מריה קורינה מצ'אדו

מריה קורינה מצ'אדו פריסקה (בספרדית: María Corina Machado Parisca; נולדה ב-7 באוקטובר 1967) היא פוליטיקאית מהאופוזיציה בוונצואלה שכיהנה כחברת האספה הלאומית של ונצואלה בין השנים 2011 ל-2014. זוכת פרס נובל לשלום לשנת 2025.

 ביוגרפיה 
מצ'אדו נכנסה לפוליטיקה בשנת 2002 כמייסדת ומנהיגת קבוצת הפיקוח על הבחירות Súmate, יחד עם אלחנדרו פלאס. ב-2011 נבחרה לאספה הלאומית של ונצואלה, כנציגה של מדינת מירנדה. בשנת 2018 נבחרה כאחת מ-100 הנשים המשפיעות של ה-BBC. כיום נחשבת מצ'אדו לאחת הדמויות המובילות באופוזיציה בוונצואלה; הממשל של ניקולאס מדורו אסר על מצ'אדו לצאת מגבולות ונצואלה. מצ'אדו היא מהנדסת תעשייה במקצועה.

מצ'אדו התמודדה בבחירות לנשיאות ונצואלה ב-2012, אך הפסידה בפריימריז לאנריקה קפרילס רדונסקי. מצ'אדו הייתה אחת הדמויות המרכזיות בארגון ההפגנות ב-2014 בוונצואלה נגד ממשלת מדורו. בשנת 2019, על רקע המשבר הפוליטי בוונצואלה, היא הודיעה שתשקול התמודדות נוספת לנשיאות אם הנשיא הזמני חואן גואידו יצליח להביא לקיומן של בחירות, אך גואידו לא הצליח בכך בסופו של דבר.

מצ'אדו הייתה מועמדת של תנועת "ונטה ונצואלה"  (מתורגם: "בואי ונצואלה") בבחירות המקדימות של הרשימה המאוחדת של מפלגות האופוזיציה ב-2023. ב-30 ביוני 2023 היא נפסלה מהתמודדות בבחירות למשך חמש עשרה שנה על ידי מבקר המדינה של ונצואלה. למרות זאת, ובין השאר כיוון שהפסילה טרם אושרה אז על ידי בית המשפט העליון, היא לא משכה את התמודדותה. באוקטובר 2023 נערכו הבחירות המקדימות, והיא ניצחה בהן והוכרזה כמועמדת האופוזיציה לבחירות לנשיאות ב-2024. בינואר 2024 אושרה פסילתה על ידי בית המשפט העליון של ונצואלה. ב-22 במרץ 2024 הוחלפה מצ'אדו על ידי קורינה יוריס כמועמדת האופוזיציה בבחירות. עם זאת, גם מיוריס נמנעה ההתמודדות, והיא הוחלפה זמנית על ידי אדמונדו גונסאלס.

לאחר הבחירות הודיע השלטון בראשותו של מדורו שמדורו ניצח בבחירות, בעוד שהאופוזיציה טענה שמדובר בזיוף, ושגונסאלס ניצח ברוב של כ-70%, כפי שהראו המדגמים. מחאות המוניות פרצו בטענה לזיוף הבחירות. מצ'אדו הייתה בין מובילות המחאה.

ב-1 באוגוסט 2024 פרסמה מצ'אדו מכתב בוול סטריט ג'ורנל שבו כתבה שהיא נמצאת במקום מסתור, ושהיא נאלצת להסתתר "מתוך חשש לחיי, לחירותי ולחיי בני עמי מפני הדיקטטורה של ניקולאס מדורו".

באפריל 2025 נכללה ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בזכות מנהיגותה העקבית במאבק למען דמוקרטיה וזכויות אדם בוונצואלה, תוך עמידה מול ניסיונות דיכוי מצד משטרו של מדורו והפיכתה לסמל להתנגדות אזרחית שקטה אך נחושה.

 עמדות פוליטיות 
מצ'אדו חברה באופוזיציה לממשלת ונצואלה. היא אנטי-קומוניסטית ומתנגדת לאידאולוגיה שהתוו הוגו צ'אווס וממשיכי דרכו. תמכה בסנקציות בין-לאומיות במהלך המשבר בוונצואלה, ודגלה בהתערבות זרה להדחתו של ניקולאס מדורו, מתוך אמונה שלא ניתן להדיח אותו באופן דמוקרטי. מצ'אדו מגדירה את עצמה כאשת מרכז ליברלית, אבל ניתוחים פוליטיים של התבטאויותיה שנעשו על ידי העיתונים אל פאיס ולה רפובליקה מצאו שעמדותיה תואמות לימין הרדיקלי. הפוליטיקאית הנערצת עליה היא מרגרט תאצ'ר.

בנושאי מדיניות פנים, מצ'אדו תומכת בהפרטת גופים ממשלתיים בוונצואלה, כולל חברת הנפט הממשלתית PDVSA. בשנת 2023, כאשר התמודדה כמועמדת בפריימריז במפלגתה, הציגה עמדות ליברליות במספר נושאים: הגבלת כהונה בתפקידים פוליטיים, תמיכה בנישואים חד מיניים, תמיכה בלגליזציה של קנאביס רפואי, וקריאה לדיון ציבורי בנושא הפלה מלאכותית.

מבחינת מדיניות חוץ, מצ'אדו תמכה בארגוני ימין רדיקלי בצרפת ובספרד, והביעה תמיכה בנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, אותו תיארה כ"בעל חזון" ביחס להתנגדותו לממשלת מדורו בוונצואלה.

מצ'אדו תומכת בישראל ואמרה שיש לחדש את יחסי ונצואלה–ישראל, שנותקו בשנת 2009 לאחר מבצע עופרת יצוקה. לאחר טבח שבעה באוקטובר הביעה מצ'אדו תמיכה בישראל, ושיבחה את הישגי ישראל במלחמת חרבות ברזל, בעיקר שחרור החטופים ומבצע עם כלביא נגד איראן.. היא דיברה עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לאחר זכייתה בפרס נובל לשלום והודתה לו על התמיכה של ישראל בה ובאופוזיציה למשטר מדורו.

בפברואר 2025 נשאה דברים בכנס הארגון "Patriots for Europe" המאגד מפלגות ימין רדיקלי באירופה.

 פרס נובל לשלום 
באוקטובר 2025 הוכרז כי מצ'אדו זכתה בפרס נובל לשלום.

ב-12 בדצמבר הגיעה לאוסלו על מנת לקבל את הפרס. מצ'אדו חיה במחתרת בוונצואלה מחשש שכוחות המשטר יפגעו בה, והיא הוברחה בחשאי מהמדינה דרך מחסומים צבאיים עד שהגיעה למדינה שכנה, ומשם יצרו מלוויה קשר עם צבא ארצות הברית, שהעביר אותה לאוסלו.

בינואר 2026 העניקה מצ'אדו את מדליית הפרס לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, כאות הוקרה על מבצע נחרצות מוחלטת. מעשה זה ספג ביקורת מגורמים בין-לאומיים רבים, שציינו בין השאר שהמקרה היחיד בו אדם העביר למישהו אחר מדליית פרס נובל התרחש בשנת 1943 כאשר הסופר הנורווגי קנוט האמסון העניק את מדליית פרס נובל לספרות שקיבל בעבר ליוזף גבלס, כאות תמיכה והזדהות עם המפלגה הנאצית. גם קרן נובל ביקרה את המעשה. בהצהרה של הקרן נאמר כי יש לשמור על כבודו של הפרס, והיא הדגישה כי לא ניתן להעביר את הפרס לאדם אחר, אפילו לא באופן סמלי.

קישורים חיצוניים





 הערות שוליים 

קטגוריה:פוליטיקאיות ונצואליות
קטגוריה:זוכות פרס נובל לשלום
קטגוריה:פעילים למען דמוקרטיה
קטגוריה:ונצואלים שהופיעו ברשימת טיים 100

קטגוריה:ונצואלים שנולדו במאה ה-20
קטגוריה:ילידות 1967