ג'יימס דוורו

ג'יימס פטריק סינוט דוורו (באנגלית: James Patrick Sinnott Devereux; 20 בפברואר 1903 – 5 באוגוסט 1988) היה גנרל חיל הנחתים של ארצות הברית, מעוטר צלב הצי וחבר קונגרס רפובליקני. הוא היה הקצין האחראי (OIC) של יחידת גדוד ההגנה הראשון במהלך ההגנה על האי וייק בדצמבר 1941. הוא נתפס באי וייק כשבוי מלחמה, יחד עם אנשיו, לאחר קרב של 15 יום עם היפנים. לאחר שחרורו בספטמבר 1945 סיים את הקריירה הצבאית שלו כקולונל ב-1948, ועם פרישתו הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. מאוחר יותר ייצג את מחוז הקונגרס השני של מדינת מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך ארבע קדנציות מ-1951 עד 1959. ב-1958 נכשל בניסיונו להיבחר לתפקיד מושל מרילנד.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
דוורו נולד ב-20 בפברואר 1903 בקבנה, קובה, שם הוצב אביו, ד"ר ג'ון ריאן דוורו, מנתח של צבא ארצות הברית. ב-1910 עברה המשפחה ל-Chevy Chase, מרילנד, בגבול הצפוני של מחוז קולומביה. שם, דוורו, אחד מעשרת הילדים, רכב עם כלבי ציד בפארק רוק קריק ושיחק פולו. בגיל 10 השיג רישיון נהיגה ממחוז קולומביה, שלא הייתה לו דרישת גיל באותה עת.

דוורו למד במכינה של הצבא והצי בוושינגטון הבירה, ולאחר מכן בבית הספר טומה המשקיף על נהר ססקואנה בפורט דיפוזי, מרילנד, בלהווילה בלוזאן, שווייץ (כשהוריו התגוררו בווינה, אוסטריה), ולאחר מכן בקולג' לויולה בבולטימור, מוסד קתולי ישועי במרילנד.

 קריירה בחיל הנחתים 
ביולי 1923 התגייס דוורו לחיל הנחתים של ארצות הברית בגיל 20, הוסמך כלוטננט משנה בפברואר 1925, ולאחר מכן הוצב לתפקיד בנורפוק, וירג'יניה, פילדלפיה, פנסילבניה, בבסיסי הנחתים בקוונטיקו, וירג'יניה, ובמפרץ גואנטנמו, קובה. בשנת 1926, הוא פונה ליחידת שמירת הדואר בעיר ניו יורק ולאחר מכן הועבר לכוח הנחתים ששירתו אז בניקרגואה כקצין פלוגה.

כשחזר לארצות הברית בתחילת 1927, הוצב ב-USS "יוטה" ולאחר מכן נשלח שוב לניקרגואה. זמן קצר לאחר מכן נשלח לסין שם הועלה לדרגת לוטננט ראשון. בהיותו בסין פיקד גם על המחלקה הרכובה של משמר הנציגות האמריקאית בביפינג.

בשנת 1933, לאחר סיור של שנה בתפקיד בקוונטיקו, הוא הוצב בבית הספר לתותחי החופים בפורט מונרו, וירג'יניה. לאחר קידומו לקפטן בדצמבר 1935, קיבל פקודה לחזור לקוונטיקו, שם, עד 1936, הדריך בבית הספר לנשק הגנה בבסיס וסייע בהכנת מדריך לחיל הנחתים על נשק הגנה בבסיס.

בשנת 1938, לאחר סיור בתפקיד עם יחידת הנחתים על סיפון ה-USS "יוטה", הועבר דוורו לבסיס חיל הנחתים בסן דייגו.

 הגנת האי וייק 
בינואר 1941, הוצב דוורו בפרל הארבור באיי הוואי ולאחר מכן נשלח לאי וייק כקצין האחראי על יחידת גדוד ההגנה הראשון באי וייק, הממוקם בצפון מערב האוקיינוס השקט. דוורו ואנשי גדוד ההגנה הראשון הגיעו לאי וייק ב-15 באוקטובר 1941 על סיפון ה-USS Regulus (AF-57). כשהם הגיעו כבר היו באי 1,146 פועלי בניין אזרחיים שהיו עסוקים בשיפור התשתית של האטול. בבוקר יום שני, 8 בדצמבר 1941, הוא קיבל את ההודעה כי פרל הארבור הותקפה על ידי היפנים כמה שעות קודם לכן (יום ראשון, 7 בדצמבר 1941). בקרב שלאחר מכן, (קרב האי וייק), מייג'ור דוורו, והנחתים שלו, בתמיכת טייסת הקרב הימית 211, גרמו נזק לשתי סיירות, הטביעו שתי משחתות, ספינת ליווי אחת, והשמידו או פגעו בסך הכל 72 מטוסים, וכנראה הטביעו צוללת אחת. שתי משחתות נוספות ניזוקו ביום האחרון. אולם, מאוחר יותר, לאחר שכוח פלישה גדול יותר תקף אותם, לאחר ימים של לחימה מרה, נכנעו 449 הנחתים ליפנים ב-23 בדצמבר 1941.

 שבוי מלחמה 
ימין|ממוזער|212x212 פיקסלים| מייג'ור דוורו, כשבוי מלחמה בשאנגחאי, בערך 1942.
לאחר לכידתו, נשאר באי וייק עד ה-12 בינואר 1942, אז נשלח משם עם אנשיו על ה-Nita Maru. הם עצרו ביוקוהמה, שם ירדו כמה קצינים אמריקאים, אך מאוחר יותר הגיעו לווסונג, הממוקמת במורד הנהר משאנגחאי, ב-24 בינואר. הוא נשאר שם עד 9 בדצמבר 1942, אז הועבר לג'יאנגוואן, שם בילה 29 חודשי שבי. במשך חמישה שבועות, שהה בפנגטאי, ליד בייפינג, ולאחר מכן הועבר למחנות במרכז הוקאידו, יפן. דוורו שוחרר ממחנה הכלא האי הוקאידו ב-15 בספטמבר 1945.

 לאחר מלחמת העולם השנייה 
לאחר חופשת שיקום קצרה, הוצב בקורס הבכיר בבית הספר ללוחמה אמפיבית בקוונטיקו מספטמבר 1946 עד מאי 1947. עם סיום לימודיו, קיבל פיקוד על יחידה בדיוויזיית הנחתים הראשונה במחנה פנדלטון, אושנסייד, קליפורניה. הוא שירת כמפקד גדוד המטה של הדיוויזיה עד לפרישתו ב-31 ביולי 1948. ב-1947 ראה אור ספרו, "סיפורו של האי וייק".

דוורו הועלה לדרגת בריגדיר גנרל עם פרישתו לגמלאות בהתאם לחוק, לאחר שזכה לשבחים מיוחדים על מילוי תפקידו בלחימה בפועל. על מנהיגותו בהגנה על המוצב האמריקני הזעיר במשך 15 ימים כנגד סיכויים עצומים, זכה דוורו בעיטור צלב הצי.

דוורו הפך זכאי למדליית שירות שבוי מלחמה כאשר היא אושרה ב-8 בנובמבר 1985.

 קריירה לאחר הצבא – חקלאות, קונגרס, ביטחון הציבור 
דוורו החל בחקלאות סוסים,Uhlig, Mark (August 8, 1988). "James Devereux is dead at 85; War hero and a Congressman". New York Times. עם חווה ליד גלינדון, מרילנד, בפרברי מחוז בולטימור; ולאחר פרישתו מחיל הנחתים, עבר דוורו לחווה על שטח  בסטיבנסון, מרילנד.

בשנת 1950 נבחר דוורו כמועמד המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מרילנד לאחר שניצח את הנציג הדמוקרטי המכהן ויליאם בולטון. דוורו כיהן ארבע קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית מה-3 בינואר 1951 ועד 3 בינואר 1959. במהלך הקריירה שלו בקונגרס, תמך בביטול ההפרדה של בתי ספר ציבוריים וסיום האפליה הגזעית בתעסוקה. הוא כיהן בוועדת השירותים המזוינים של בית הנבחרים מ-3 ביולי 1952 (החליף את ג'ון אנדרסון (רפובליקני מקליפורניה)) עד שעזב את הקונגרס. דוורו לא חתם על המניפסט הדרומי של 1956 והצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957. הוא לא היה הועמד לבחירה מחדש ב-1958, אבל ניסה להיבחר כמושל מרילנד נגד המועמד הדמוקרטי ג'יי מילארד טאוס מקריספילד בחוף המזרחי התחתון של מרילנד של מפרץ צ'ספיק. ב-1960 מונה ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז הקונגרס שלו.

מאוחר יותר שימש כמנהל בטיחות הציבור במחוז בולטימור, מרילנד, מדצמבר 1962 עד 1966, ופיקח על המשטרה ומכבי האש.

הוא היה חבר בבני המהפכה האמריקאית.

הוא היה תושב רוקסטון, מרילנד, עד מותו.

 משפחתו 
דוורו הוא נכדו של ג'וזף פ. סינוט, איש עסקים אירי בולט בפילדלפיה שעשה הון כבעלים משותף של ויסקי שיפון של גיבסון. אמו של דוורו, אנני סינוט דוורו, נפטרה ב-27 באוקטובר 1944, בזמן ששהה במחנה שבויים יפני. בזמן שהוצב בפייפינג, סין, פגש דוורו את מרי ברוש ולץ', בתו של קולונל ג'ון פ. ולץ', קצין בצבא ארצות הברית. הם נישאו ב-1932. היה להם בן אחד, ג'יימס פטריק, ובת אחת שמתה בלידה (1934). גברת דוורו מתה מסיבוכים מסוכרת ב-1942, זמן קצר לאחר לכידתו על ידי היפנים באי וייק. היא נקברה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. ב-1946 הוא התחתן עם רייצ'ל קלארק קוק ונולדו להם שני בנים. אשתו השנייה מתה ב-1977. הוא התחתן בפעם השלישית, עם עדנה ברנסייד הווארד, ב-1978, וקיבל בן חורג ושלוש בנות חורגות. אחותו, מרגרט, נישאה לבריגדיר גנרל ריצ'רד ה. ג'שקה, חיל הנחתים.

 מוות וקבורה 
בריגדיר גנרל דוורו מת בגיל 85 בהוספיס סטלה מאריס במושב המחוז של טוסון, מרילנד, ממש צפונית לבולטימור ב-5 באוגוסט 1988, מדלקת ריאות. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בצפון וירג'יניה המשקיף על נהר הפוטומק.Burial Details: Devereux, James P – ANC Explorer

 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון
קטגוריה:גנרלים בחיל הנחתים של ארצות הברית
קטגוריה:מעוטרי צלב הצי
קטגוריה:אמריקאים שנשבו במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:אמריקאים ממוצא אירי
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית ממרילנד
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1903
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1988