לורנס שרמן

לורנס ייטס שרמן (באנגלית: Lawrence Yates Sherman; 8 בנובמבר 1858 – 15 בספטמבר 1939) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אילינוי בין השנים 1913–1921. קודם לכן כיהן כסגן המושל ה-28 של אילינוי בין השנים 1905–1909 וכחבר בית הנבחרים של אילינוי. שרמן ידוע כמי שבלם את אשרור חוזה ורסאי בסנאט האמריקאי, שהרחיק את ארצות הברית מחבר הלאומים.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
שרמן נולד ב-8 בנובמבר 1858 ליד פיקווה במחוז מיאמי, אוהיו, והיה בנם של נלסון שרמן ומריה (ייטס) שרמן. שנה לאחר מכן, הוא עבר עם הוריו למחוז מקדונו, אילינוי ושמונה שנים לאחר מכן, הם עברו לעיר גרוב במחוז ג'ספר, אילינוי.

הוא למד בבתי הספר הנפוצים ובאקדמיה של לי במחוז קולס, ובשנת 1882 קיבל תואר מאוניברסיטת מקנדרי בלבנון, אילינוי. הוא למד משפטים אצל השופט הנרי הורנר ופרופסור סמואל ה. דינין והתקבל ללשכת עורכי הדין באילינוי ב-1882.

ב-1891 נישא לאלה מ. קרוז, שמתה ב-1893. ב-4 במרץ 1908 הוא נישא לאסטל שפיטלר, שמתה ב-1910.

 פוליטיקה מוקדמת 
לאחר שעבר את בחינות הלשכה, שרמן מעורב בפוליטיקה של אילינוי. הוא היה פרקליט העירייה של מקומב, אילינוי מ-1885 עד 1887 ושופט במחוז מקדונו מ-1886 עד 1890. בשנת 1890, הוא נכנס לעיסוק פרטי בעריכת דין במקומב.

שרמן כיהן 4 קדנציות בבית הנבחרים של אילינוי מ-1897 עד 1905. במהלך כהונתו השנייה בשנת 1899 הוא נבחר ליושב ראש בית הנבחרים ה-40, ובשנת 1901 הוא הפך לרפובליקני השני שכיהן שתי קדנציות בתפקיד זה, במקום החמישי בסך הכל. בעודו יושב ראש, שרמן מילא תפקיד חשוב בהקמת בית הספר הרגיל של מדינת אילינוי המערבית (כיום אוניברסיטת מערב אילינוי) והיה גורם מרכזי בבחירת מקומב למיקומו. שרמן הול, הבניין האדמיניסטרטיבי הראשי באוניברסיטת מערב אילינוי, שונה על שם הסנאטור שרמן ב-1957. 

בשנת 1904, הוא התמודד בניסיון כושל לתפקיד מושל אילינוי, אך היה מועמד לסגן המושל בבחירות באותה שנה לתפקיד זה. הוא הפך לסגן המושל ה-28 של אילינוי, וכיהן בין 1905 ל-1909. כסגן מושל הוא היה נשיא הסנאט של אילינוי.

ב-1909 הוא התמודד על ראשות עיריית ספרינגפילד, אילינוי, אך הפסיד ב-300 קולות. הוא כיהן כנשיא מועצת המינהל של מדינת אילינוי, ארגוני צדקה ציבוריים, 1909–1913 לפני שחזר לעסוק במשפטים בספרינגפילד.

כציר לוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1912, שרמן תמך בתאודור רוזוולט, אך לאחר מכן פעל למניעת פיצול המפלגה שהביא להקמת המפלגה הפרוגרסיבית. לאחר הפילוג, הוא תמך במועמד המפלגה, ויליאם הווארד טאפט, לנשיאות.

 בחירות לסנאט 
בשנת 1912, שרמן נכנס לפריימריז הרפובליקני עבור הסנאט של ארצות הברית, וקרא תיגר על הסנאטור הרפובליקני המכהן, שלבי מ. קלם, שכיהן חמש קדנציות. קלם סבל פוליטית בגלל תמיכתו בסנאטור השני של אילינוי, ויליאם לורימר, שהיה מסובך בשערורייה על רקע שוחד לכאורה בבחירתו לסנאט ב-1909. ב-9 באפריל, שרמן ניצח את קלם ב-60,000 קולות וקלם הסיר את שמו מהדיון באספה הכללית.
שמאל|ממוזער|251x251 פיקסלים| לורנס שרמן בשנת 1912. 
שלושה חודשים לאחר הפריימריז, הסנאט של ארצות הברית פסל את בחירתו של לורימר והכריז על המושב כפנוי.  התובע הכללי של אילינוי, ויליאם ה. סטד קבע שהאסיפה הכללית לא הצליחה לבחור כראוי בלורימר ב-1909 ולכן המושל לא יכול היה למנות מחליף.  כתוצאה מכך, לאספה הכללית היו שני מושבים בסנאט למלא.

בבחירות בנובמבר 1912 איבדו הרפובליקנים את השליטה במדינה עקב הפיצול הרפובליקני / הפרוגרסיבי. אבל בעוד שהדמוקרטים החזיקו בריבוי מהאסיפה הכללית, לא היה להם רוב. האספה הכללית התייחסה לעניין בחירת הסנטורים ב-1 בפברואר. ב-26 במרץ, בפשרה שארגן המושל דאן, בחרה העצרת הכללית בדמוקרט ג'יימס המילטון לואיס למלא את מושב קלם ובחרה בשרמן למלא את שתי שנות כהונתו של לורימר.

בשנת 1914, הוא נבחר לכהונה מלאה, הפעם על ידי תושבי אילינוי עקב העברת התיקון ה-17, בו תמך לפני שנבחר לסנאט.

ב-1916, קיבל שרמן את ההחלטה לפרוש מהפוליטיקה לא להתמודד לבחירות חוזרות ב-1920, עקב שימוע כושל, מה שמנע ממנו לשמוע את הנאמר במליאת הסנאט.

 פעילות בסנאט 
הוא כיהן כיו"ר הוועדה למחוז קולומביה במהלך הקונגרס ה-66.

 הסכם ורסאי 
ממוזער|304x304 פיקסלים| עותק מודפס של הסכם ורסאי באנגלית
כאחד מקבוצת הסנאטורים המכונה "הבלתי מתפשרים" או "המרירים", שרמן התנגד לאשרור הסכם ורסאי ולמעורבות ארצות הברית בחבר הלאומים, ולפי ההיסטוריון ארון צ'נדלר, שיחק מפתח. תפקיד בתבוסתה. הוא אפיין את האמנה כ"הומניטרית במטרה, אך בלתי מעשית בפעולה", והאמין שהליגה תהיה חלשה.

שרמן היה לאומן, אבל לא בדלן. הוא טען כי האינטרסים של המדינה ישרתו על ידי קיום יחסים קרובים עם אנגליה וצרפת, והיה מוכן לקבל התחייבויות מוגבלות כלפי בעלות בריתה של ארצות הברית בזמן המלחמה. הוא התנגד לכל ליגה שתגביל את ריבונותה של ארצות הברית, והאמין שחברות בליגה של מדינות בעלות אינטרסים שונים תחליש את ארצות הברית בענייני חוץ, על ידי מתן קולות שווה למדינות קטנות וחלשות, ותאפשר להן להצטרף יחדיו ולהכתיב את מדיניות החוץ לארצות הברית, בריטניה, צרפת ואיטליה.

שרמן היה מודאג מהשפעתה של ארצות הברית בחבר הלאומים. הוא מתח ביקורת על הוראות סעיף 7 שיעניקו לאימפריה הבריטית, בספירת המושבות שלה, שישה קולות, בעוד שלארצות הברית יהיה רק אחד. הוא אמר כי "בריטניה הגדולה עם השפעתה הדיפלומטית בעולם הישן עדיפה בהרבה על שלנו יכולה בקלות להבטיח את רוב האומות שיצביעו עלינו בכל עת שתחפוץ". הוא טען כי המספר הגדול של המדינות הקתוליות ברובן בחבר הלאומים נשלט על ידי הוותיקן, מה שישאיר את ארצות הברית מחויבת לאפיפיור בענייני חוץ. הוא היה משוכנע שהחברות בחבר הלאומים תגרום לכך שארצות הברית תשלם את רוב העלות לשיקום אירופה לאחר המלחמה, בטענה שההערכות יתבססו על יכולת תשלום וכי "לפיכך נהיה משלם מיסים תמידי לטובת התועלת של אירופה".

שרמן התנגד לחלק מהוראות האמנה שאינן ליגה. הוא מתח ביקורת חריפה על הוראת שאנדונג של האמנה שהעבירה את הוויתורים הגרמניים בשאנדונג ליפן במקום להחזירם לסין, ואמר "40,000,000 סינים בשאנדונג נשללה זכות ההגדרה העצמית ונמסרו ליפן במסגרת אמנה" בנוסף, הוא מתח ביקורת על הוויתורים הטריטוריאליים לפולין כלא מספקים.

הוא היה אחד מ-39 הסנאטורים שהצטרפו להחלטת "ראונד רובין" במרץ 1919, שהכריז כי יש להפריד את הסכם השלום עם גרמניה מכל הצעה לחבר הלאומים, ונשבע להצביע נגד האמנה במתכונתו הנוכחית.

במהלך הצבעה על תיקונים לאמנה, לאחר שוודרו וילסון הצהיר כי לא יקבל שום תיקונים, אמר שרמן:

אני אצביע בעד כל תיקון רלוונטי שיגיע. אני מקווה שכל אחד מהם יאומץ. לא יכול להיות בלבול יותר מבולבל אם כל תיקון שהוצע כאן יובא להצבעה באמנה. ... אז הצביעו להם; ואז אחרי שכל אחד מהתיקונים יעבור הצבעה לאמנה ולליגה, אצביע לדחות את כולם".

כשהאמנה הועברה להצבעה על ידי הסנאט המלא עם הסתייגויות מצורפות, שרמן הצביע נגד האמנה, וכך גם תומכיו של הנשיא וילסון על פי דרישתו. לאחר תבוסתה, שרמן נשא נאום שהוא כינה "הופעת לוויה על השרידים שנפלו" של האמנה, ואמר שזו אחת הפעמים הבודדות שבהן מצא את עצמו מסכים עם וילסון.

 בערוב ימיו 
ממוזער| שרמן הול באוניברסיטת מערב אילינוי נקרא על שמו של לורנס שרמן ב-1957.
לאחר שעזב את הסנאט, שרמן חזר לעסוק בעריכת דין בספרינגפילד. בשנת 1924 עבר שרמן לדייטונה ביץ', פלורידה, והמשיך בה את עריכת הדין, ועסק גם בעסקי ההשקעות. הוא עזר בארגון הבנק הלאומי הראשון של דייטונה ביץ' ושימש כנשיא שלו ב-1925 והיה יו"ר מועצת המנהלים שלו מ-1925 עד 1927. החל משנת 1930, כאשר הוא התמזג עם הבנק הלאומי האטלנטי של ג'קסונוויל, הוא היה דירקטור בבנק זה עד שפרש.

שרמן פרש מכל העיסוקים העסקיים הפעילים ב-1933. הוא מת בדייטונה ביץ', פלורידה, ב-15 בספטמבר 1939, ונקבר בבית הקברות פאונס במונטרוז, אילינוי.

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי אוהיו
קטגוריה:מועמדים לנשיאות ארצות הברית ב-1916
קטגוריה:סגני מושלי אילינוי
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מאילינוי
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1858
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1939