פול סיימון (פוליטיקאי)

פול מרטין סיימון (באנגלית: Paul Martin Simon; 29 בנובמבר 1928 – 9 בדצמבר 2003) היה סופר ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי. הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1975 עד 1985 ובסנאט של ארצות הברית מ-1985 עד 1997. כחבר במפלגה הדמוקרטית, הוא התמודד ללא הצלחה על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ב-1988.

לאחר הקריירה הפוליטית שלו, הוא ייסד את המכון למדיניות ציבורית באוניברסיטת דרום אילינוי קרבונדייל בקרבונדיל, אילינוי, שנקרא מאוחר יותר על שמו. שם לימד שיעורים בנושאי פוליטיקה, היסטוריה ועיתונות.

סיימון היה מפורסם בזכות עניבת הפרפר הייחודית שלו ומשקפי הקרן שלו.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו וקריירה 
סיימון נולד ביוג'ין, אורגון ב-29 בנובמבר 1928. הוא היה בנם של מרטין פול סיימון, כומר ומיסיונר לותרני בסין, ושל רות לילי (לבית טוצלמן) סיימון, מיסיונרית לותרנית גם כן. משפחתו הייתה ממוצא גרמני.

סיימון למד באוניברסיטת קונקורדיה, בית ספר לותרני בפורטלנד. מאוחר יותר הוא למד באוניברסיטת אורגון ובקולג' דנה בבלייר, נברסקה, אך מעולם לא סיים את לימודיו.

לאחר שנפגש עם חברי מועדון הליונס המקומיים, הוא לווה 3,600 דולר כדי להשתלט על העיתון Troy Call שהפסיק לצאת ב-1948, והפך לעורך-המוציא לאור הצעיר ביותר במדינה, של ה-Troy Tribune ששמו שונה בטרוי, אילינוי, ובסופו של דבר בנה רשת של 14 עיתונים שבועיים. הפעילות שלו נגד הימורים, זנות ושחיתות ממשלתית בזמן פעילותו ב-Troy Tribune השפיעה על המושל החדש שנבחר, עדלי סטיבנסון השני, לנקוט עמדה בנושאים אלה, ויצרה חשיפה לאומית עבור סיימון, שהביאה מאוחר יותר לעדותו בפני ועדת קפאובר.

במאי 1951, סיימון עזב את העיתון שלו והתגייס לצבא ארצות הברית. סיימון שירת בגרמניה המערבית במהלך מלחמת קוריאה. הוא הוצב בחיל המודיעין הנגדי, הגיע לדרגת טוראי ראשון והשתחרר ביוני 1953.

 קריירה פוליטית מדינתית 
עם שחרורו, סיימון נבחר והחל את הקריירה הפוליטית שלו בבית הנבחרים של אילינוי. כנציג המדינה, סיימון תמך בזכויות האזרח, ופעם אירח אירוע בו השתתפה הגברת הראשונה לשעבר אלינור רוזוולט. לאחר ויכוח ראשוני עם שני מועמדים אחרים, כתבה בעיתון על ויכוח קבע כי "האיש עם עניבת הפרפר עשה טוב", והוא אימץ את פפיון הסימן המסחרי ומשקפי הקרן שלו.

בשנת 1963, סיימון נבחר לסנאט של מדינת אילינוי, וכיהן עד 1969. בסנאט המדינתי, סיימון היה חלק מקבוצה של רפורמים ליברליים נגד קבלני קולות שנקראו "הנוסטרה הכשרה" שכללה גם את אנתוני סקאריאנו, אבנר מיקוה ורוברט אי. מאן.

בשנת 1968, סיימון נבחר לסגן מושל אילינוי. בתור דמוקרט, הוא שירת עם המושל הרפובליקני, ריצ'רד ב. אוגילבי. עבודת הצוות הדו-מפלגתית שלהם הפיקה את מס ההכנסה הראשון של המדינה וסללה את הדרך לאספה מכוננת של המדינה משנת 1969, שיצרה את חוקת אילינוי הרביעית והנוכחית. ממשל אוגילבי-סימון היה היחיד בהיסטוריה של אילינוי שבו המושל וסגן המושל הנבחרים היו ממפלגות פוליטיות שונות: חוקת אילינוי משלבת כעת את התפקידים במרוץ בחירות מאוחד.

ב-1972 סיימון התמודד על המועמדות הדמוקרטית למושל. למרות המוניטין הרב שלו כרפורמטור פוליטי, הוא נתמך על ידי קבלני הקולות הדמוקרטים של מחוז קוק, בראשות ראש עיריית שיקגו ריצ'רד ג'. דיילי. עם זאת, סיימון הפסיד לדן ווקר, שהמשיך לנצח בבחירות הכלליות.

 מחוץ לתפקיד 
בשנים שבין תבוסתו במושל לקאמבק הפוליטי, סיימון לימד באוניברסיטת סנגמון סטייט, שם החל את התוכנית לתואר שני בדיווח לענייני ציבור, ובבית הספר לממשל של קנדי באוניברסיטת הרווארד.

 עלייה לגדולה לאומית 
 בית הנבחרים של ארצות הברית 
שמאל|ממוזער| חבר בית הנבחרים סיימון התראיין על ידי חבר הקולג' ריצ'רד ג'נסן.
סיימון חידש את הקריירה הפוליטית שלו ב-1974 כשנבחר לקונגרס ממחוז הקונגרס ה-24 של אילינוי, והביס את ראש עיריית האריסבורג לשעבר, ואל אושל. הוא נבחר מחדש ארבע פעמים. מאוחר יותר הפך המחוז בחלוקה מחדש למחוז הקונגרס ה-22 של אילינוי.

בשנת 1978, סיימון היה המקבל הראשון בפרס הסברה לשפה זרה, שהוענק על ידי ועידת צפון מזרח להוראת שפות זרות כהוקרה על שירותו בוועדת הנשיא ללימודי שפה זרה ובינלאומיים ותמיכתו בלימוד השפה.

לפי הניו יורק טיימס, סיימון מעולם לא היה פופולרי במיוחד בקרב עמיתיו לבית.

 הסנאט האמריקאי 
ב-1984 הוא התמודד על מושב הסנאט של ארצות הברית, ונבחר לסנאט, כשהוא מביס את הסנאטור המכהן כבר לאורך שלוש קדנציות, צ'ארלס ה. פרסי בבחירות נסערות, וזכה ב-50% מהקולות.

הוא זכה בבחירה מחדש לסנאט האמריקני ב-1990 על ידי ניצחון על חברת בית הנבחרים לין מורלי מרטין עם 65%, לעומת 35%. בזמן שכיהן בסנאט, הוא חיבר תיקון תקציב מאוזן לא מוצלח עם הסנאטור הרפובליקני אורין האץ' מטעם יוטה.

סיימון זכה לבולטות לאומית לאחר שביקר את הנשיא ג'ורג' ה. וו. בוש במהלך הקמפיין לנשיאות ב-1992, לאחר שבוש טען לתפקיד מרכזי בגרימת קריסת הגוש המזרחי של ברית המועצות. במהלך נאום ב"טעם פולוניה" של שיקגו, בוש קידם באגרסיביות את הצלחת הנשיאות שלו ואת חשיבותו כסגן נשיא בתפקידו של ממשל רייגן במזרח אירופה. זה היה ניסיון של בוש לסחוף את הקהילה הפולנית של שיקגו כדי לזכות באילינוי במהלך הבחירות. טענותיו של בוש הוקעו בתוקף על ידי סיימון, ובוש הפסיד בסופו של דבר את המדינה בבחירות הכלליות, אולי בשל דבריו של סיימון. סיימון לא ביקש להיבחר מחדש ב-1996.

 קמפיין נשיאותי 
ימין|ממוזער| לוגו קמפיין 1988
סיימון ביקש את המועמדות הדמוקרטית במרוץ לנשיאות ב-1988. מאחר שלרוב לא היה ידוע מחוץ לאילינוי ובמספרים בודדים נמוכים בסקרים לאומיים לאחר הכרזתו במרץ 1987, סיימון עשה לעצמו שם בתור המועמד המבוגר ביותר, חלקם חשבו הכי מיושן, עם משקפי קרן ועניבת פרפר, וכאחד שבגאווה קשר עצמו לליברליזם הניו דיל הקשור לנשיאים פרנקלין רוזוולט והארי טרומן.

סיימון זינק קדימה באיווה באוקטובר, והיה, עד דצמבר, המועמד המובהק במדינה זו. עם זאת, בפברואר 1988, סיימון הפסיד בקושי את הבחירות של איווה לנציג דיק גפהארדט ממיזורי, וסיים במקום השלישי בפריימריז בניו המפשייר בשבוע שלאחר מכן, עם הופעות חלשות במינסוטה ובדקוטה הדרומית שבוע לאחר מכן. מחוסר כסף ותנופה, סיימון דילג במידה רבה על הפריימריז המרכזיים של יום שלישי הגדול בדרום ב-8 במרץ, והתרכז במדינת הולדתו שבוע לאחר מכן, שם התמודדו דמוקרטים מקומיים מרכזיים כנציגי סיימון בקלפי בחירת הנציגים, ורצה להשתתף בבחירות הוועידה הלאומית הדמוקרטית ללא קשר לסיכוי הקלוש של סיימון לזכות במועמדות. סיימון זכה בפריימריז באילינוי, והחליט לעשות מאמץ אחרון בפריימריז של ויסקונסין בתחילת אפריל, אך נשר לאחר שסיים מאחורי מושל מסצ'וסטס מייקל דוקאקיס, הכומר ג'סי ג'קסון והסנאטור של טנסי אלברט גור. סיימון תמך בדוקאקיס, שזכה במועמדות הדמוקרטית ביולי, עם ג'קסון המתמודד הפעיל האחרון.

כדי להגביר את הקמפיין שלו, סיימון הופיע בסאטרדיי נייט לייב (SNL), בהנחייתו יחד עם המוזיקאי פול סיימון (אליו לא היה קשור).Former Sen. Paul Simon Dies  Fox News

 עמדות פוליטיות 
שמאל|ממוזער| סיימון בשנת 1992 עם הקומיקאי אל פרנקן במלון מייפלאואר. פרנקן התחזה לסיימון במערכונים של סאטרדיי נייט לייב במהלך הקמפיין לנשיאות ב-1988, וזכה בעצמו במושב בסנאט ב-2008. 

 נושאים חברתיים 
סיימון היה מתנגד חריף לגסויות ואלימות בתקשורת במהלך שנות ה-90, ומאמציו נגד אלימות תקשורתית עזרו להוביל לאימוץ ה־V-Chip.

במהלך שנות ה-90, סיימון התנגד הן לחוזה של הרפובליקנים עם אמריקה והן לרפורמות הרווחה של הנשיא ביל קלינטון. הוא היה אחד מ-21 סנאטורים שהצביעו נגד חוק האחריות האישית והזדמנויות העבודה. בשנת 1996, סיימון הצטרף לשלושה-עשר סנאטורים נוספים (כולל חברתו מאילינוי להסנאטורית, קרול מוזלי בראון) בהצבעה נגד חוק ההגנה על הנישואין, שאסר על הכרה פדרלית בנישואים חד-מיניים.

 בעיות פיסקאליות 
סיימון נחשב לשמרן פיסקאלי, שתיאר את עצמו כ"דמוקרט לפי שכר. כסנאטור, סיימון עזר לשפץ את תוכנית ההלוואות לסטודנטים במכללה כדי לאפשר לסטודנטים ולמשפחותיהם ללוות ישירות מהממשלה הפדרלית, ובכך לחסוך כסף על ידי אי-שימוש בבנקים פרטיים לחלוקת ההלוואות.Tribute to Paul Simon  Christopher Dodd

 ענייני חוץ 
סיימון קידם תגובה צבאית לסומליה בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ה. וו. בוש.Somalia: U.S. Intervention and Operation Restore Hope  Valerie J. Lofland סיימון היה מבקר גלוי של תגובת הנשיא ביל קלינטון לרצח העם ברואנדה ב-1994. סיימון האמין שאמריקה הייתה צריכה לפעול מהר יותר, ולימים אמר קלינטון שתגובתו המאוחרת הייתה הטעות הגדולה ביותר של הנשיאות שלו. יחד עם הסנאטור לשעבר של ורמונט, ג'ים ג'פורדס, סיימון זכה לשבחים רטרואקטיבית על ידי לוטננט-גנרל קנדי רומיאו דאלר, מפקד הכוח לשעבר של משלחת הסיוע של האו"ם לרואנדה, על כך שעבד באופן פעיל בממשל קלינטון כדי להקים משימה הומניטרית לרואנדה במהלך רצח העם. לפי ספרו של דאלר "לחץ ידיים עם השטן", הוא "חייב תודה רבה" לשני הסנאטורים.

 נשיאות 
סיימון האמין שנשיאים מודרניים נוהגים ב"עוקבים", ולא במנהיגות, ואמר, "אנחנו נשענים יותר ויותר על סקרי דעת קהל כדי להחליט מה אנחנו הולכים לעשות, ואתה לא מקבל מנהיגות מסקרים... ולא רק ברמה הנשיאותית זה קורה לפעמים עם סנאטורים, חברי בית הנבחרים ואפילו מחוקקים במדינה, [כשהם] עורכים סקרים כדי לגלות היכן אנשים עומדים במשהו".Simon: Time to reinvent the presidency  Jason Coker

סיימון היה תומך של טאיוואן, והתנגד למדיניות ארצות הברית לבודד את האי. הוא עזר לשכנע את הנשיא קלינטון לאפשר לנשיא טאיוואן לי טנג-הוי לבקר בארצות הברית. הוא גם היה מעריץ ותיק של מאדאם צ'יאנג קאי-שק, לאחר שראה את נאומה ההיסטורי במושב משותף של הקונגרס כנער ופגש אותה באופן אישי בשנת 1995 בקבלת פנים בגבעת הקפיטול לציון יום השנה ה-50 להפסקת מלחמת העולם השנייה.

 חיים אישיים 
 השכלה 
סיימון זכה לתשומת לב לאומית בשנות ה-60, בין השאר בשל ספרו הנחקר היטב, Lincoln's Preparation for Greatness: The Illinois Legislative Years. למרות שפורסם 100 שנים לאחר מותו של אברהם לינקולן, זה היה הספר הראשון שציטט באופן ממצה מסמכי מקור מקוריים משמונה שנותיו של לינקולן באספה הכללית. מאוחר יותר הוא המשיך לכתוב יותר מ-20 ספרים במגוון רחב של נושאים, כולל נישואים בין-דתיים (הוא היה לותרני ואשתו, ז'אן, הייתה קתולית), מחסור עולמי במים, מאבקי מועמדות לבית המשפט העליון של ארצות הברית שהתמקדו רבות ב חוויותיו האישיות עם רוברט בורק וקלרנס תומאס, האוטוביוגרפיה שלו ואפילו ספר שהתקבל היטב על המוציא לאור המאושר של הביטול אליהו לאבג'וי. ספרו האחרון, Our Culture of Pandering, ראה אור באוקטובר 2003, חודשיים לפני מותו.

לאחר התבוסה העיקרית שלו לתפקיד המושל ב-1972, סיימון הקים את תוכנית הלימודים לתואר שני ב-Public Affairs Reporting באוניברסיטת סנגמון סטייט בספרינגפילד, אילינוי, שעזרה להשיק את הקריירה של יותר מ-500 עיתונאים. סיימון, שכתב אז ארבעה ספרים, גם לימד קורס שכותרתו "מגזין עיון וכתיבת ספרים" במדינת Sangamon, וכן לימד בבית הספר לממשל ג'ון פ. קנדי ב-1973.

סיימון התגורר שנים רבות בעיירה הקטנה מקנדה, אילינוי, דרומית לקרבונדיל, שם היה פרופסור ומנהל המכון למדיניות ציבורית של SIU. בעודו שם, הוא ניסה לטפח את המכון כדי להפוך לצוות חשיבה שיכול לקדם את חייהם של כל האנשים. הפעילויות כללו יציאה לליבריה וקרואטיה כדי לפקח על הבחירות שלהן, הבאת דוברים מרכזיים לקמפוס, גינוי עונש המוות, ניסיון לסיים את האמברגו של ארצות הברית נגד קובה, טיפוח אומץ פוליטי בקרב תלמידיו, קידום תיקון לחוקת ארצות הברית לסיום חבר האלקטורים, וניסיון להגביל את הנשיא לתקופת כהונה אחת של שש שנים. במהלך הפיאסקו של מכללת הבחירות שאחרי בחירות 2000, אמר סיימון: "אני חושב שאם מישהו יקבל את קולות הרוב, הוא צריך להיות נשיא. אבל, אני לא חושב שהשיטה תשתנה".

 משפחתו 
סיימון היה אחיו של ארתור סיימון, מייסד "לחם לעולם".

ב-21 באפריל 1960, סיימון התחתן עם ג'ין הארלי סיימון, חברה בבית המחוקקים של מדינת אילינוי. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות אילינוי ששני חברים יושבים באספה הכללית של אילינוי התחתנו. היא הייתה חלק בלתי נפרד מעלייתו של בעלה לבולטות הלאומית. מאוחר יותר היא הפכה לעורכת דין מצליחה, סופרת ויו"ר הוועדה הלאומית לספריות ומדעי המידע. היא מתה בפברואר 2000 מסרטן המוח. עם מותה, נשא הסנאטור של אילינוי דיק דרבין נאום מחווה לגברת סיימון בסנאט. בתם, שילה סיימון, הפכה לסגן מושל אילינוי ה-46 בינואר 2011. היא שימשה בעבר כחברת מועצה בקרבונדיל, אילינוי והייתה פרופסור למשפטים באוניברסיטת דרום אילינוי.

סיימון הופיע לזמן קצר בדמותו של עצמו בסרט הקומדיה הפוליטית דייב מ-1993.

 תרבות 
סיימון הופיע בסאטרדיי נייט לייב עם המנחה והזמר פול סיימון (ללא קשר) ב-19 בדצמבר 1987. גם ב-SNL, את סיימון גילם אל פרנקן שלימים יהפוך לסנאטור בעצמו.

 מוות ולאחר מכן 
סיימון מת בספרינגפילד, אילינוי, ב-9 בדצמבר 2003, בגיל 75 לאחר ניתוח לב. WBBM-TV דיווחה על מותו כ"מחלת קיבה מסיבית". רק ארבעה ימים לפני כן, למרות שאושפז והמתין לניתוח, הוא אישר את הצעתו של הווארד דין לנשיאות ב-2004 באמצעות שיחת ועידה טלפונית שניהל ממיטת בית החולים שלו. הוא גם תמך מוקדם בהצעה של ברק אובמה לשנת 2004 לסנאט. לאחר מותו של סיימון, בתו, שילה, הכינה פרסומת בטלוויזיה שבה הכריזה "ברק אובמה יהיה סנאטור אמריקאי במסורת פול סיימון". המודעה נחשבה לסיבה מרכזית לניצחון המפתיע של אובמה בפריימריז הדמוקרטי. בסנאט שיבח אובמה את סיימון כ"חבר יקר".

ביולי 2005, המוזיאון ההיסטורי של פול סיימון נפתח בטרוי, אילינוי, שם התגורר סיימון במשך 25 שנים. הוא כלל מזכרות מכל חייו, כולל השולחן והמצלמה מימיו כעורך צעיר של הטרוי טריביון, פריטים ממסע הבחירות שלו לנשיאות ולוחיות הרישוי של סגן המושל שלו. המוזיאון נסגר ביוני 2012, עקב חוסר מימון.

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי אורגון
קטגוריה:יוג'ין (אורגון): אישים
קטגוריה:מועמדים לנשיאות ארצות הברית ב-1988
קטגוריה:סגני מושלי אילינוי
קטגוריה:אמריקאים ממוצא גרמני
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מאילינוי
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מאילינוי
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1928
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2003