ספרות מצרית

ממוזער|שמאל|220px|עותק של פפירוס ווסטכר המוצג במוזיאון המצרי, ברלין.
ספרות מצרית עוקבת אחר ראשיתה ממצרים העתיקה והיא חלק מהספרות המוקדמת והמוכרת ביותר. המצרים הקדמונים היו הראשונים שפיתחו ספרות כתובה, ככתובות או באוספים של פפירוס, מבשרי הספרות המודרנית.

עתיקה

ממוזער|שמאל|220px|לוחות vi & vii של הפפירוס של אדווין סמית' בחדר הספרים הנדירים, האקדמיה לרפואה של ניו יורק .
המצרים הקדמונים כתבו עבודות על פפירוס וכן על קירות, קברים, פירמידות, אובליסקים ועוד. הדוגמה הידועה ביותר, ככל הנראה, לספרות העתיקה היא סיפורו של שאנהת; יצירות ידועות אחרות כוללות את פפירוס ווסטכר ופפירוס אברס, כמו גם את ספר המתים המפורסם. בעוד שרוב הספרות במצרים העתיקה מוגדרת כ"ספרות חוכמה" (כלומר ספרות שנועדה להוראה ולא לבידור), היו גם מיתוסים, סיפורים וביוגרפיות אך ורק למטרות בידור. האוטוביוגרפיה מכונה הצורה העתיקה ביותר של ספרות מצרית.

לנילוס הייתה השפעה חזקה על כתבי המצרים הקדמונים, וכך גם משוררים יוונים-רומיים  שהגיעו לאלכסנדריה כדי להיתמך על ידי פטרוני האמנויות הרבים שחיו בה, ולעשות שימוש במשאבים של ספריית אלכסנדריה. הוגים גדולים רבים מרחבי העולם העתיק הגיעו לעיר, כולל קאלימאכוס מלוב ותאוקריטוס מסירקוזה. אולם לא כל הסופרים הגדולים של התקופה הגיעו מחוץ למצרים; משורר מצרי בולט אחד היה אפולוניוס מרודוס, וכך גם נונוס מפאנופוליס, מחבר השיר האפי דיוניסיאקה.

הכתיבה הופיעה לראשונה בשיתוף עם מלכות על תוויות ותגיות של פריטים שנמצאו בקברי מלכות. הייתה זו בעיקר עיסוק של סופרים, שעבדו מתוך מוסד פר ענח' או בית החיים. האחרונים כללו משרדים, ספריות (שנקראו בית הספרים), מעבדות ומצפי כוכבים. מספר מהיצירות הידועות ביותר של הספרות המצרית העתיקה, כמו הטקסטים של הפירמידות והסרקופגים, שנוצרו בתקופת הממלכה החדשה ואילך ומיוצגים במסמכים מנהליים של תקופת רעמסס (השושלות ה-19 וה-20), בשירת ובסיפורי אהבה, כמו גם בטקסטים דמוטיים וקופטיים. בתקופה זו, מסורת הכתיבה התפתחה לאוטוביוגרפיה של הקבר, כמו אלה של הרכופנד ווני (Harkhufand Weni). הסוגה המכונה סבייט (הוראות) פותחה כדי להעביר תורות והדרכה מאצילים מפורסמים. דוגמה מפורסמת נוספת היא פפירוס איפוור, שיר קינות המתאר אסונות טבע ותהפוכות חברתיות.

סיפורו של שאנהת, שנכתב במצרית תיכונה, עשוי להיות הקלאסיקה של הספרות המצרית. כמו כן נכתב בזמן זה פפירוס ווסטכר, אוסף של סיפורים שסיפרו לח'ופו על ידי בניו המתייחסים לנפלאות שביצעו כוהנים. משלי אמנ-אמ-אפה נחשבים ליצירת מופת של ספרות המזרח הקרוב. לקראת סוף תקופת הממלכה החדשה, השפה העממית הופעלה לעיתים קרובות יותר בכתיבת יצירות פופולריות כמו מגילת ון-אמון והוראת אני . הראשון מספר את סיפורו של אציל שנשדד בדרכו לקנות ארזים מלבנון ועל מאבקו לשוב למצרים. משנת 700 לפנה"ס לערך נכתבו סיפורים והוראות סיפוריים, כמו הוראותיו של אונששונקי (Instructions of Onchsheshonqy), וכן מסמכים אישיים ועסקיים בכתב ובפאזה הדמוטית של המצרי. סיפורים רבים שנכתבו בכתב דמוטי במהלך התקופה היוונית-רומית התרחשו בתקופות היסטוריות קודמות, כאשר מצרים הייתה אומה עצמאית שנשלטה על ידי פרעונים גדולים כמו רעמסס השני.

נוצרית
אלכסנדריה הפכה למרכז חשוב בנצרות הקדומה במהלך המאה ה-1 עד ה-4 לספירה בערך. יצירות קופטיות  היו תרומה חשובה לספרות הנוצרית של התקופה וספריית נגע חמאדי סייעה לשמר מספר ספרים שאחרת היו הולכים לאיבוד.

מוסלמית
עד המאה השמינית נכבשה מצרים בידי הערבים המוסלמים. הספרות, ובעיקר הספריות, שגשגו תחת מצרים החדשה  שהביאו הכובשים המוסלמים. במהלך תקופה זו חלו מספר שינויים חשובים שהשפיעו על סופרים מצרים. הפפירוס הוחלף בנייר בד, והקליגרפיה הוצגה כמערכת כתיבה. כמו כן, מוקד הכתיבה עבר כמעט לחלוטין לאסלאם. רומן מוקדם שנכתב במצרים הערבית היה Theologus Autodidactus של אבן אל-נפיס, רומן תאולוגי בעל אלמנטים עתידניים שתוארו כמדע בדיוני על ידי מספר חוקרים. תקריז, או הצהרת שבח חתומה בדומה לבלרטוט  אך ארוך יותר, הוצב לעיתים קרובות ביצירותיהם של סופרים מצרים החל מהמאה ה-14.

ניתן לייחס סיפורים רבים על אלף לילה ולילה (לילות ערב) למסורות סיפורים מצריות מימי הביניים. סיפורים אלה היו כנראה במחזור לפני שהם נאספו וקודדו לאוסף אחד. פולקלור מצרי  מימי הביניים היה אחת משלוש שכבות מובהקות של סיפורים ששולבו בלילות ערב עד המאה ה-15, השניים האחרים היו פולקלור הודי  ופרסי  קדומים, וסיפורים מבגדד מהתקופה העבאסית.

דפוס
הדפוס הגיע לראשונה למצרים עם מסעו הצבאי של נפוליאון ב-1798; מוחמד עלי אימץ את הדפוס כשעלה לשלטון ב-1805, והקים את הדפוס האמירי . עיתונות זו פרסמה במקור יצירות בערבית ובטורקית עות'מאנית, כמו העיתון המצרי הראשון "אל-וקאעי אל-מיסריה" . הדפוס ישנה באופן קיצוני את התפוקה הספרותית של מצרים.

נהדה
ממוזער|שמאל|220px|למרות איסור השלטונות הקולוניאליים על אל-אורווה אל-ות'קה  במצרים ובהודו, הוא הופץ באופן נרחב הודות לרשת משוכללת הכוללת אנשי עסקים ערבים בבומביי.
ממוזער|שמאל|200px|מוחמד עבדו (1849-1905), מופתי מצרי, מהפכן אסלאמי וסופר פורה - חלוץ המודרניזם האסלאמי.

בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים חווה העולם הערבי את אל-נהדה, רנסאנס תרבותי דומה לזה של אירופה בשלהי ימי הביניים. תנועת הנהדה נגעה כמעט בכל תחומי החיים, כולל ספרות.

ב-1884 הקימו מוחמד עבדו וג'מאל א-דין אל-אפגאני כתב עת ספרותי-פוליטי פאן-אסלאמי קצר מועד מהפכני בשם אל-עורווה אל-וות'קה . למרות שהוא פעל רק ממרץ עד אוקטובר 1884 ונאסר על ידי השלטונות הבריטיים במצרים ובהודו, הוא הופץ בהרחבה ממרוקו להודו והוא נחשב לאחד הפרסומים הראשונים והחשובים של הנהדה.

עבדו היה דמות מרכזית במודרניזם האסלאמי, וחיבר יצירות משפיעות כמו Risālat at-Tawḥīd (1897) ופרסם את Sharḥ Nahj al-Balagha (1911). בשנת 1914 כתב מוחמד חוסיין הייכל את זיינב , שנחשב לרומן המצרי המודרני הראשון והאיסלאמי הראשון.
ממוזער|שמאל|200px|אנדרטה המוקדשת לנגיב מחפוז בקהיר.

המאה ה-20
אל-מדרסה אל-חדית'ה  הייתה תנועה ספרותית מודרניסטית שהתמקדה בסיפור הקצר.

שתיים מהדמויות החשובות ביותר של הספרות המצרית של המאה ה-20 הן טאהא חוסיין ונגיב מחפוז, המצרי הראשון שזכה בפרס נובל לספרות.

אדוואר אל-ח'ראט , שייצג את דור שנות ה-60 של מצרים, הקים את גלרי 68 , מגזין ספרותי ערבי שהעניק קול לסופרים האוונגרדיים של אותה תקופה.

דוגמה לשירה מודרנית בסגנון ערבי קלאסי עם נושאים של פאן-ערביות היא יצירתו של עזיז פאשא אבאזה. הוא בא ממשפחת אבאזה שייצאה דמויות ספרותיות ערביות בולטות, כולל פיכרי פאשא אבאזה, ת'רוות אבאזה  ואבראהים דסוקי אבאזה, בין היתר.

בשנות ה-90 עלתה תנועה ספרותית חדשה במצרים. במהלך עשור זה, התמודדו צעירים עם משברים סוציו-אקונומיים, תרבותיים ופוליטיים. לא רק שאוכלוסיית מצרים כמעט הוכפלה בין השנים 1980-2008 מ-44 מיליון ל-81 מיליון בני אדם, מה שהוביל להגירה כפרית-עירונית שהולידה את המונח הערבי אל-מדון אל-אשוואעיה, או "עיר אקראית", בסביבות קהיר, אלא גם האבטלה נותרה גבוהה והוצאות המחיה עלו על רקע הצפיפות. בעקבות כך, קשיי החיים בעוני היוו השראה לספרות מצרית חדשה שהתמקדה במשברים, כלומר יצירות לא רציונליות ומקוטעות המתמקדות ביחידים מבודדים המתמודדים עם תרבות ערבית הולכת ומתרחבת ומשתנה. הופיעו מו"לים חדשים ויזמיים, דוגמאות משמעותיות היו דאר שרקייאת ודאר מריט, מה שהקל על פרסום יצירות של מחברים חדשים. גל זה של ייצור ספרותי הוביל להתנסות עם נושאים מסורתיים, בדגש רב יותר על האישיות, היעדר דאגות פוליטיות מרכזיות ושימוש מעודן ומתפתח יותר בשפה. חוסני סולימאן הקים את דאר שרקייאט, הוצאה לאור בקנה מידה קטן שהדפיסה עבודות אוונגרד במהלך שנות ה-90. קשיים כלכליים הובילו להחלפתה בדאר מריט כמו"ל אוונגרד מובילה, עם למעלה מ-300 ספרים שהודפסו עד שנת 2008. קיומו של דאר שרקייאת הוביל מבקרים רבים להתייחס לדור החדש של הסופרים כאל דור השרקייאט.
ממוזער|שמאל|200px|עזיז פאשא אבאזה, משורר מצרי נודע מאחת המשפחות המשפיעות ביותר במצרים, משפחת אבאזה.

מספר המחברים החדשים התרבה וכלל את סמיר ע'ריב עלי, מחמוד חמידה, ואאל רג'ב, אחמד ע'ריב, מונתסיר אל-קפאש, עאטף סולימאן, מיי א-תלמיסאני, יאסר שעבאן, מוסטפא זיקרי ונורא אמין. הבעלים של דאר מריט, מוחמד נאשי, המשיך לתמוך ביצירה ובדיון בכתיבה חדשה, וזאת למרות רווחים זעומים. הוצאות לאור קטנות כאלה, שאינן בבעלות המדינה, אינן מושפעות מהאליטה הספרותית המסורתית ועודדו זנים חדשים של כתיבה מצרית. דאר מריט, למשל, פרסם עבודה של אחמד אלאידי העוסקת בתרבות קניוני נוער, משתמשת בערבית עממית וכוללת הודעות טקסט. עבודות אלו מאתגרות את האורתודוקסיה של צורה וסגנון בספרות הערבית.

בשנות ה-90 נרשמו גם עלייתן של נשים סופרות חדשות, בסיוע הקלות של הוצאה לאור מודרנית ומופרטת. בעקבות כך, החל ריבוי בהערות ביקורתיות, כולל תיאור מזלזל של עבודתן כ"כתיבה של בנות" (קיטאבת אל-בנת). יתרה מכך, רוב הרומנים בתקופה זו היו קצרים יחסית, מעולם לא היו ארוכים בהרבה מ-150 עמודים, ועסקו בפרט במקום בייצוג ממושך של יחסי משפחה ואייקונים לאומיים. מבחינה סגנונית, רומנים רבים מסוג זה הציגו ספרים סכיזופרניים בגוף ראשון במקום ספרים יודעי-כל.

המאה ה-21
מאז הקמת הפרס הבינלאומי היוקרתי לספרות ערבית  (IPAF), המנוהל על ידי קרן פרס בוקר בלונדון וממומן על ידי המחלקה לתרבות ותיירות, אבו דאבי, היו 18 מועמדויות לסופרים מצריים. שני פרסי IPAF הוענקו ברציפות לסופרים מצריים: בשנת 2008, עבור "Sunset Oasis" של באהא טאהר , ובשנת 2009, עבור "Azazeel" של יוסף זיידאן .

הסצנה הספרותית המצרית הייתה פעילה תחת נשיאותו של מובארק, אם כי סופרים רבים פרסמו את יצירותיהם בלבנון בשל הצנזורה של המשטר המצרי. רומנים רבים, כמו הרומן הגרפי "מטרו" מאת מג'די אל-שפאי, נאסרו לפרסום בשל מגבלות תרבותיות, כגון חוסר צניעות לכאורה. בשנת 2004, האינטלקטואל הנאסריסטי עבד אל-חלים קנדיל (Abdel-Halim Qandil) נתפס על ידי כוחות הביטחון הממשלתיים, הוכה וננטש במדבר. ספריו של קנדיל, ביניהם "כרטיס אדום לנשיא", נאסרו תחת מובארק בשל התקפותיהם החריפות על המשטר - אם כי גרסאות מצולמות מטושטשות הצליחו להיות מופצות. לאחר המהפכה, "הכרטיס האדום", עם הקריקטורה המיוחדת של מובארק כנפוליאון הנושא שרביט, הפך לרב מכר. האמפרי דייוויס (Humphrey T. Davies), המתרגם לאנגלית של "מטרו" ושל בניין יעקוביאן , מציין שרומנים גרפיים וקומיקס זכו לפופולריות עצומה, כמו גם כוונו תדיר על ידי צנזורים, בגלל "המיידיות של ההשפעה החזותית שלהם". במבט קדימה, הוא הוסיף: "האופן שבו הם יטופלו על ידי הרשויות יהיה מבחן לקמוס  למחויבותם לחופש הביטוי." לאחר המהפכה, שונה שמו של פרס מובארק, הפרס הספרותי העליון של המדינה, לפרס הנילוס.

באהא טאהר הוא ללא ספק אחד הסופרים הבדיוניים המצריים החיים המצליחים ביותר וזוכה להכרה בינלאומית. על Sunset Oasis נכתב בגרדיאן: "באהא טאהר הוא אחד הסופרים החיים המוערכים ביותר בעולם הערבי. בגיל 73 הוא עבר טיהורים פוליטיים וגלות ממושכת ממולדתו מצרים כדי לשאת את פרס בוקר לספרות ערבית. ההכרה הגיעה מזמן".

סופר בולט נוסף בקהיר הוא יוסף זיידאן , שפרסם גם רומנים וגם יצירות עיון. המחקר שלו, הנקרא "תאולוגיה ערבית ושורשי האלימות הדתית" (2010), היה אחד הספרים הנקראים ביותר בקהיר בחודשים שלפני מהפכת ה-25 בינואר.

שפה ספרותית
רוב המחברים המצריים כותבים בערבית סטנדרטית מודרנית . על מנת לדמות את האופן שבו המצרים מדברים, יש סופרים המשתמשים בצורות עממיות  מקומיות, כמו באייראם אל-תוניסאי  ואחמד פואד נגם, שכתבו בערבית מצרית (קרינה), בעוד שעבד אל רחמן אל-אבנודי  כתב בערבית סעידית (מִצרִית עליונה). מספר סופרים מצריים, כמו אהדאף סוויף , כתבו רבות גם באנגלית.

סופרים בולטים

ראו גם
 ספרות חוכמה
 גניזת קהיר

הערות שוליים

קישורים חיצוניים

 13 Books in Translation: A Literary History of Egypt After 2011, at Arablit.org

*