צ'ארלס פינקני (מושל)

צ'ארלס פינקני (באנגלית: Charles Pinckney; 26 באוקטובר 1757 – 29 באוקטובר 1824) היה אב מייסד, בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי שהיה חתום על חוקת ארצות הברית. הוא נבחר וכיהן כמושל ה-37 של קרוליינה הדרומית, לאחר מכן כיהן עוד שתי כהונות לא רצופות. הוא גם כיהן כסנאטור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. הוא היה בן דודו של עמיתו לחתימה על החוקה, צ'ארלס קוטוורת' פינקני.

צאצאיו של פינקני כללו שבעה מושלי קרוליינה הדרומית לעתיד, כולל אישים הקשורים למשפחות מייבנק ורט.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו והשכלה 
ימין|ממוזער|191x191 פיקסלים| שלטו של צ'ארלס פינקני
פינקני נולד והתחנך בצ'ארלסטון בפרובינציית קרוליינה הדרומית. אביו, קולונל צ'ארלס פינקני, היה עורך דין עשיר ובעל מטעים. אמו הייתה פרנסס ברוטון (נולדה ב-1733), בתו של צורף ואחותם של מיילס ברוטון ורבקה ברוטון מוט, ששניהם גם בלטו בהיסטוריה של צ'ארלסטון.

אביו חתם על שבועת נאמנות לבריטים לאחר שכבשו את צ'ארלסטון ב-1780 במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. זה איפשר לו לשמור על רכושו. במותו בשנת 1782, הוריש פינקני האב את חוות סני, מטע מחוץ לעיר, ואת עבדיו הרבים, לבנו הבכור צ'ארלס.

 נישואים ומשפחה 
עסוק במלחמה ובקריירה הפוליטית שלו, פינקני לא התחתן עד 1788. הוא התחתן עם מרי אלינור לורנס ב-27 באפריל 1788 בכנסיית סנט פיליפ בצ'ארלסטון. מרי הייתה בתו של הנרי לורנס, סוחר עבדים עשיר ובעל עוצמה פוליטית בקרוליינה הדרומית. היו להם לפחות שלושה ילדים.

במשפחת אשתו היו חמיו הנרי לורנס, גיסיו קולונל ג'ון לורנס וחבר בית הנבחרים דייוויד רמזי. גיסו נישא לבתו של מושל קרוליינה הדרומית, ג'ון ראטלדג'.

הוא נבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי השלישי (1777–1778). בשנת 1779 התחיל לעסוק בעריכת דין בצ'ארלסטון בגיל 21. בערך באותה תקופה, הרבה אחרי שהחלה מלחמת העצמאות, התגייס פינקני למיליציה. הוא מונה ללוטננט ושירת במצור על סוואנה. כשצ'ארלסטון נפלה לידי הבריטים בשנה שלאחר מכן, נלכד פינקני בשבי; הוא הוחזק כשבוי עד יוני 1781 ונשלח צפונה להחלפה אפשרית. הוא לא חזר לצ'ארלסטון עד 1783. גם אביו נתפס. יחד עם יותר מ-160 גברים, הסכים קולונל פינקני לחתום על שבועת אמונים לבריטים, כדי להימנע מהחרמת רכושו. לאחר המלחמה, נקנס פינקני ב-12% על רכושו על כך שנשבע את שבועת האמונים.

פינקני נבחר שוב לקונגרס הקונטיננטלי בעקבות המלחמה, וכיהן בו בשנים 1784–1787. הוא נבחר לבית המחוקקים של המדינה לכמה קדנציות (1779–1780, 1786–1789 ו-1792–1796). בתור לאומן, פעל בקונגרס בניסיון להבטיח שארצות הברית תקבל זכויות ניווט מספרד לנהר המיסיסיפי ולחזק את כוח הקונגרס.

בסופו של דבר היו בבעלות פינקני מספר מטעים ובית עירוני בצ'ארלסטון בנוסף לחוות סני: פרנקוויל והופטון, הממוקמת משני צדי נהר הקונגרי, ליד קולומביה; מטע בג'ורג'טאון המורכב מ-560 אקרים של ביצת גאות ו-600 אקרים של אדמה גבוהה; שטח של 1,200 אקרים הנקרא לינצ'ס קריק; חוות דמי על נהר אשפו; Shell Hall, בית עם ארבעה דונם של אדמה ב-Hadrel's Point ב-Christ Church Parish; מגרש בית וגן ב-Meting Street, צ'ארלסטון; מטע סוואנה של רייט בצד קרוליינה של נהר הסוואנה; ושטח אדמה על נהר סנטי מעל התעלה, כולל מעבורת, הנקראת הר טקיטוס. לאחר שפינקני התחתן עם אלינור לורנס ב-1788, בית הלבנים האלגנטי בן שלוש הקומות בצ'ארלסטון הפך ככל הנראה למגוריו הראשיים. במפקד האוכלוסין הפדרלי של 1790, הוא מתועד כמי שמחזיק ב"14 עבדים בפאריש סנט פיליפ וסנט מייקל, 52 עבדים בסנט ברתולומיאו ו-45 עבדים במחוז אורנג'בורג", והכל בנוסף לחוות סני, שבה נמצא אביו. תיעוד צוואות רשם 40 עבדים בשנת 1787.

 ועידת החוקה 
תפקידו של פינקני בוועידת החוקה שנוי במחלוקת. למרות שהיה אחד הנציגים הצעירים ביותר, הוא טען מאוחר יותר שהיה המשפיע ביותר וטען שהוא הגיש טיוטה, הידועה בשם תוכנית פינקני, שהייתה הבסיס לחוקה הסופית. ג'יימס מדיסון וחלק מהצירים האחרים חלקו על כך. פינקני הגיש טופס משוכלל של תוכנית וירג'יניה, שהוצע לראשונה על ידי אדמונד רנדולף, אך שאר הנציגים התעלמו ממנו. היסטוריונים מעריכים אותו כנציג תורם חשוב. פינקני התגאה בכך שהוא בן 24, מה שאפשר לו לתבוע את תואר הנציג הצעיר ביותר, אבל הוא היה בן 29 בזמן הכינוס. הוא השתתף במשרה מלאה, דיבר לעיתים קרובות וביעילות, ותרם לטיוטה הסופית ולפתרון בעיות שעלו במהלך הדיונים. הוא גם פעל לאשרור החוקה בקרוליינה הדרומית (1788).

בוועידה, פירס באטלר ופינקני, שניהם מקרוליינה הדרומית, הציגו את סעיף העבד הנמלט (סעיף IV, סעיף II, סעיף III). ג'יימס וילסון מפנסילבניה התנגד ואמר שזו הגנה מיוחדת לבעלי עבדים, המחייבת את כל ממשלות המדינה לאכוף אותה על חשבון משלמי המיסים, במקומות שבהם אף אחד או רוב התושבים לא היו בעלי עבדים. באטלר חזר בו מהסעיף, אך למחרת איש הדרום החזיר את הסעיף והאמנה אימצה אותו ללא התנגדות נוספת. סעיף זה התווסף לסעיף שסיפק הסגרה לבורחים מהצדק.

סעיף זה הוחל לראשונה על עבדים נמלטים ודרש את הסגרתם על פי תביעות אדוניהם. למרות הסעיף, מדינות חופשיות סירבו לפעמים לאכוף אותו. חוק העבד הנמלט משנת 1850 הגביר את הדרישות לגבי המדינות והעונשים על אי סיוע בהחזרת עבדים. נוהג זה לא בוטל עד שהתיקון השלושה עשר ביטל את מוסד העבדות. בשנת 1864, במהלך מלחמת האזרחים, נכשל המאמץ לבטל סעיף זה של החוקה.

פינקני הכניס סעיף לחוקה בניגוד לדת מדינה מבוססת. הסעיף שלו ללא מבחן דתי נכתב כך:

לאחר שהכללת הביטוי הובאה להצבעה, היא עברה עם התנגדות מעטה. בפעם הראשונה, פקיד של ממשלה לאומית לא נדרש להיות דתי. פינקני אחראי גם להכללת הביאס קורפוס בחוקה. הוצגה בתחילה כ"גם הפריבילגיה של כתב הביאס קורפוס לעולם לא תושעה, למעט במקרה של מרד או פלישה", היא כעת חלק מסעיף 1 של חוקת ארצות הברית.

 קריירה מאוחרת יותר 
הקריירה הפוליטית של פינקני פרחה. בין 1789 ל־1792 בחר בו בית המחוקקים של המדינה למושל קרוליינה הדרומית; בשנת 1790 הוא עמד בראש ועידת החוקה של המדינה; וב־1792 קיבל 8 קולות מבית המחוקקים למועמדות לסנאט של ארצות הברית.

במהלך תקופה זו נעשה מזוהה עם המפלגה הפדרליסטית, והוא ובן דודו צ'ארלס קוטסוורת' פינקני היו ממנהיגיה. אך עם חלוף הזמן החלו דעותיו להשתנות. בשנת 1795 תקף את הסכם ג'יי שנתמך בידי הפדרליסטים. הוא החל יותר ויותר להזדהות עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מאזורי הספר של קרוליינה, כנגד האליטה של אזור החוף המזרחי.

האוכלוסייה במערב המדינה הלכה וגדלה, אך חלוקת המחוזות החקיקתית המשיכה להיטיב עם בעלי המטעים במישור החוף. בשנת 1796 נבחר פינקני שוב למושל בידי בית המחוקקים, וב־1798 בחרו בו תומכיו הדמוקרטים־רפובליקנים בבית המחוקקים לכהן בסנאט של ארצות הברית.

הוא התנגד בתוקף לפעולות של מפלגתו לשעבר. בבחירות לנשיאות 1800, הוא שימש כמנהל מסע הבחירות של תומאס ג'פרסון בקרוליינה הדרומית. ג'פרסון המנצח מינה את פינקני כשגריר לספרד (1801–1805). הוא ניסה אך לא הצליח להשיג את הוויתור על פלורידה הספרדית לטובת ארצות הברית. הוא הקל על ההסכמה הספרדית בהעברת לואיזיאנה מצרפת לארצות הברית ב-1803 על ידי רכישת לואיזיאנה (ספרד כבר החזירה את השלטון בשטח זה לצרפת תחת נפוליאון).
שמאל|ממוזער| קברו של פינקני בסנט פיליפ'ס בצ'ארלסטון
פינקני חזר מספרד לעיר צ'ארלסטון ולעמדת ההנהגה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית במדינה. הוא כיהן בבית המחוקקים בשנים 1805–186 ונבחר מחדש כמושל (1808–1806). בתפקיד זה תמך בחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה, כדי להעניק ייצוג הוגן יותר לאזורי הספר. פינקני גם תמך בזכות בחירה כללית לכל הגברים הלבנים.

לאחר מכן כיהן שוב בבית המחוקקים בין 1810 ל־1814, ואז פרש זמנית מהחיים הפוליטיים. בשנת 1818 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם התנגד לפשרת מיזורי. פינקני, שהיה בעל עבדים מרכזי שעושרו נשען על עבודת עבדים במטעיו, תמך בהרחבת מוסד העבדות לשטחים ולמדינות חדשים.

ב-1821, כשבריאותו החלה להידרדר, פרש פינקני בפעם האחרונה מהפוליטיקה. הוא נפטר ב-29 באוקטובר 1824. אנדרטה הוקמה בכנסיית סנט מייקל בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית את האנדרטה פסל סולומון גיבסון (אחיו הצעיר של ג'ון גיבסון) בליברפול שבבריטניה.

 מורשתו 
מטע חוות סניני של פינקני מתוחזק כאתר היסטורי לאומי של צ'ארלס פינקני. בית הספר היסודי צ'ארלס פינקני הסמוך במאונט פלזנט נקרא על שמו. בנו, הנרי ל. פינקני היה חבר בית הנבחרים מקרוליינה הדרומית וראש עיריית צ'ארלסטון. בתו נישאה לרוברט היין, שנבחר לחבר בית הנבחרים, לראש עיריית צ'ארלסטון ולמושל קרוליינה הדרומית. פינקני היה חבר בארגון הבונים החופשיים וחבר בלשכה בצ'ארלסטון.
לקריאה נוספת
 Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1387-1388.

 קישורים חיצוניים 

 צ'ארלס פינקני באתר אגודת המושלים הלאומית 

 צ'ארלס פינקני באתר The Political Graveyard 


 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי קרוליינה הדרומית
קטגוריה:אמריקאים ממוצא אנגלי
קטגוריה:צ'ארלסטון: אישים
קטגוריה:שגרירי ארצות הברית בספרד
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הפדרליסטית
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית
קטגוריה:מושלי קרוליינה הדרומית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1757
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1824