ברטה ברקוביץ קוהוט

ברטה (ברכה) ברקוביץ קוהוט (בסלובקית: Berta Berkovičová-Kohútová; 8 בנובמבר 1921 – 14 בפברואר 2021) היא ניצולת שואה מצ'כוסלובקיה, והתופרת האחרונה ששרדה מסלון התופרות היהודיות באושוויץ.

ילדות ונעורים

ברקוביץ נולדה בצ'פה, כפר קטן במזרח צ'כוסלובקיה שנמצא כיום במחוז זקרפטיה באוקראינה. היא נולדה בשם ברכה לאמה קרולינה שטרן, בת למשפחה יהודית מהונגריה ולאביה סולומון ברקוביץ שהיה חירש-אילם. היא נולדה בבית הקטן והצפוף של סבה וסבתה כבת בכורה לאמה בת ה-19, ואחריה נולדו עוד שני בנים ושתי בנות. אביה סולומון היה חייט מוכשר ומצא עבודה בבית אופנה בברטיסלבה, התקדם והקים עסק משלו בו העסיק שלושה חייטים חרשים אילמים. קרולינה האם סייעה אף היא בעסק בהתאמת בגדים ללקוחות ובמתורגמנות.

כשהייתה בת 8 העתיקה המשפחה את מקום מגוריה לברטיסלבה. בגיל 12 חלתה בשחפת והועברה לסנטוריום בהרי הטטרה לצורך טיפול במחלה, שם שהתה במשך שנתיים בהן למדה צ'כית. כשחזרה לברטיסלבה החלה ללמוד בתיכון מקצועי, שם למדה מזכירות, הנהלת חשבונות וקצרנות. במקביל למדה תפירה מאביה.

ברקוביץ ואחותה אירנה הצטרפו לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", ולאחר מות אמה עברה לתנועת המזרחי.

אושוויץ
משפחת ברקוביץ הייתה בין יותר מ-11,000 יהודים שפונו מבתיהם בברטיסלאבה לעיירה קטנה ליד הגבול הצפוני של פולין, שם חיו בתנאים קשים. באמצע מרץ 1942 נסעה לעיר הולדתה לבקר חברה וכשחזרה לעיירה התברר לה שאחותה הצעירה קטקה נעצרה ונלקחה למחנה מעבר. היא ניגשה מיוזמתה לתחנת המשטרה והסגירה עצמה כדי להצטרף לאחותה וכך יצאו שתיהן לשילוח. באפריל 1942 נלקחו היא ואחותה בטרנספורט הרביעי יחד עם עוד 998 נערות יהודיות מסלובקיה למחנה ההשמדה אושוויץ. שם ניתן לה מספר 4245 ולקטקה 4246. עם הגעתן הן עבדו כעובדות כפיה בסלילת כבישים, חפירת תעלות ניקוז, יבוש ביצות ועבודות פרך נוספות.

לאחר מכן נשלחו לעבוד בקומנדו-קנדה, שם הן מיינו ערמות בגדים שנגזלו מיהודים אשר נשלחו לתאי הגזים. ברקוביץ עבדה במשמרות, וכל יום צעדה כשלושה ק"מ הלוך ושלושה ק"מ חזור כדי לעבוד. לעיתים הוכתה במגלב תוך כדי הליכה, אך נאלצה לשתוק ולהמשיך. האסירות נאלצו להתמודד גם עם התנאים הסניטריים הקשים. לעיתים היא ונשים נוספות הצליחו בחוכמה ובתחכום להשיג לעצמן פריטים כגון נעליים, סבון, משחת שיניים, ממחטות וכיוצא בזה, או לאסירים אחרים, אך אם נתפסו הוכו עד זוב דם. ברכה וקטקה עסקו גם בתפירה ובתיקון בגדים עבור האס אס ונשותיהן ב"קנדה". כך הכירו את מרתה פוקס, שהייתה מגיעה לשם כדי להשיג בדים ממחסני הגזל במתחם. במהלך עבודתן בקומנדו קנדה מצאו ברכה וקטקה את מעיליהן וכך הבינו שהוריהן הובלו למשרפות ומתו.

 סלון האופנה 
בשנת 1943 החליטה הדוויג הס, אשתו של מפקד המחנה רודולף פרנץ הס, להקים סלון הוט קוטור באושוויץ. זאת למען נשות קציני האס אס, שהקפידו להתלבש בבגדים אלגנטיים ומותאמים לכל אירוע. בין הנשים שהיו לקוחות סלון האופנה הייתה מגדה גבלס, אשתו של שר התעמולה של אדולף היטלר יוזף גבלס, אווה בראון פילגשו של אדולף היטלר וכן אמי גרינג, אשתו של מפקד הלופטוואפה רייכסמרשל הרמן גרינג.

הס מינתה את מרתה פוקס למנהלת סלון האופנה, לאחר שהתרשמה ממנה כשזו עבדה בביתה בטיפול בילדיה וכתופרת. עם התגברות ההזמנות, התבקשה מרתה להביא תופרות נוספות לסטודיו החייטות. בין האסירות שנבחרו לעבוד בסלון האופנה היו גם האחיות ברכה (ששמה השתנה לברטה) וקטקה, כיוון שהיו תופרות מיומנות ומקצועיות. הסטודיו היה ממוקם בקומת המרתף של המבנה. התופרות עבדו לאור שני חלונות ומנורות חשמליות, כשהן ישובות ליד שולחן עבודה ארוך. הן היו מסודרות ונקיות ונהנו משפע חומרי הגלם שהגיע אליהן מ"קנדה".

עומס העבודה על התופרות היה רב מכיוון שכמות ההזמנות הייתה גדולה וצריך היה לעשות מאמצים כדי לקצר את זמן המתנת הלקוחות להשלמת הבגד. תהליך העבודה היה ארוך ומורכב החל מעיצוב, בחירת האריג ולאחר מכן גזירת הגזרות ותפירת "טואל" (בגד מבד גולמי לבדיקת הגזרה). לבסוף נתפר הבגד ונעשו בו התאמות ושינויים לפי מידות הגוף של הלקוחות. "הגימור" נעשה ברובו "ידנית". בשבתות, בדיוק בשעה 12:00, הגיעו אנשי אס אס בכירים לאסוף את הבגדים שהוזמנו על ידי נשותיהם ונלבשו באירועי הבידור שהתקיימו בשבת בערב. בשל עומס העבודה עבדו התופרות במשך 10–12 שעות מדי יום.

מרתה פוקס וסגניתה בורישקה היו אחראיות לבחור ולהחליט על אילו פרויקטים תעבוד כל תופרת שמשימתה הבסיסית הייתה להשלים בשבוע לפחות שתי שמלות בהתאמה אישית. נוסף על כך נדרשה כל תופרת לבצע שינויים בבגדים שנאספו מערימות הרכוש הכלליות ב"קנדה" ולהתאימן למידותיהן של הלובשות החדשות. מרתה עסקה גם בבקרת האיכות של הבגדים, אשר היו באיכות מאוד גבוהה. התמורה של התופרות על עבודתן הייתה תנאי מגורים ומזון בסיסיים והזכות להישאר בחיים יום נוסף. הן אף זכו במקלחת שבועית, והמזון שלהן הונח על מיטותיהן, כדי שלא ייאלצו לריב על ההקצבה היומית להן היו זכאיות. והכי חשוב, הן שוחררו מהסלקציות. לפעמים כשהן עבדו הרבה מעבר למכסה, הלקוחות תגמלו אותן בפרוסת לחם, או חתיכת נקניקיה, שאריות מזון או מזון שפג תוקפו.

לאחר המלחמה
האחיות ניצלו במצעד המוות לאחר כ-1,000 ימים של סבל באושוויץ. לאחר המלחמה בדרכה לפראג לסלון התפירה שהקימה שם מרתה פוקס, פגשה ברקוביץ את לאו קוהוט בתחנת הרכבת בברנו, שאותו הכירה עוד מברטיסלבה בתקופה שלפני המלחמה.

בשנת 1947 הם נישאו ונולדו להם שני בנים: טומש ואמיל עימם חיו בברטיסלבה. היא המשיכה לתפור כדי לעזור בפרנסת המשפחה ולאחר מכן החלה לעבוד בתחום ההוצאה לאור יחד עם לאו. בשנת 1968 עקב פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה, עברו ברקוביץ ובעלה לקליפורניה בעקבות בניהם, שעברו לשם מספר שנים לפני כן.

ברקוביץ קוהוט נפטרה ב-14 בפברואר 2021, ביום ולנטיין בבית החולים "קייזר פרמננטה" בסן רפאל, לאחר סיבוכים כתוצאה ממגפת הקורונה.

 מורשת 
ב-2017, הוקלט בקליפורניה ראיון בעל פה עם ברטה אשר ב-2019 פורסם במאמר "החוויות שלי במהלך שלוש שנים של מאסר במחנה הריכוז אושוויץ" בכתב העת "Judaica et Holocaustica". 

הסופרת הבריטית והיסטוריונית ביגוד ואופנה, לוסי אדלינגטון, כתבה את הספר The Dressmakers of Auschwitz: The True Story of the Women Who Sewed to Survive, לאחר ראיון עם קוהוט. היא ראיינה את ברטה קוהוט בסלון ביתה בגבעות סמוך לסן פרנסיסקו בקליפורניה. הספר מספק תיאור של הדרך בה הנאצים הרוויחו מהחרמת רכוש המגורשים, שיפוצו, והפכו אותו לזמין לשימוש אזרחי הרייך. בביקורת, לאורה ל. קאמרלנגו, אוצרת תלבושות במוזיאוני סן פרנסיסקו לאמנויות יפות , ציינה כי הפרסום, המתועד והממחקר היטב, גם חוקר את החוויות והסיפורים האישיים של התופרות כמו קוהוט, שעבדו בסטודיו לאופנה. הספר תורגם לעברית ופורסם בשנת 2023 בהוצאת "מָטָר".

לקריאה נוספת
 לוסי אדלינגטון, התופרות מאושוויץ, מטר - הוצאה לאור, 2023.
קישורים חיצוניים


. הספד


הערות שוליים

קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז אושוויץ
קטגוריה:יהודים שפעלו להצלה בתקופת השואה
קטגוריה:ניצולות השואה: סלובקיה
קטגוריה:נשים יהודיות בשואה
קטגוריה:יהודים בשואה: צ'כוסלובקיה
קטגוריה:ילידות 1921