הממלכה הקדומה (מצרים)

בהיסטוריה המצרית העתיקה, הממלכה הקדומה היא התקופה המשתרעת בשנים 2700–2200 לפני הספירה. היא ידועה גם בתור "עידן הפירמידות" או "עידן בוני הפירמידות", שכן היא כוללת את שלטונם של בוני הפירמידות הגדולים של השושלת הרביעית, כמו המלך סנפרו, שבתקופת שלטונו השתכללה אמנות בניין הפירמידה, והפרעונים ח'ופו, חעפרע ומנכאורע, שהזמינו את בניית הפירמידות בגיזה. מצרים השיגה את השיא המתמשך הראשון שלה כציוויליזציה במהלך תקופה זו, הראשונה מבין שלוש תקופות "ממלכה" (אחריה הממלכה התיכונה והממלכה החדשה), אשר מסמנות את נקודות השיא של הציוויליזציה בעמק הנילוס התחתון.

המושג "ממלכה קדומה" כאחת משלוש "תקופות זהב" נטבע בשנת 1845 על ידי האגיפטולוג הגרמני ברון פון בונסן , והגדרתו התפתחה באופן משמעותי לאורך המאות ה-19 וה-20. לא רק שהשליט האחרון בתקופה השושלתית הקדומה היה קשור לשני המלכים הראשונים של הממלכה הקדומה, אלא שה"בירה", מעון המלוכה, נשארה באִנְבּוּ־חֶץ (Ineb-Hedj), השם המצרי של ממפיס. ההצדקה הבסיסית להפרדה בין שתי התקופות היא השינוי המהפכני באדריכלות המלווה בהשפעות על החברה המצרית ועל הכלכלה של פרויקטי בנייה בקנה מידה גדול.

הממלכה הקדומה נחשבת לרוב כתקופה מהשושלת השלישית ועד לשושלת השישית (2686–2181 לפני הספירה). המידע מהשושלות הרביעית עד השישית של מצרים הוא דל, והיסטוריונים רואים בהיסטוריה של התקופה ממש "כתובה באבן" ובעיקר אדריכלית בכך שדרך האנדרטאות וכתובותיהן הצליחו החוקרים לבנות היסטוריה. האגיפטולוגים כוללים גם את השושלות השביעית והשמינית בממלכה הקדומה כהמשך לממשל, שרוכז בממפיס. בעוד שתקופה הממלכה הקדומה אופיינה בביטחון פנים ושגשוג, אחריה באה תקופה של חוסר אחדות ודעיכה תרבותית יחסית שכונתה על ידי אגיפטולוגים כתקופת הביניים הראשונה. בתקופת הממלכה הקדומה, שליט מצרים (שלא נקרא פרעה עד תקופת הממלכה החדשה) הפך לאל חי ששלט באופן מוחלט ויכול היה לדרוש את השירותים והעושר של נתיניו.

תחת ג'וסר, השליט הראשון של השושלת השלישית בממלכה הקדומה, הועברה בירת מצרים העתיקה לממפיס, שם הקים ג'וסר את חצרו. עידן חדש של בנייה החל בסקארה בתקופת שלטונו. האדריכל של המלך ג'וסר, אמחותפ, מיוחס לפיתוח הבנייה באבן ועם תפיסת הצורה האדריכלית החדשה, פירמידה מדורגת . הממלכה הקדומה ידועה בעיקר בזכות מספר רב של פירמידות שנבנו בתקופה זו כמקומות קבורה לשליטי מצרים.

היסטוריה
עליית הממלכה הקדומה

השליט הראשון של הממלכה הקדומה היה ג'וסר (בסביבות 2691 ל-2625 לפני הספירה) מהשושלת השלישית, אשר הורה על בניית פירמידה (פירמידת המדרגות) בנקרופוליס של ממפיס, סקארה. אדם חשוב בתקופת שלטונו של ג'וסר היה הוזיר שלו, אמחותפ.

בעידן זה נודעו מדינות מצרים עתיקות עצמאיות כנומים, תחת שלטון השליט. השליטים לשעבר נאלצו ליטול על עצמם את תפקיד המושלים או לעבוד בדרך אחרת בגביית מיסים. המצרים בעידן זה האמינו שהשליט הוא התגלמותו של הורוס, המקשר בין העולם האנושי והרוחני. השקפות מצריות על מהות הזמן בתקופה זו קבעו שהיקום פעל במחזוריות, ופרעה עלי אדמות פעל כדי להבטיח את יציבותם של המחזורים הללו. הם גם תפסו את עצמם כאנשים שנבחרו במיוחד.

שיא הממלכה הקדומה

ממוזער|שמאל|220px|הספינקס הגדול של גיזה מול הפירמידה הגדולה של גיזה.
הממלכה הקדומה וכוחה המלכותי הגיעו לשיא תחת השושלת הרביעית (2613–2494 לפני הספירה). סנפרו, השליט הראשון של השושלת הרביעית, החזיק בשטח מלוב העתיקה במערב ועד לחצי האי סיני במזרח ועד לנוביה בדרום. יישוב מצרי נוסד בבוהן שבנוביה שהחזיק מעמד במשך 200 שנה. אחרי ג'וסר, סנפרו היה בונה הפירמידה הגדול הבא. הוא הזמין בניית לא אחת, אלא שלוש פירמידות. הראשונה נקראת פירמידת מיידום , על שם מיקומה במצרים. סנפרו נטש אותה לאחר שהחיפוי החיצוני נפל מהפירמידה. פירמידת מיידום הייתה הראשונה עם חדר קבורה מעל הקרקע.

תוך שימוש ביותר אבנים מכל פרעה אחר, הוא בנה את שלוש הפירמידות: פירמידה שהתמוטטה כעת במיידום, "הפירמידה הנוטה"  בדחשור ו"פירמידה אדומה"  בצפון דחשור. עם זאת, הפיתוח המלא של סגנון הבנייה של הפירמידה הושג לא בסקארה, אלא במהלך בניית הפירמידות הגדולות בגיזה.

את סנפרו ירש בנו, ח'ופו (2589–2566 לפנה"ס), שבנה את הפירמידה הגדולה של גיזה. לאחר מותו של ח'ופו, ייתכן שבניו ג'דפרע  (2566–2558 לפנה"ס) וחעפרע (2558–2532 לפנה"ס) רבו. האחרון בנה את הפירמידה השנייה ואת הספינקס הגדול של גיזה (בחשיבה מסורתית). בדיקה מחודשת של עדויות הובילה את האגיפטולוג ואסיל דוברב להציע שהספינקס נבנה על ידי ג'דפרע כאנדרטה לאביו ח'ופו. לחלופין, הוצע כי הספינקס יהיה פרי יצירתם של חעפרע וח'ופו עצמו.

היו משלחות צבאיות לכנען ולנוביה, כשהשפעה מצרית הגיעה עד הנילוס אל מה שהיא היום סודאן. השליטים המאוחרים יותר של השושלת הרביעית היו מנכאורע (2532–2504 לפני הספירה), שבנה את הפירמידה הקטנה מבין שלושת הפירמידות הגדולות בגיזה; שפססכאף (2504–2498 לפנה"ס); ואולי, צ'דפתה (2498–2496 לפנה"ס).

השושלת החמישית

השושלת החמישית (2494–2345 לפנה"ס) החלה עם שלטונו של אוסר כאף (2494–2487 לפנה"ס) והתאפיינה בחשיבות הגוברת של פולחן אל השמש רע. כתוצאה מכך, הוקדשו פחות מאמצים לבניית מתחמי פירמידה בהשוואה לתקופת השושלת הרביעית ויותר לבניית מקדשי שמש באבו סיר. את אוסר כאף ירש בנו סחו רע (2487–2475 לפנה"ס), שפיקד על משלחת לפונת. את מקומו של סחו רע ירש בנו, נפריר כא רע (2475–2455 לפנה"ס). נפריר כא רע הציג את הפרנומן  בטקס המלכותי. אחריו משלו שני שליטים לתקופות קצרות מועד, בנו נפרף רע (2455–2453 לפנה"ס) ושפסס כא רע, האחרון בעל הורות לא ודאית. ייתכן ששפסס כא רע הודח על ידי אחיו של נפרף רע, נ-אוסר (2445–2421 לפנה"ס), פרעה ששלטונו האריך ימים ובנה רבות באבו סיר והחל מחדש את פעילות המלוכה בגיזה.

הפרעונים האחרונים של השושלת היו מנכאו ח'ר (2421–2414 לפנה"ס), צ'ד כא רע (2414–2375 לפנה"ס), ואוּנַס (2375–2345), השליט הקדום ביותר שכתבי הפירמידות רשומים על קירות הפירמידה שלו.

האינטרסים המתרחבים של מצרים במוצרי סחר כגון הובנה, קטורת כגון מור ולבונה, זהב, נחושת ומתכות שימושיות אחרות העניקו השראה למצרים הקדמונים לבנות ספינות מתאימות לשיט בים הפתוח. הם סחרו עם לבנון בארז ושטו לכל אורכו של ים סוף לממלכת פונת - אריתריאה של ימינו - תמורת הובנה, שנהב ושרף ארומטי. בוני ספינות של אותה תקופה לא השתמשו ביתדות עץ או מחברי מתכת, אלא הסתמכו על חבלים כדי לשמור על מבנה ספינותיהם. קרשים ומבנה העל נקשרו היטב ונכרכו יחדיו. בתקופה זו נראתה גם סחר ישיר בין מצרים לשכנותיה האגאי ואנטוליה.

שליטי השושלת שלחו משלחות למחצבות האבן ולמכרות הזהב של נוביה ולמכרות סיני. יש אזכורים ותיאורים של מסעות צבאיים בנוביה ובאסיה.

דעיכה אל תקופת הביניים הראשונה

השושלת השישית הגיעה לשיא בתקופת שלטונם של פפי הראשון ומר נ רע הראשון עם מסחר פורח, מספר משלחות כרייה וחציבה ומסעות צבאיים גדולים. מבחינה צבאית, התרחבות אגרסיבית לתוך נוביה סימנה את שלטונו של פפי הראשון. לפחות חמש משלחות צבאיות נשלחו לכנען.

ישנן עדויות לכך שמר נ רע לא רק היה פעיל בנוביה כמו פפי הראשון אלא גם שלח פקידים לשמור על השלטון המצרי בנוביה מהגבול הצפוני ועד לאזור שמדרום לאשד השלישי.

בתקופת השושלת השישית (2345–2181 לפנה"ס) נחלש כוחו של פרעה בהדרגה לטובת נומארכים (מושלים אזוריים) רבי עוצמה. אלה כבר לא היו שייכים למשפחת המלוכה והאחריות שלהם הפכה למשפחתית, וכך נוצרו שושלות מקומיות עצמאיות במידה רבה מהסמכות המרכזית של פרעה. עם זאת, פיקוח על שיטפונות הנילוס עדיין היה נושא לביצוע עבודות גדולות מאוד, כולל התעלה לאגם מוֹירִיס בסביבות 2300 לפני הספירה, שהייתה כנראה גם מקור המים למתחם הפירמידה של גיזה מאות שנים קודם לכן.

הפרעות פנימיות החלו במהלך שלטונו הארוך להפליא של פפי השני (2278–2184 לפנה"ס) לקראת סוף השושלת. מותו, שקרה מאוחר יותר מזה של יורשיו המיועדים, עשוי היה ליצור מאבקי ירושה. המדינה גלשה למלחמות אזרחים עשרות שנים בלבד לאחר סיום שלטונו של פפי השני.

המכה האחרונה הייתה הבצורת של המאה ה-22 לפני הספירה באזור שהביאה לירידה דרסטית במשקעים. במשך כמה שנים לפחות בין 2200 ל-2150 לפני הספירה, דבר שמנע את ההצפה העונתית של הנילוס.

לא משנה מה סיבתה, התמוטטות הממלכה הקדומה גררה עשרות שנים של רעב וסכסוכים. כתובת חשובה על קברו של ענח'טיפי , נומארך בתחילת תקופת הביניים הראשונה, מתארת את מצבה העגום של המדינה כאשר הרעב פקד את הארץ.

אמנות
המאפיין המובהק ביותר של האמנות המצרית העתיקה הוא תפקידה, שכן זו הייתה כל מטרת הבריאה. אמנות לא נוצרה לשם הנאה במובן המחמיר, אלא שימשה תפקיד כלשהו בדת ובאידאולוגיה המצרית. עובדה זו באה לידי ביטוי בסגנון האמנותי, גם כשהתפתח במהלך השושלות. שלושת העקרונות העיקריים של אותו סגנון, פרונטאליות, קומפוזיציה מורכבת וקנה מידה היררכי, ממחישים זאת היטב. מאפיינים אלה, שהתחילו בתקופה השושלתית הקדומה והתגבשו במהלך תקופת הממלכה הקדומה, נמשכו עם יכולת הסתגלות מסוימת לאורך כל ההיסטוריה המצרית העתיקה כבסיס לאמנותה.

ממוזער|שמאל|220px|דלת מדומה  מקבר מטג'ג'י. 2353–2323 לפנה"ס בקירוב, שושלת 5–6, הממלכה הקדומה. קבר מטג'ג'י בסאקארה.
פרונטאליות, העיקרון הראשון, מצביע על כך שהאמנות נראתה ישירות מהחזית. אחד מהם נועד לגשת ליצירה כפי שהם יתייחסו לפרט חי, שכן הוא נועד להיות מקום של ביטוי. פעולת יחסי הגומלין תביא את הישות האלוהית המיוצגת באמנות. לכן היה הכרחי שמי שיוצג יהיה מזוהה ככל האפשר. המפותחות בממלכה הקדומה ומערכת הרשת המאוחרת יותר שפותחה בממלכה התיכונה הבטיחו שהאמנות תהיה צירית, סימטרית, פרופורציונלית, ובעיקר ניתנת לשחזור ולכן ניתנת לזיהוי. קומפוזיציה מורכבת, העיקרון השני, תורמת אף היא למטרת הזיהוי. שכן נעשה שימוש במספר נקודות מבט על מנת להבטיח שהמתבונן יוכל לקבוע במדויק מה הוא ראה.

אף על פי שאמנות מצרית כוללת כמעט תמיד כתב תיאורי, שיעורי האוריינות לא היו גבוהים, ולכן האמנות נתנה שיטה נוספת להעברת אותו מידע. אחת הדוגמאות הטובות ביותר לקומפוזיציה מורכבת היא הצורה האנושית ברוב התבליט הדו־ממדי, הראש, הרגליים וכפות הרגליים נראים בפרופיל, בעוד פלג הגוף העליון פונה ישירות לפנים. דוגמה נפוצה נוספת היא מבט אווירי של מבנה או מיקום. העיקרון השלישי, קנה מידה היררכי, ממחיש חשיבות יחסית בחברה. ככל שהדמות גדולה יותר, כך הפרט חשוב יותר. השליט הוא בדרך כלל הגדול ביותר, מלבד אלוהויות. הדמיון בגודל השווה לדמיון במיקום. עם זאת, אין זה אומר שהבדלים פיזיים לא הוצגו גם כן. נשים, למשל, מוצגות בדרך כלל כקטנות יותר מגברים. ילדים שומרים על תכונות ופרופורציות של מבוגרים, אך הם קטנים יותר בגודלם.

מלבד שלוש המוסכמות העיקריות, ישנם מספר מאפיינים שיכולים לעזור לתארך יצירה למסגרת זמן מסוימת. הפרופורציות של דמות האדם הן מהייחודיות ביותר, שכן הן משתנות בין ממלכות. לדמויות גבריות של הממלכה הקדומה יש בדרך כלל כתפיים רחבות ופלג גוף עליון ארוך, עם שרירים ברורים. מצד שני, הנקבות צרות יותר בכתפיים ובמותניים, עם רגליים ארוכות יותר ופלג גוף עליון קצר יותר. עם זאת, בשושלת השישית, הדמויות הגבריות מאבדות משריריותן וכתפיהן צרות. העיניים גם נוטות להיות גדולות בהרבה.

על מנת לסייע בשמירה על עקביות הפרופורציות הללו, השתמשו המצרים בסדרה של שמונה קווים מנחים לחלוקת הגוף. הם התרחשו במקומות הבאים: החלק העליון של הראש, קו השיער, בסיס הצוואר, בית השחי, קצה המרפק או החלק התחתון של כלוב הצלעות, החלק העליון של הירך בחלק התחתון של הישבן, ברך, ואמצע הרגל התחתונה.

מכפות הרגליים ועד קו השיער חולקו גם לשלישים, שליש בין הסוליות לברך, שליש נוסף בין הברך למרפק, ושליש האחרון מהמרפק לקו השיער. הכתפיים הרחבות שהופיעו בשושלת החמישית היוו גם את אורך השליש הזה בערך. פרופורציות אלו עוזרות לא רק בזיהוי הייצוגים ובשעתוק האמנות אלא גם נקשרות לאידיאל הסדר המצרי, שנקשר בהיבט השמשי של דתם ובהצפות הנילוס.

ממוזער|שמאל|220px|פסל של מנכאורע עם חתחור ואנפוט  מהמוזיאון המצרי בקהיר. מדגים פסל קבוצתי של גריוואק עם מאפיינים ופרופורציות של הממלכה הקדומה.
אף על פי שהמושגים לעיל חלים על רוב הדמויות באמנות המצרית, אם לא על כולן, ישנם מאפיינים נוספים שחלים על ייצוגי השליט. המראה שלהם לא היה עיבוד מדויק של מראה השליט, על אף ששליטים ניתנים לזיהוי במקצת באמצעות מבטים בלבד. זיהוי יכול להיות מסופק על ידי כתובות או הקשר. חלק עצום וחשוב יותר בהצגתו של שליט היה על הרעיון של משרת השלטון, שהיו תלויים בתקופת הזמן. הממלכה הקדומה נחשבה לתור הזהב עבור מצרים, גובה גרנדיוזי אליו שאפו כל הממלכות העתידיות.

ככזה, המלך הוצג כצעיר וחיוני, עם מאפיינים שתאמו את אמות המידה של היופי של אותה תקופה. השרירים הנראים בדמויות גבריות יושמו גם על שליטים. טקס מלכותי, ריצת היובל שהוקמה בתקופת הממלכה הקדומה, כלל את השליט שהתרוצץ סביב קבוצת סמנים שסימלה את גבולותיה הגאוגרפיים של מצרים. זה נועד להיות הפגנה של המרץ הפיזי של השליט, שקבע את יכולתו להמשיך את שלטונו. רעיון זה של נעורים וכוח מלכותי היה נפוץ בממלכה הקדומה ולכן הוצג באמנות.

הפסל היה תוצר מרכזי של הממלכה הקדומהה. תנוחת הדמויות בתקופה זו הוגבלה ברובה לישיבה או עמידה, בין אם ברגליים צמודות ובין אם בתנוחת צעדים. פסלים קבוצתיים של השליט עם אלים או בני משפחה, בדרך כלל אשתו וילדיו, היו גם הם נפוצים.

לא רק נושא הפיסול היה חשוב, אלא גם החומר: השימוש באבן קשה, כמו גנייס, גרייוואקה , צפחה וגרניט, היה נפוץ יחסית בתקופת הממלכה הקדומה. צבע האבן היה בעל מידה רבה של סמליות והוא נבחר בכוונת תחילה. בשפה המצרית העתיקה הובחנו ארבעה צבעים: שחור, ירוק, אדום ולבן. שחור היה קשור למצרים בשל צבע האדמה לאחר שיטפון הנילוס, ירוק עם צמחייה ולידה מחדש, אדום עם השמש ומחזור ההתחדשות שלה, ולבן עם טוהר.

הפסל של מנכאורע עם חתחור ואנפוט  הוא דוגמה לפסל טיפוסי של הממלכה הקדומה. שלוש הדמויות מציגות חזיתיות וציריות, תוך התאמה לפרופורציות של פרק זמן זה. האפור הגיע מהמדבר המזרחי במצרים ולכן קשור ללידה מחדש ולזריחת השמש במזרח.

גלריה

ראו גם
 היסטוריה של מצרים העתיקה

לקריאה נוספת
 Brewer, Douglas J. Ancient Egypt: Foundations of a Civilization. Harlow, UK: Pearson, 2005
 Callender, Gae. Egypt In the Old Kingdom: An Introduction. South Melbourne: Longman, 1998
 Kanawati, Naguib. Governmental Reforms In Old Kingdom Egypt. Warminster: Aris & Phillips, 1980
 Kanawati, Naguib., and Alexandra Woods. Artists of the Old Kingdom: Techniques and Achievements. 1st English ed. Egypt: Supreme Council of Antiquities Press, 2009
 Lehner, Mark. The Complete Pyramids. London: Thames and Hudson, 1997
 Málek, Jaromír., and Werner Forman. In the Shadow of the Pyramids: Ancient Egypt During the Old Kingdom. Norman: University of Oklahoma Press, 1986
 McFarlane, A., and Anna-Latifa Mourad. Behind the Scenes: Daily Life In Old Kingdom Egypt. North Ryde, N.S.W.: Australian Centre for Egyptology, 2012
 Metropolitan Museum of Art. Egyptian Art in the Age of the Pyramids. New York: Metropolitan Museum of Art, 1999
 Papazian, Hratch. Domain of Pharaoh: The Structure and Components of the Economy of Old Kingdom Egypt. Hildesheim: Gerstenberg, 2012
 Ryholt, Kim S. B. The Political Situation in Egypt during the Second Intermediate Period c. 1800–1550 BC. Copenhagen: Museum Tusculanum, 1997
 Sowada, K., and Peter Grave. Egypt In the Eastern Mediterranean During the Old Kingdom: An Archaeological Perspective. Fribourg: Academic Press, 2009
 Strudwick, Nigel. The Administration of Egypt In the Old Kingdom: The Highest Titles and Their Holders. London: KPI, 1985
 Warden, Leslie Anne. Pottery and Economy In Old Kingdom Egypt. Boston: Brill, 2013
 Wilkinson, Toby. Early Dynastic Egypt. London: Routledge, 2001

קישורים חיצוניים


 The Fall of the Egyptian Old Kingdom, from BBC History
 Middle East on The Matrix: Egypt, The Old Kingdom – Photographs of many of the historic sites dating from the Old Kingdom
 Old Kingdom of Egypt- Aldokkan

הערות שוליים

קטגוריה:מצרים העתיקה