בארי וייס

בארי וייס (באנגלית: Bari Weiss; נולדה ב-25 במרץ 1984) היא עיתונאית, פודקאסטרית, ויזמית תקשורת אמריקאית-יהודיה, המשמשת כעורכת הראשית של רשת החדשות CBS News. וייס עבדה כפובליציסטית ומבקרת ספרותית ביומון "וול סטריט ג'ורנל" בין השנים 2013–2017, וכן כפובליציסטית ב"ניו יורק טיימס" בשנים 2017–2020. מאז 2021 היא משמשת ככותבת טור קבועה בעיתון הגרמני "די ולט", ומייסדת חברת התקשורת העצמאית "The Free Press", המפיקה גם את הפודקאסט שלה, "Honestly".

 ביוגרפיה מוקדמת והשכלה 
וייס נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה, להוריה לו ואיימי וייס בבית יהודי מסורתי וליברלי, בעלי חברת הרהיטים והעיצוב Weisshouse. אביה שמרן, אמה ליברלית, והדיונים בביתם היו מלאי ויכוחים אינטלקטואליים. היא גדלה בשכונת סקוורל היל היהודית, למדה בבית הספר היהודי "Community Day School" ובאקדמיה "Shady Side". וייס היא הבכורה מבין ארבע אחיות, ובהן העיתונאית סוזי וייס. כנערה השתייכה לקהילת בית הכנסת "עץ החיים" שם חגגה בת מצווה. וייס העידה שבתקופת התיכון חשה זרה וחריגה, אך הייתה נשיאת מועצת התלמידים. משפחתה השתייכה לשלוש קהילות דתיות – רפורמית, קונסרבטיבית ואורתודוקסית – והיא עצמה הייתה בין הקוראות הצעירות בתורה בבית הכנסת הקונסרבטיבי.

בשנת 2002 למדה וייס בתוכנית "נתיב", תוכנית שנה ראשונה לסטודנטים יהודים בחסות תנועת הנוער "" (USY), המשלבת לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים עם פעילות חברתית וקהילתית בישראל. באותה תקופה פרצה האינתיפאדה השנייה, וכתוצאה מכך חלה ירידה דרמטית של כ-92% במספר הצעירים היהודים שהשתתפו בתוכניות חינוכיות בישראל. וייס השתתפה בכנס בירושלים של מנהלי תוכניות חינוך ציוניות שנועד לדון בדרכים לעידוד בני נוער מהתפוצות להצטרף לתוכניות בארץ חרף המצב הביטחוני. היא הציעה להשתמש בבוגרי התוכניות בישראל כדי לשכנע הורים לשלוח את ילדיהם – מתוך אמונה שהנוער עצמו יכול לשמש "חלוץ" ולשכנע מבוגרים ביתרונות החינוכיים, הרוחניים והציוניים של השהות בישראל. דבריה בלטו בין נציגים מבוגרים יותר בכנס, והציגו גישה אופטימית ופעילה לעידוד הקשר בין צעירים יהודים בתפוצות לישראל. במהלכה התוכנית סייעה להקמת מרפאה לבדואים בנגב, ולמדה בישיבה פמיניסטית ובאוניברסיטה העברית בירושלים.

וייס סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה בשנת 2007 עם תואר ראשון בהיסטוריה וכתבה עבודת גמר (תזה) בנושא תולדות זכויות האדם. בתקופת לימודיה בקולומביה הייתה עורכת ומייסדת של מגזין סטודנטיאלי בשם "The Current", כתב עת לענייני פוליטיקה עכשווית, תרבות ועניינים יהודיים. במהלך לימודיה נודעה בפעילותה בתחום חופש הביטוי והדיון הציבורי בקמפוס, ובמיוחד בנושא יחסי ישראל-פלסטינים. היא הקימה את "קואליציית קולומביה למען סודאן" בתגובה לרצח העם בדארפור. לאחר סיום לימודיה הייתה עמיתת Bartley Fellow בעיתון "וול סטריט ג'ורנל" בשנת 2007, ובהמשך עמיתת "דורות" בירושלים בשנים 2007–2008.

 קולומביאנים למען חופש אקדמי 
בשנת 2005 וייס הייתה סטודנטית שנה שנייה באוניברסיטת קולומביה בזמן פרסום הסרט התיעודי "Columbia Unbecoming", שהופק על ידי קבוצת סטודנטים מקולומביה בתמיכת ארגון "The David Project", במטרה לחשוף מקרים שבהם מרצים בחוג ללימודי המזרח התיכון ואסיה באוניברסיטה התייחסו באופן מפלה לסטודנטים בעלי עמדות פרו-ישראליות. היא הייתה אחת מארבעת מייסדי קבוצת "קולומביאנים למען חופש אקדמי" שטענה שחלק מהמרצים באוניברסיטה מפגינים הטיה פוליטית נגד ישראל ומפחיתים בחשיבות הדעות הפרו-ישראליות בכיתה. וייס דיווחה כי חשה מאוימת ושמופעל עליה לחץ בכיתתו של פרופסור ג'וזף מסעד, בקורס "Topics in Asian Civilization" שבו לימד מסעד את החלק העוסק בהיסטוריה של המזרח התיכון. וייס תיארה את חוויית הלמידה בקורס כ"חונקת" והביעה תחושה כי המרצה משתמש בבמה האקדמית לקידום עמדות פוליטיות אנטי-ישראליות. היא טענה כי מסעד הקדיש חלק ניכר מהקורס לנושאים הקשורים לציונות, למדינה היהודית ולתרבות היהודית, באופן שאינו תואם את נושאי הסילבוס. על פי הערותיה משיעורים בקורס, מסעד השווה שוב ושוב בין ישראל לדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, דחה את הלגיטימיות של ישראל כמדינה יהודית והתעלם כמעט לחלוטין מהפרות זכויות אדם במדינות ערביות כמו עיראק, איראן וסוריה. וייס אמרה כי הופרדה מהשיח בכיתה כאשר ניסתה להציג נקודות מבט אחרות, וכי לא הוצגו לתלמידים מקורות המבטאים טיעונים נגדיים לרעיון ש"ציונות היא גזענות". בהערותיה ציינה כי מסעד הציג את התנועה הציונית כמבוססת על "מיתוסים גזעניים" וטען כי תיאודור הרצל שיתף פעולה עם אנטישמים כדי להוציא את היהודים מאירופה. אף על פי שחשה חוסר נוחות ואפליה אידאולוגית בכיתה, וייס סיימה את הקורס בציון "A". היא הביעה עמדה כי על מרצים באקדמיה מוטלת אחריות להציג בפני תלמידיהם מגוון רחב של נקודות מבט בנושא הנלמד, במיוחד בקורסים מבואיים והבדילה בין זכותו של מרצה להחזיק בעמדה אישית לבין חובתו כאיש חינוך לספק לתלמידיו תמונה מאוזנת של הדיון הציבורי או האקדמי.

בעקבות הלחץ הציבורי והתקשורתי שנוצר, אוניברסיטת קולומביה הקימה ועדת בירור מיוחדת שחקרה את הטענות במשך תשעה שבועות וערכה 62 ראיונות. הדו"ח מצא רק שלושה מקרים של התנהגות בעייתית מצד מרצים, ואישר רק אחד מהם כמבוסס, בו פרופסור מסעד לא נהג באיפוק הראוי, תוך ניסוח מתון שהגדיר את התנהגות המרצה כחריגה מגבולות השיח המקובלים, אך לא קבע אשמה חד-משמעית במקרים אחרים. הוועדה ביקרה גם את חוסר הנימוס ששרר באווירה בקמפוס, כולל מקרים שבהם סטודנטים פרו-ישראליים הפריעו במהלך שיעורים והרצאות. לפי הדו"ח, לאוניברסיטת קולומביה לא היו באותה תקופה מנגנונים מספקים לטיפול בתלונות הדדיות בין סטודנטים למרצים, מה שהותיר אותה חשופה להשפעת קבוצות חיצוניות וללחצים פוליטיים. לאחר פרסום הדו"ח, קבוצת "קולומביאנים למען חופש אקדמי", פרסמה תגובה ציבורית שבה הסבירה כי מאבק הסטודנטים אינו נועד לפגוע בחופש האקדמי, אלא להבטיח שכל הסטודנטים באוניברסיטה יוכלו להביע דעה ללא חשש מהתנכלות. היא הדגישה כי מאבקם נועד לאפשר חופש ביטוי גם לסטודנטים שמרניים, ציונים או בעלי השקפות אחרות מהמיינסטרים באקדמיה. וייס הציגה את עמדתה כי ביקורת על מרצים אינה פגיעה באקדמיה אלא הרחבת השיח הדמוקרטי והחופשי בתוכה. בביקורות נוספות צוין כי שהדו"ח הוכן על ידי עמיתים וחברים של המרצים שנבדקו, ובכך היה נגוע בניגוד עניינים.

 קריירה 
לאחר לימודיה עבדה בעיתונים הארץ והפורוורד.

בין השנים 2011–2013 ערכה את מדורי החדשות והפוליטיקה במגזין היהודי המקוון "טאבלט" והמשיכה לתרום לו גם לאחר מכן.

בשנים 2013–2017 שימשה עורכת מדור ביקורות הספרים וכעורכת משנה של מדור המאמרים בעיתון "וול סטריט ג'ורנל", שם התפרסמה ככותבת דעת ועורכת עצמאית. כתיבתה בעיתון תוארה כי מאופיינת בשילוב בין הומור, חשיבה ביקורתית ועיסוק בנושאים חברתיים ותרבותיים אקטואליים. בשנת 2017 עזבה את העיתון יחד עם העיתונאי ברט סטיבנס, לאחר חילוקי דעות אידאולוגיים פנימיים שנבעו מהתקרבותו של העיתון לעמדות תומכות-טראמפ. עזיבתה את העיתון נחשבה חלק מגל פרישות של עיתונאים בכירים שהתנגדו לקו הפוליטי החדש של מערכת העריכה בעקבות ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות.

בשנים 2015–2017 הנחתה את סדרת האירועים "Unpacking the Book: Jewish Writers in Conversation" של המועצה למען הספר היהודי, שבה קיימה שיחות עם סופרים בולטים סביב נושאים יהודיים.

בשנת 2017 הצטרפה לעיתון "הניו יורק טיימס" כעורכת וכותבת במערכת המאמרים, תחת העורך ג'יימס בנט, במטרה "להביא קולות מגוונים יותר לעיתון" – במיוחד נשים צעירות, ליברטריאנים וכותבים מהמרכז-ימין. במסגרת תפקידה ב"טיימס", לקחה חלק פעיל בשיחות ובאירועי TimesTalks עם דמויות אקדמיות וציבוריות, ביניהן הפילוסוף יובל נח הררי ונשיא אוניברסיטת שיקגו רוברט זימר. ביולי 2020 התפטרה מעבודתה ב"ניו יורק טיימס", ופרסמה מכתב התפטרות פומבי שבו טענה כי חוותה "התנכלות מצד עמיתים" ו"סביבה לא ליברלית" במקום העבודה ותיארה אווירה עוינת שבה עובדים לעגו לה, קראו לפיטוריה ואף תקפו אותה ברשתות החברתיות ובאפליקציית העבודה הפנימית Slack. היא אף השוותה את האווירה בעיתון ל"מקארתיזם חדש". הנהלת הניו יורק טיימס הגיבה בהצהרה רשמית כי העיתון מחויב לטפח סביבת עבודה של דיאלוג כן, פתוח ומכבד בין עמיתים.

בשנת 2018 זכתה בפרס בסטיאט  של קרן "Reason Foundation", המוענק מדי שנה לכתיבה הבולטת ביותר בנושא חירות אישית וחופש ביטוי.

בשנת 2019 פרסמה את ספרה הראשון "כיצד להילחם באנטישמיות".

בשנת 2021 השתתפה וייס במיונים לתפקיד מנחת קבועה בתוכנית "The View", לאחר עזיבתה של מייגן מקיין, אך קיבלה ציונים נמוכים בקבוצות מיקוד, שהתקשו להבין את עמדותיה הפוליטיות המרכזיות-ימניות. בעקבות זאת, לא נבחרה לתפקיד, והעבודה הוענקה לאליסה פארה גריפין, דוברת לשעבר בבית הלבן בתקופת טראמפ.

וייס הקימה בתחילת 2021 ניוזלטר עצמאי בשם "Common Sense" בפלטפורמת Substack, שבו היא פרסמה את דעותיה באופן ישיר לקוראים – ללא עריכה או סינון. הניוזלטר הפך להצלחה כלכלית גדולה עם מאות אלפי מנויים והכנסות של מאות אלפי דולרים בשנה. מאוחר יותר הרחיבה את הפעילות ליצירת גוף תקשורת עצמאי בשם "The Free Press", שמעסיק צוות עיתונאים צעירים ובכירים ופועל לקידום עיתונות עצמאית, פתוחה ואנטי-שבטית. ב-2022 השתתפה בחשיפת "תיקי טוויטר"  לאחר שהוזמנה על ידי אילון מאסק לעיין בארכיון טוויטר. שיתוף הפעולה ביניהם הסתיים בעימות פומבי עקב ביקורתה על מדיניותו של מאסק.

בשנת 2025 הודיע מנכ"ל פרמאונט סקיידאנס, דייוויד אליסון, על רכישת "The Free Press" תמורת כ-150 מיליון דולר. במקביל למכירה, מונתה וייס לעורכת הראשית של CBS News, אף שאין לה ניסיון קודם בעיתונות משודרת.

 תדמית ציבורית 
וייס תוארה כ"פרובוקטורית ליברלית", המזוהה עם גישה עצמאית שאינה תואמת לחלוטין את המחנות הפוליטיים המסורתיים. מבקריה ברשתות החברתיות כינו אותה "אלט-רייטרית" ואף "פשיסטית", אך בפועל היא מתנגדת נחרצות לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ולמדיניותו. היא הדגישה כי תפקיד העיתונות הוא לחשוף את מגוון הדעות בחברה, ולא לשמש "מרחב מוגן אידאולוגי" לקוראים. חרף הביקורת כלפיה, וייס המשיכה להדגיש את הצורך בשיח פתוח ובכיבוד דעות שונות, גם במחיר של אי-נוחות ציבורית.

עמיתים לשעבר חלוקים בדעתם לגביה: יש הרואים בה מנהיגה עיתונאית עקרונית ויצירתית, ויש המאשימים אותה בכך שהיא "מנצלת את המערכת" ונשענת על מימון של מיליארדרים. בעקבות ציוצים ומאמרים שכתבה נמתחה עליה ביקורת חריפה מצד עיתונאים ועובדים אחרים ב"ניו יורק טיימס" בעיקר על רקע עמדותיה השמרניות-ליברליות ועל רקע פעילותה ברשתות החברתיות, חלקם טענו שהביעה "מיקרו-תוקפנות". עם זאת, היא עצמה תקפה את עמיתיה בפומבי, וכינתה אותם "ווקס" – מונח מזלזל לאנשים צעירים בעלי עמדות פרוגרסיביות.

בשנת 2025 נכללה ברשימת טיים 100 נקסט של מגין טיים.

 עמדותיה 
וייס נחשבת לליברלית הומניסטית, הדוגלת בחופש ביטוי ובפלורליזם תרבותי, אך לעיתים נתפסת כשמרנית בקרב חוגים פרוגרסיביים. היא תומכת בזכויות להט"ב, בזכות להפלות, בשליטה בנשק ובדמוקרטיה ליברלית.

וייס עסקה במאמריה בנושאים כגון תנועת "Me Too", "המצעד למען חיי נשים" (2004), האקטיביזם בקמפוסים והדיון סביב ניכוס תרבותי, תוך הדגשה של הסכנות בקיצוניות אידאולוגית. היא טענה כי תנועת "Me Too" חשובה, אך יש לה גבולות, וכי "האמון העיוור בכל אישה" עלול לפגוע במאבק עצמו. במאמרה על המצעד למען חיי נשים (2017) שיבחה את המחאה נגד טראמפ אך ביקרה את מעורבותן של מנהיגות שנשאו בעבר דברי שבח ללואיס פרחאן, שנחשב אנטישמי. היא ביקרה את תרבות ה"ניכוס התרבותי", וטענה כי ערבוב והשפעה הדדית בין תרבויות הם מהות התרבות האמריקאית, שהיא "כור היתוך" תרבותי, וביטוי טבעי של סינקרטיזם. במאמריה ובפאנלים טלוויזיוניים, כולל בתוכניתו של ביל מאהר, ביטאה גישה ביקורתית כלפי תרבות ה"קורבנות" והפוליטיקה הזהותית.

וייס גם מבקרת בולטת של "תרבות הווק". בעקבות אירוע שהתרחש במצעד הדייקיות בשיקגו, שבה שלוש נשים הורחקו מהמצעד לאחר שנשאו דגלי גאווה שעליהם הוטבע מגן דוד לאחר שמארגנות הצעדה טענו כי הסמל עורר אצל משתתפות אחרות תחושת איום, משום ש"זיהו בו ביטוי ציוני", והצהירו שאינן רוצות באירוע סמלים שעלולים לייצג ציונות במכוון או שלא במכוון, וייס הסבירה כי אינטרסקציונליות היא רעיון מרכזי בשמאל הפרוגרסיבי, הרואה קשר בין כל סוגי הדיכוי החברתי – מגדרי, גזעי, אתני ועוד וטענה כי בפועל האינטרסקציונליות הפכה ל"מעין מערכת קסטות", שבה אנשים נמדדים לפי מידת הסבל ההיסטורי של הקבוצה שאליה הם משתייכים. וייס ראתה באירוע בצעדה ביטוי מובהק לעיוות הזה – כאשר נשים יהודיות, אף שהן עצמן מיעוט, הוצאו מן השיח הפרוגרסיבי בשל הזדהותן הלאומית.

היא טבעה את המונח "הרשת האינטלקטואלית האפלה"  לתיאור קבוצה של הוגים ואקדמאים שפעלו מחוץ לממסד האינטלקטואלי, בהם ג'ורדן פיטרסון וברט ויינשטיין.

וייס עוררה סערה כאשר צייצה על המחליקה האמריקאית מיראי נגאסו כי "מהגרים עושים את העבודה", אף שנולדה בארצות הברית – ציוץ שפורש כרמיזה גזענית, אף שהביעה בה תמיכה. לאחר שהציוץ עורר סערה, וייס מחקה אותו אך המשיכה להגן על דבריה.

היא גם מרבה לעסוק בהשפעת הרשתות החברתיות על השיח הציבורי, וקראה להפחתת השימוש בהן בשל תרומתן להקצנה ולתרבות ביטול.

 יחס לישראל, יהדות וציונות 
וייס מזוהה עם ציונות ליברלית, ומצהירה על אמונתה בזכות ההגדרה העצמית של העם היהודי בארץ ישראל, לצד תמיכה בזכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני. על ישראל וציונותה הביעה תמיכה ברורה, וטענה כי אנטי-ציונות בשמאל האמריקאי חופפת לעיתים לאנטישמיות. לדבריה, ביקורת על ישראל היא לגיטימית וחיונית כל עוד היא נובעת ממקום של אהבה לערכיה היהודיים והדמוקרטיים. היא מבחינה בין שני סוגים של אנטישמיות: זו של הימין הקיצוני, שמקורה בלאומנות אתנית ובדמוניזציה של "הגלובליזם היהודי", וזו של השמאל הקיצוני, המאשימה את היהודים בשל יחסם למדינת ישראל. היא ביקרה בישראל כ-10 פעמים לפחות.

אחרי טבח בית הכנסת "עץ החיים" בפיטסבורג, שבו גדלה, קראה ליהודי ארצות הברית להבין את מחיר התמיכה בטראמפ – שלדבריה פוגע בערכים יהודיים ואמריקאיים של שוויון, חמלה ואמת. וייס מרבה להרצות ברחבי ארצות הברית ובאירופה בפני קהלים יהודיים וכלליים, ונחשבת לדמות מרכזית בשיח הציבורי סביב אנטישמיות, חופש הביטוי וזהות יהודית בעידן המודרני.

 חיים אישיים 
וייס נישאה למהנדס איכות הסביבה, אך נישואיה הסתיימו לאחר זמן קצר. היא הייתה במערכות יחסים עם נשים, בהן הקומיקאית קייט מקינון. היא נשואה לעיתונאית נלי בואלס, ואם לילדה שנולדה ב-2022.

 פרסומים 


 קישורים חיצוניים 

 כתבות 


 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:עיתונאיות יהודיות אמריקאיות
קטגוריה:סופרות יהודיות אמריקאיות
קטגוריה:סופרים להט"בים אמריקאים
קטגוריה:סופרות להט"ביות אמריקאיות
קטגוריה:יזמות אמריקאיות
קטגוריה:מחברות ספרי עיון אמריקאיות
קטגוריה:פרשניות פוליטיות אמריקאיות
קטגוריה:פעילות חברתיות אמריקאיות
קטגוריה:פעילים יהודים
קטגוריה:פעילים ציונים בארצות הברית
קטגוריה:פעילות ציוניות בארצות הברית
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת קולומביה
קטגוריה:סגל וול סטריט ג'ורנל
קטגוריה:סגל ניו יורק טיימס
קטגוריה:פיטסבורג: אישים
קטגוריה:אמריקאים שהופיעו ברשימת טיים 100 נקסט
קטגוריה:יהודים שהופיעו ברשימת טיים 100 נקסט
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1984
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1984