וולפגנג קפן

וולפגנג ארתור ריינהולד קפן (בגרמנית:Wolfgang Arthur Reinhold Koeppen,  23 ביוני 1906 - 15 במרץ 1996) היה סופר גרמני, מהידועים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה
בזכות הרומנים שלו - "יונים בדשא" (1951), "החממה" (1953) ו"מוות ברומא" (1954) שמציירי תמונה של החברה הגרמית אחרי המלחמה, תוך שימוש בשיטות כמו-קולנועית, והמזכירים את כתיבתם של דוס פסוס, דבלין או פוקנר.
מאוחר יותר כתב קפן לעיתים רחוקות, בעיקר ספרי מסע.

קורות חייו
ילדות וצעירות
150px|ממוזער|שמאל|בית הולדתו בגריפסוואלד, בבאנהופשטראסה מס. 4, כיום "בית קפן"
קפן נולד ב-1906 בגרייפסוואלד בפומרניה לאם לא נשואה, מארי קפן (1925-1877), תופרת שעבדה לאחר מכן כלחשנית בתיאטרון של גרייפסוואלד.
אביו, ריינהולד הלבן (יליד 1877), שלא הכיר בו כבן ולא יצר איתו כל קשר, היה רופא עיניים, מרצה בקליניקה האוניברסיטאית בגרייפסוואלד, מאוחר יותר רופא עיניים בברלין, ובזמן הפנוי חובב שיט על הקרח וטיס בכדורים פורחים. קפן גדל בבית סבתו אמילי ברחוב באנהופשטראסה 4 ואחרי מותה ב-1908 עבר עם אימו לטורון, בפומרליה (פומרניה המזרחית (כיום בפולין), ובהמשך לאורטלסבורג, כיום העיר שצ'יטנו בפרובינציית ורמיה-מזוריה בפולין, אז בפרוסיה המזרחית, בבית אחות אימו, אולגה קפן. דודתו עבדה במשק הבית של מפקח בניין בשם תאודור וילה, בעל ספרייה גדולה בה בילה קפן באותם הימים שעות רבות בקריאה.

את לימודיו התחיל בבית ספר יסודי באורטלסבורג. ב-1912 עבר עם אימו בחזרה לגרייפסוולאד אולם כעבור שנתיים חזרו לפרוסיה המזרחית וב-1919-1915 הוא למד בגימנסיה הריאלית של אורטלסבורג. בגלל בעיות כלכליות הפסיק את לימודיו. אחרי מלחמת העולם הראשונה שב קפן לגרייפסוואלד ועבד שם כשליח עבור מוכר ספרים.
עבד בהתנדבות בתיאטרון המקומי והאזין כמאזין חופשי להרצאות באוניברסיטת גרייפסוואלד בתחומי הספרות הגרמנית (בקורסים של פאול מרקר וולפגנג שטאמלר) ,הפילוסופיה וההיסטוריה של האומנות. מאוחר יותר פקד קורסים גם באוניברסיטאות המבורג, אוניברסיטת פרידריך-וילהלם בברלין ווירצבורג. ב-1920 התגורר במינכן.
ב-1922 עבד קפן כעוזר טבח בצי הסוחר בים הבלטי וב-1923-1922 כפועל במפעל, סדרן בקולנוע ,בייצור קרח בהמבורג. הועסק בהמשך שחקן בתיאטרון באי ריגן אחר כך בתיאטרון בויסמר. בגיל 18 ב-1924 התיישב בברלין, בה עבד כבוחן נורות ליבון במפעל אוסרם.

ב-1926 עבד כדרמטורג ועוזר במאי ושחקן בתיאטרון בוירצבורג אך לא הצליח ליישם את רעיונותיו לגבי אומנות התיאטרון המודרני.בשנה הבאה חזר לברלין והצטרף לקולקטיב התיאטרוני -Dramaturgische Kolektiv - של ארווין פיסקטור. קפן התפרנס באותם הימים מעיתונאות ועבודות מזדמנות. הוא פגש שם את השחקנית ממוצא יהודי זיביל שלוס. אהבתו הנכזבת אליה נתנה לו מאוחר יותר השראה לכתוב את הרומן הראשון שלו. בברלין התוודע קפן גם לסופרים ארנסט טולר, אגון ארווין קיש, ולטר מרינג ואחרים ולמוציא לאור ברונו קסירר.

המשך חייו ופעילותו הספרותית
כמה מסיפוריו המוקדמים פרסם קפן בעיתונים וכתבי עת שמאליים כמו העיתון הקומוניסטי Die Rote Fahne . ב-1933-1931 הוא עבד כראש מדור, מבקר ספרות, תיאטרון וסרטים ועורך בעיתון הליברלי השמאלי "ברלינר ברסן-קוריר" (Berliner Börsen-Courier) וחיבר טקסטים עבור הקברט של אריקה וקלאוס מאן מטחנת הפלפל. בסוף שנת 1933 התקבל כחבר ב"קאמרה הספרותית של הרייך" (Reichsschrifttumskammer) בעוד שהעיתון "ברלינר ברסן-קוריר" נסגר על ידי השלטון הנאצי.
באביב 1934 נסע קפן לאיטליה דרך ציריך.הוא ביקר בסיציליה, ונציה, ורפאלו
בנובמבר 1934 הרומן הראשון שלו Eine unglückliche Liebe (אהבה אומללה) פורסם על ידי ברונו קסירר שהעביר את פעילותו להולנד. קפן היגר להולנד יחד עם המשפחה היהודית מיכאליס והתגורר בשוונינגן. הוא פרסם בהולנד גם את ספרו הבא, Die Mauer schwankt (החומה רועדת). הוא שמר על קשר עם מהגרים גרמנים אחרים בהולנד, ביניהם קלאוס ואריקה מאן. מכיוון שההוצאה של קסירר היהודי הוחרמה על ידי הנאצים, ללא ידיעת הסופר פורסם הרומן Die Mauer schwankt מחדש ב-1935 בהוצאה לאור גרמנית תחת הכותרת Die Pflicht ("החובה"). עלילת הספר התרחשה ב-1918-1913 בימי הקיסרות הגרמנית ומלחמת העולם הראשונה ומכיוון שהתייחסה לנפילת הסדר הקיים נמצאה מתאימה לשלטונות המשטר החדש.
כפי שציין לימים המבקר דייוויד וורד, אף אחד מהרומנים של קפן באותה תקופה לא התייחס במישירין לעליית הנאצים לשלטון, אולם בלטה בהם "הרגשת הסכנה המתקרבת:חוסר איזון שביר ומעיק ועולם לא פתור, הרומז למעמד הבלתי אפשרי של האומן בגרמניה של היטלר"
{{הערה|David Ward Introduction to Koeppen's Pigeons on the Grass", A Portico Paperback,, Holms & Meier, New Yorl and London, 1991}}. אבל אחרי שלא הצליח להתפרנס בהולנד, ב-1938 חזר הסופר לגרמניה, על אף הזהרותיהם של האחים מאן.
הוא עבד כתסריטאי באולפני הסרטים Tobis-Film בברלין, כמו כן החל מ-1943 התיישב במינכן ועבד באולפני Bavaria-Film-Kunst. שם כתב תסריטים לפי ספרים והתיידד עם איש קולנוע בשם פרדיננד מריאן. אף אחד מתסריטיו לא הגיע לידי שימוש, פרט לזה שכתב בשיתוף עם עוד שני עמיתים לפי ספרו של גוטפריד קלר "רומיאו ויוליה בכפר".
מנהל האולפנים במינכן איים עליו שימסור אותו לשלטונות על כי התחמק מגיוס לוורמכט. אולם אחרי שהבית שבו התגורר במינכן נפגע בהפגזה אווירית ורוב דייריו נהרגו קפן שנמצא באותו זמן בברלין, עבר להסתתר במרתף מלון-מועדון לחובבי טניס בפלדאפינג על גדת האגם שטארנברג. המלון השתייך לגאורג זידהוף שגיסתו, מריון אולריך, (1984-1927) נערה בת שש עשרה, בת של עורך דין ממינכן, התאהבה בקפן ועזרה גם היא להסתיר אותו. היא התחתנה איתו אחרי המלחמה, ב-1946.

אחרי מלחמת העולם השנייה
בתום המלחמה התפרנס קפן ואשתו הצעירה מסחר בחפצי אומנות ועתיקות בשוק השחור.
ב-1947 נתבקש קפן לכתוב את זיכרונותיו של אספן הבולים יאקוב ליטנר (1883 בודפשט - ניו יורק 1950) ששרד את השואה. הספר הופיע ב-1948 ללא אזכור שמו של קפן. נוצרה מחלוקת סביב השאלה אם קפן קיבל קודם כתב יד שיכוון אותו בעבודתו, והרומן לא מצא הרבה קונים. ב-1992 פורסמה מהדורה חדשה שבה קפן זכה להכרה כמחברו. כתב היד המקורי של ליטנר פורסם גם הוא באנגלית בשנת 2000 ובגרמנית ב-2002.

ב-1951 פרסם קפן את הרומן Tauben im Gras (יונים בדשא) שנבנה בעזרת שיטת זרם התודעה. המבקר מרסל רייך-רניצקי הגידר אותה כיצירה משמעותית עבור הספרות בגרמנית.
הספר Das Treibhaus (החממה) הופיע ה-1953 וב-2001 עקב תרגומו לאנגלית נבחר בין "הספרים החשובים " ברשימת הספרים של העיתון ניו יורק טיימס והוגדר על ידי לוס אנג'לס טיימס כאחד הספרים הטובים ביותר של השנה.
הרומן הגדול האחרון של קפן Der Tod in Rom' (מוות ברומא) פורסם ב-1954.
גיבורו של הרומן, גוטליב יודהיאן, גנרל אס.אס לשעבר שנידון למוות במשפטי נירנברג הצליח להימלט למדינה ערבית, שבה עזר לבניית צבאה. הוא הגיע לרומא כדי לקנות כלי נשק ולפגוש בני משפחה, לרבות אשתו אווה. אחותה של אווה נשואה לפרידריך פפאפראט, שנבחר לראש העיר שבה הגנרל כיהן כמעמד בכיר בעת המשטר הנאצי. בנו של יודהיאן, אדולף נמצא גם הוא ברומא, בה עומד להיות מוסמך ככומר. בנו של פפאפראט, זיגפריד, הוא מלחין צעיר שהגיע לרומא להאזין לביצוע בכורה של סימפוניה שכתב. המנצח קירנברג נשוי לאילזה, אישה יהודייה, שניצלה בשואה בזכות יציאתה מגרמניה בליווי בעלה הנוצרי. הרומן "מוות ברומא" חוקר נושאים שונים הקשורים לשואה, לאשמה הגרמנית, לסכסוך בין הדורות ולהשתקת העבר.

כותרת הספר מתכתבת עם "מוות בוונציה" מאת תומאס מאן שהייתה כבר יצירה קלאסית בזמן כתיבת הרומן.

בזכות עמיתו הסופר אלפרד אנדרש נשלח קפן למסעות בעולם על מנת לכתוב תסכיות מסע לרדיו. הוא נסע לספרד (1955), רומא (1956), ברית המועצות, ורשה, האג ולונדון (1957) לארצות הברית (1958) ולצרפת (1959).
אשתו נפטרה ב-1984 והוא נפטר בבית אבות במינכן ב-1996 בגיל 90.

הוקרה
1962 - פרס גאורג ביכנר
1987 - פרס פרנץ נאבל

הנצחה
150px|ממוזער|שמאל|הספר "מוות ברומא" שהופיע ב-1954 בהוצאת זורקמפ
2000 - מיוזמתם של הסופרים גינטר גראס ופטר ריהמקורף קמה בגרייפסוואלד לזכרו של קפן קרן וולפגנג קפן האחראית על ארכיון וטיפוח מורשתו הספרותית.

ספרים

 Eine unglückliche Liebe 1934
 Die Mauer schwankt 1935
 *Jakob Littners Aufzeichnungen aus einem Erdloch 1948/1992
 Tauben im Gras 1951
 Das Treibhaus (1953)
 Der Tod in Rom 1954
 Amerikafahrt 1959
 Jugend 1976

לקריאה נוספת
Dirk von Petersdorff Literaturgeschichte der Bundesrepublik Deutschland. Von 1945 bis zur Gegenwart. C.H. Beck, München 2011 עמ' 10 - 15,

קישורים חיצוניים

 Schülerlexikon Lernhelfer
וולפגנג קפן ב"לקסיקון לתלמידים" - בגרמנית
 Ramona Werner  Resonanzfeld Preussen im Werk Wolfgang Koeppens 2012
(פרוסיה כשדה תהודה ביצירתו של וולפגנג קפן - עבודת דוקטורט באוניברסיטת ארנסט-מוריץ ארנדט בגרייפסוואלד)

הערות שוליים

קטגוריה:סופרים גרמנים
קטגוריה:מסאים גרמנים
קטגוריה:סופרי מסע
קטגוריה:זוכי פרס ביכנר
קטגוריה:מעוטרי מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
קטגוריה:אישים במאה ה-20