שהוקם עבור תושבי העיר האפרו-אמריקאים.

בליל ה-28 באפריל 1877, התמוטט בראונלו בביתו ומת למחרת אחר הצהריים. סיבת המוות ניתנה כ"שיתוק המעיים". הוא נקבר בבית הקברות אולד גריי של נוקסוויל בעקבות מסע הלוויה שתואר על ידי עמיתו, אוליבר פרי טמפל, כגדול בהיסטוריה של העיר עד לאותו זמן.

 מורשת 
ב-1870 השיק ויליאם רול, שהיה עיתונאי עבור ה-Whig, את Knoxville Chronicle, שנחשב ליורשו הפרו-רפובליקני של ה-Whig. רול המשיך לערוך את העיתון הזה, שבסופו של דבר שונה שמו ל-The Knoxville Journal, עד מותו ב-1928. The Knoxville Journal נשאר אחד מהעיתונים היומיים של נוקסוויל עד שנסגר ב-1991. אדולף אוקס, שלימים הפך למוציא לאור של הניו יורק טיימס, החל את הקריירה שלו ב"כרוניקל" בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19.

ויליאם רול כתב כי בראונלו היה "אמן של סרקזם נבזי ובוער, והוא פרח בעידן שבו ציפו לדברים כאלה מעיתונאי ציבורי". ג' אוסטין ספרי, העורך המתחרה של בראונלו בנוקסוויל שלפני מלחמת האזרחים, הודה שבראונלו היה שופט יוצא דופן של הטבע האנושי.

עמיתו הוותיק של בראונלו, אוליבר פרי טמפל, כתב עליו:לחברים היה קל לשכנע את מר בראונלו לעשות כל דבר שאינו מפר את תחושת הזכות שלו; להכריח אותו היה בלתי אפשרי. ילד יכול להוביל אותו; ענק לא יכול היה להזיז אותו מדעתו. כאשר החליט בדעתו, היא הייתה בלתי ניתנת להזזה כמו ההרים.בראונלו נותר דמות מפלגת במשך עשרות שנים לאחר מותו. בשנת 1999, כתב ההיסטוריון סטיבן אש, "יותר מ-120 שנה לאחר מותו, עצם אזכור שמו במדינת המתנדבים יכול לעורר צחוק רועם או קללות מרות".  בראונלו תואר כ"המושל הגרוע ביותר של טנסי", ו"האיש השנוא ביותר בהיסטוריה של טנסי". סקר משנת 1981 של חמישים ושניים היסטוריונים של טנסי, שדירג את מושלי המדינה לפי יכולת, הישגים ומדינאיות, הציב את בראונלו אחרון.

העיתונאי סטיב האמפרי טען שבראונלו הוא עורך וכתב מוכשר בעיתון, כפי שמעיד הדיווח שלו על אירועים כמו פתיחת מלון גאיוסו בממפיס ומגפת הכולרה של נוקסוויל ב-1854.

ועדת הקפיטול של האספה הכללית של טנסי הסירה את הדיוקן הרשמי של המושל פרסון בראונלו שהותקן רק לזמן קצר במהלך אפריל 1987 בספרייה המחוקקת של בניין קפיטול המדינה, בהמלצת הסנאטור הדמוקרטי של מדינת טנסי דאגלס הנרי.

 משפחתו 
ממוזער| "חירות ואיגוד. עכשיו ולנצח, אחד ובלתי נפרד" - דגל ארצות הברית בעל 34 כוכבים שניתן לסוזן בראונלו על ידי נשות פילדלפיה, 13 ביוני 1862 (East Tennessee Historical Society)
בראונלו נישא לאלייזה אובריאן (1819–1914) במהלך 1836 באליזבתטון, טנסי. נולדו להם שבעה ילדים: סוזן, ג'ון בל, ג'יימס פטון, מרי, פאני, אנני וקלדוניה טמפל.

אלייזה אובריאן בראונלו התגוררה בבית המשפחה בנוקסוויל עד מותה ב-1914 בגיל 94. בשנות ה-1890 ובתחילת המאה ה-20, מבקרים רבים, כולל שלושה נשיאים (ויליאם מקינלי, תאודור רוזוולט וויליאם הווארד טאפט), קראו לאלייזה בראונלו בעת ביקור בנוקסוויל.

בנם הבכור של בני הזוג בראונלו, ג'ון בל בראונלו (1839–1922), היה קולונל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים. בעשורים שלאחר מות אביו, הוא עזר לממן את הפיתוח של שכונת נוקסוויל אשר במשך שנים הייתה ידועה בשם "בראון". בית הספר היסודי בראונלו, ששירת את השכונה הזו מ-1913 עד 1995, עדיין עומד על תילו, והוסב ללופטים עירוניים.Knox County Development Corporation, Brownlow School Redevelopment & Urban Renewal Plan , August 2007. Retrieved: 29 October 2012.

בנם הצעיר של בני הזוג בראונלו, ג'יימס פטון בראונלו (1842–1879), היה גם קולונל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים, אם כי מאוחר יותר קיבל דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון. הוא שירת כשליש גנרל במשמר המדינה בתקופתו של אביו כמושל.

וולטר פ. בראונלו (1851–1910), אחיינו של ויליאם בראונלו, כיהן כחבר קונגרס אמריקאי מהמחוז הראשון של טנסי משנת 1897 ועד מותו.

ג'יימס סטיוארט מרטין (1826–1907), אחיין נוסף של ויליאם בראונלו (בנה של אחותו, ננסי), כיהן כחבר קונגרס אמריקאי מאילינוי באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19.

לואיס בראונלו (1879–1963), מדען פוליטי ומתכנן ערים בולט מהמאה ה-20, היה נכד של אחד מבני דודיו הראשונים של ויליאם בראונלו. הוא כיהן קדנציה סוערת של 3 שנים כמנהל העיר של נוקסוויל בשנות ה-20.
לקריאה נוספת
 Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1481-1482

 קישורים חיצוניים 

 ויליאם בראונלו באתר אגודת המושלים הלאומית 


 ויליאם בראונלו באתר The Political Graveyard 


 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי וירג'יניה
קטגוריה:מושלי טנסי
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מטנסי
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1805
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1877