הארי קיין (פוליטיקאי)

הארי פוליאם קיין (באנגלית: Harry Pulliam Cain; 10 בינואר 1906 – 3 במרץ 1979) היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וושינגטון בין השנים 1946 ל-1953. קיין זכור בעיקר בזכות דעותיו השמרניות ולעיתים קרובות מאוד שנויות במחלוקת כחבר בסנאט וכחבר ותומך של הסנאטור ג'וזף מקארתי. לפני כהונתו בסנאט, כיהן כראש העיר ה-23 של טקומה, וושינגטון. לאחר כהונתו בסנאט זכה להכרה נרחבת כמגן על חירויות האזרח של אנשים שהואשמו בסיכונים ביטחוניים במהלך ממשל אייזנהאואר וכפעיל קהילתי ורפובליקני מתון עד מותו ב-1979.

בראיון משנת 1972, קין תיאר את עצמו כ"בעצם פרגמטיסט פוליטי - מעת לעת ומסיבות שונות שמרן, מיליטנטי, ליברל, מתון, טהרני, רדיקלי ופעם אחר פעם מה שיש המכנים פופוליסט". מתוך הכרה בכך שהקריירה שלו הייתה ידועה בחוסר העקביות שלה, הוא אמר, "הרשומה מורכבת מעשיית הכי טוב שיכולתי כשאני מתמודדת עם כל מצב הדורש פעולה".

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו והשכלה 
הארי פוליאם קיין ואחיו התאום נולדו ב-10 בינואר 1906 בנאשוויל שבטנסי. שני ההורים היו ממוצא סקוטי-אירי שעברו מווירג'יניה, אלבמה וקנטקי. הבנים שלהם התחנכו עם הערכה חזקה למורשת הדרומית שלהם ולהיסטוריה המשפחתית שלהם. המשפחה עברה לטקומה ב-1911. שני ההורים היו סופרים מוכשרים. אמו סבלה מדיכאון והתאבדה ב-1917. זמן קצר לאחר מותה, לקה קיין בהתקף של שיתוק על שם בל, אשר פגע ביכולתו לדבר. בסופו של דבר חזר לדבר.

קיין למד בבתי הספר הציבוריים בטאקומה ולאחר מכן, בשנת 1920, נרשם לאקדמיה הצבאית של היל בפורטלנד שבאורגון, שם היה ספורטאי כוכב וערך את עיתון בית הספר. הוא בילה את 1924 ו-1925 בעבודתו ככתב עבור "פורטלנד ניוז-טלגרם". הוא למד באוניברסיטת הדרום  בסוואני שבטנסי, והשלים את לימודיו ב-1929. גיבורו האינטלקטואלי היה הפילוסוף והמדינאי הבריטי בן המאה ה-18, אדמונד ברק. עם סיום הלימודים קיבל הצעת עבודה מהניו יורק טיימס.

 קריירה 
לפני שעבר לניו יורק, ביקר קיין את אביו בטקומה, אך מצא אותו במצב בריאותי לקוי, ולכן החליט להישאר. הוא הועסק בסניף טקומה של בנק אוף קליפורניה (כיום Union Bank) שם נשאר עד 1939.

כשטקומה נבחרה לארח את חגיגת יובל הזהב של 1939, לרגל חמישים שנה למדינת וושינגטון, נבחר קיין כמנהל הפסטיבל שלה. הצלחת האירוע הביאה את קיין להתמודד כעצמאי על תפקיד ראש עיריית טקומה בבחירות מיוחדות להשלמת כהונתו בת השנתיים של ראש העיר הזמני שהחליט לא להתמודד שוב. קיין, דמוקרט שמרן, הצביע פעמיים לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך התאכזב מהניו דיל לאחר 1936. קיין הגיע למקום השלישי בבחירות המקדימות. ארבעה ימים לפני הבחירות הכלליות, המועמד המוביל מת משבץ מוחי ושמו של קיין צורף לפתק הבחירות. תומכיו של המועמד המת תמכו בקיין והוא נבחר לראשות העיר בגיל 34.

 ראש עיריית טקומה 
כהונתו של קיין כראש עיר התאפיינה בהתלהבותו ובגישתו הפומבית מאוד לשלטון, כולל תוכנית רדיו שבועית שלא הייתה שכיחה באותה תקופה. הקדנציה הראשונה שלו התאפיינה גם בצבירת ציוד לקראת מלחמת העולם השנייה במספנות ובבסיסים הצבאיים סביב טקומה, ובקריסת גשר מצר טקומה. לאחר המתקפה היפנית בפרל הארבור, הוואי, קיין היה אחד משני נבחרי הציבור היחידים בחוף המערבי שהתנגדו בפומבי לכליאת 110,000 יפנים על ידי הממשלה.

ב-1942, נבחר קיין מחדש לתפקיד ראש העיר על ידי הרוב הגדול בתולדות טקומה. הקדנציה השנייה שלו התאפיינה במאמצים האגרסיביים שלו לטהר את הסגן הקיים, להשיג מימון לדיור בזמן מלחמה, להפעיל תהליך תכנון ארוך טווח עבור העיר, לרפורמה בצורת הממשל המיושנת של ועדת העיר, והתנגדות של חברי נציבות העיר לכל אחד מהאמור לעיל.

 מלחמת העולם השנייה 
במאי 1943 נטל פסק זמן מתפקידו והתגייס לצבא ארצות הברית כמייג'ור. לאחר הכשרה בבית הספר לממשל צבאי של הצבא, שובץ קיין בממשל הצבאי של בעלות הברית לשטחים כבושים (AMGOT) באלג'יר שבאלג'יריה הצרפתית. לאחר אימוני שטח בסיציליה, השתתף קיין בפלישה לאיטליה, וב-15 בספטמבר 1943 נחת על ראש החוף בסלרנו, איטליה, צמוד לגדוד דאונים של הדיוויזיה המוטסת ה-82. קיין הופקד כאחראי על 29 ערים וכפרים ליד נאפולי, איטליה, בניסיון לענות על הצרכים של אזרחים עקורים מורעבים שנלכדו בין שני הצבאות. מאוחר יותר שירת קיין בתפקידי מטה שונים בסגל של ועדת השליטה החדשה של הברית (ACC) ובמפקדת אזור רומא של הארמייה האמריקנית החמישית. הוא נכח במהלך הלחימה על מונטה קאסינו והפלישה לאנציו, שניים מהקרבות העקובים מדם של המערכה האיטלקית.

במרץ 1944, הוצב קיין במטה SHAEF בלונדון שבאנגליה, שם ניהל את חטיבת הלוחמה הפסיכולוגית ויחסי הציבור של צוות ה-G-5 לעניינים אזרחיים. הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ועבד עם סופרים ועיתונאים מפורסמים רבים, כולל ארצ'יבלד מקליש ואדוארד מורו. באפריל 1944, תומכיו הפוליטיים במדינת וושינגטון פנו לקיין כדי להתמודד כמועמד המפלגה הרפובליקנית על המושב בסנאט בבחירות של 1944. למרות שקיין לא הצליח לנהל קמפיין פעיל, הוא זכה בפריימריז הרפובליקני והתמודד מול הנציג הדמוקרטי הפופולרי וורן מגנוסון בבחירות הכלליות. קיין ניהל קמפיין מכובד, אך נקלע לפיגור בשבועות האחרונים של הקמפיין, והפסיד למגנוסון בפער של 88,000 קולות.

בזמן שהתמודד לסנאט וביצע את תפקידי המטה שלו בלונדון, התרחשו הפלישה לנורמנדי ומבצע מרקט גארדן וקיין החמיץ את שניהם. הוא השתוקק למשימה בשטח עם יחידה קרבית. בספטמבר, שובץ בקורפוס המוטס ה-18, בפיקודו של מייג'ור גנרל מת'יו רידג'וויי, כעוזר ראש המטה לעניינים אזרחיים (G-5). במהלך הקרב על הבליטה בדצמבר, הקורפוס של רידג'ווי היה גורם מרכזי בסתימת הפער וקיין השתתף בפועל בקרבות. כאחראי על הניסיון להגן ולהאכיל את האזרחים שנלכדו בין הצבאות, קיבל קיין קידום בשדה הקרב לקולונל.

קיין השתתף בתכנון מבצע נבחרת, חיסול כיס הרוהר והתקדמות של בעלות הברית לצפון גרמניה. הוא נפצע קל 24 שעות לפני סיום הלחימה ב-7 במאי 1945. יום לאחר מכן, נשא קיין נאום בקבורתם של כ-200 קורבנות מחנות הריכוז ליד העיירה האגנוב, גרמניה. הגנרל רידג'ווי זכר את הנאום בזיכרונותיו כ"אחד היעילים ביותר ששמעתי מעודי".

המשימה הצבאית האחרונה של קין הייתה בדיקת נוהלי הממשל הצבאי השנויים במחלוקת של הגנרל ג'ורג' פטון במהלך הכיבוש הצבאי של בוואריה.

 הסנאט של ארצות הברית 
לאחר המלחמה, חידש קיין את תפקידו כראש עיריית טקומה, אך התפטר ב-15 ביוני 1946, כדי להתמודד שוב לסנאט. הוא נבחר לסנאט ב-5 בנובמבר 1946, והביס את הדמוקרטי יו מיטשל, פעיל חביב, מוכשר וחסר כריזמה בעליל, אשר מונה זמן קצר קודם לכן לתפקיד, בפער של יותר מ-60,000 קולות. בקמפיין זה החל להעלות לראשונה את ההאשמות על קשרים עם ארגוני החזית הקומוניסטית נגד מיטשל ודמוקרטים אחרים במדינה.

קיין כיהן בסנאט מ-26 בדצמבר 1946 עד 3 בינואר 1953. הוא חבר לגוש השמרני במערב התיכון של המפלגה הרפובליקנית בראשות רוברט טאפט וארתור ונדנברג. הקדנציה שלו הייתה שנויה במחלוקת וסומנה ברטוריקה מתלהטת לעיתים קרובות ובעמדות בנושאים שלעיתים נתפסו כמנוגדים לאינטרסים של בוחריו. מאוחר יותר דן קיין בגישתו לכהן בסנאט בראיון ב-1949. "החלטתי להקשיב רק למצפוני ולאינסטינקט שלי ולעשות מה שנראה נכון באותו זמן. למה לא? גבר בתפקיד ציבורי יכול באותה מידה לשחק את זה כמו שהוא חושב שצריך. אין דרך בטוחה להישאר בתפקיד ציבורי".

הוא הצביע בעד חוק טאפט-הארטלי, נגד חיל אוויר של 70 להקים, נגד הרחבת קצבאות הביטוח הלאומי ובאופן כללי נגד הכוח הציבורי. הוא נחשב בדרך כלל לתומך החזק ביותר של תעשיית הנדל"ן בקונגרס ופעם אחת נשא נאום מורחב שתקף את מגזין "טיים" על כך שכלל אותו ברשימת חברי "המתכלים ביותר בסנאט". הוא עסק בשני פיליבסטרים בולטים; הראשון מאמץ מוצלח של  שעות לחסום את מינויו של מושל וושינגטון לשעבר והסנאטור מונרד וולגרן למנהל מועצת המשאבים לביטחון לאומי, ועוד מאמץ לא מוצלח של  שעות לחסום הרחבה של פיקוח שכר דירה פדרלי. בהיותו בסנאט, תמך בדרך כלל במאמצים של הסנאטור ג'וזף מקארתי ואחרים לזהות ולפטר עובדי ממשלה שנטען כי הם סיכונים ביטחוניים קומוניסטיים. במהלך מלחמת קוריאה, התנגד לפיטוריו של הגנרל דאגלס מקארתור ותמך בהרחבת המלחמה עם סין.

עם סיום כהונתו של קיין בסנאט, הוא היה יעד של המפלגה הדמוקרטית הלאומית לנצח בבחירות, במה שנראה בכל מקום אחר כמו שנה רפובליקנית מבטיחה מאוד. מאחר שיו מיטשל התמודד על תפקיד המושל, יריבו של קיין היה חבר הקונגרס הפופולרי שכיהן שש קדנציות, הנרי ג'קסון. השניים נלחמו בקמפיין קשוח, שהתבסס בעיקר על הרקורד של קיין בסנאט. ג'קסון התגבר על סחף רפובליקני לאומי וניצח את קין בפער של יותר מ-130,000 קולות.

קיין הגיב פעם להערה שהוא היה "ריאקציונרי" בסנאט. "כריאקציונר הגבתי בחריפות נגד צעדים שנחשבים כפוגעים באינטרס הציבורי. לעיתים רחוקות הפריע לי שמספר עמדות שלי נתמכו רק על ידי מיעוט קטן. אילו הייתי עסוק בעצמי ולא במדינה הייתי פועל הרבה באופן שונה לעיתים קרובות הייתי כועס וחסר סבלנות מדי לטובתי".

 המועצה לבקרת פעילויות חתרניות 
על פי דרישתם של כמה מעמיתיו לשעבר בסנאט, הנשיא דווייט אייזנהאואר מינה את קיין למועצה לבקרת פעילויות חתרניות, שם כיהן בין השנים 1953 ל-1956.

קיין ביצע את תפקידיו החדשים, ותמך בדרך כלל בהמלצות שהביא לדירקטוריון התובע הכללי הרברט בראונל הבן. עד מהרה התוודע קיין למקרים רבים שבהם תוכנית ביטחון הפנים של הממשלה, למרות שהיא חוקית, הפרה לעיתים קרובות את חירויות האזרח של הנאשם ולעיתים שללה מהם הליך הוגן על פי החוק. הוא החל להתבטא נגד מה שלדעתו מהווה חריגה של התוכנית בסדרת נאומים בפני ארגונים לאומיים לחירויות האזרח, עד כדי כך שראש סגל הבית הלבן שרמן אדמס וחברי משרד המשפטים ראו בו לא נאמן. ממשל אייזנהאואר, בלחץ האגף הימני של מפלגתם, ראה בתוכנית ביטחון הפנים שלהם אמצעי לסילוק סיכונים ביטחוניים מהממשלה; קיין ראה שהתוכנית רומסת לעיתים קרובות את זכויות האזרח של הנאשם. העימות הגיע לפתחו בפגישה שנויה במחלוקת בין קיין והנשיא בבית הלבן ב-7 ביוני 1955. קיין קבע כי לא ימונה מחדש לתפקיד והתפטר ב-17 ביוני 1955.

ב-23 באוקטובר 1956, נערך משתה לכבודו של קיין במועדון העיתונות הלאומי והשתתפו בו יותר מ-350 תומכי זכויות האזרח, מנהיגי פועלים ומעריצים פוליטיים, כולל רבים מהאנשים שקיין עזר להם. לוח הוצג לקיין עם הכיתוב הבא: "במחווה להארי פ. קיין / אלוף כבוד האדם, מגן על זכויות חוקתיות בחיפוש אחר ביטחון לאומי / מאלה שאת נאמנותם למדינה הוא ביצע, ואלו שאמונם בו חופש שהוא חיזק / הוצג בארוחת עדות / מועדון העיתונות הלאומי, וושינגטון הבירה / 23 באוקטובר 1956".

 קריירה מאוחרת יותר 
מאחר שמעולם לא היה עשיר, קיין חזר לטקומה עם סיכויים מוגבלים ואפילו פחות כסף. שתי המפלגות הגדולות ראו אותו כאדם לא צפוי. כדי להחמיר את המצב, נישואיו התפרקו. הוא הרצה לזמן קצר באוניברסיטת ייל וחיפש עבודה. הוא מצא אותה במיאמי שבפלורידה, שם שכרו אותו חברים ותיקים לנהל את יחסי הציבור, ומאוחר יותר, את קשרי הקהילה של אגודת חיסכון והלוואות גדולה במיאמי.

במאי 1957 הוא נקרא להעיד במשפטו של ארתור מילר על זלזול בקונגרס. הוא היה "עד המומחה לקומוניזם" של מילר והוא העיד כי "לא האמין" שמילר כתב את מחזותיו "תחת משמעת המפלגה הקומוניסטית". עדותו הייתה יוצאת דופן בכך שבדרך כלל רק הממשלה הפיקה 'עדות מומחים' כדי להוכיח שהנאשם היה קומוניסט. בינואר 1964 הוא העיד במשפט לשון הרע שהובא מטעמו של ג'ון גולדמרק, מחוקק במדינת וושינגטון שהובס חלקית על בסיס האשמות שחברותו ב-ACLU כמוה להיות חבר בארגון חזית קומוניסטי. קיין העיד כי ACLU מעולם לא היה ברשימת היועץ המשפטי לממשלה של ארגונים כאלה וגולדמרק זכה בפרס נכבד מהנאשמים.

קיין הפך לפנים מוכרות בטלוויזיה של מיאמי, הנחה וראיין אישים פוליטיים לאומיים בתוכנית שבועית לעניינים ציבוריים שהבנק נתן חסות. הוא גם נעשה פעיל בפעילויות קהילתיות ואזרחיות רבות. בני הזוג קיין התגרשו ב-1958. מאוחר יותר באותה שנה התחתן עם לבון קנייזלי, חברת משפחה מאמצע שנות ה-30.

הוא נשאר פעיל בפוליטיקה הרפובליקנית ופעל לליברליזציה והרחבת פניה של המפלגה במחוז דייד וברחבי המדינה. בשנת 1962 ניהל את מסע הבחירות לקונגרס של הכוכב העולה החדש הרפובליקני רוברט א. פיטרסון נגד קלוד פפר. פיטרסון הפסיד, אבל קיין ביסס את עצמו ככוח פוליטי בר-קיימא בפלורידה. הוא שקל לרוץ לסנאט ב-1964 ושוב ב-1968, אך עמדותיו המתונות בנושאים חברתיים היו בניגוד למפלגת המדינה. הוא כיהן כיו"ר פלורידה סיטיזנס עבור ג'ונסון - האמפרי, הצמד בבחירות לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית, ב-1964, אך תמך בנלסון רוקפלר ולאחר מכן בריצ'רד ניקסון ב-1968 בהתבסס על התנגדותו למלחמת וייטנאם. ב-1972 תמך ביריב הוותיק, הנרי ג'קסון, למועמדות הדמוקרטית לנשיאות וערך איתו קמפיין בפלורידה.

ב-1972 מונה קיין לוועדת המטרופוליטן של מחוז מיאמי-דייד. הוא דגל באחד מאיסורי העישון המקורה הראשונים במדינה ובצעדים נוספים המבטיחים שוויון זכויות בעבודה, בדיור ובמגורים ציבוריים. במצב בריאותי כושל, הוא הובס בניסיון לבחירה מחדש ב-1976.

 חיים אישיים 
הוא התחתן עם מרג'ורי דילס מסיאטל, וושינגטון, ב-1934. נולדו להם שני ילדים: הארי הבן (באזי) וקנדי. בשנים 1935–1936 יצאו בני הזוג לטיול ממושך לאנגליה וגרמניה, שם התעמקו בתיאטרון והוא למד שיטות בנקאות בריטיות והאזין לנואמים הצבעוניים בהייד פארק בלונדון. בעודו בגרמניה, השתתף קיין בכמה עצרות המוניות בהן נאמו אדולף היטלר ומנהיגים נאצים בכירים אחרים וחזר הביתה משוכנע שגרמניה מהווה איום עולמי גדול, נשא יותר מ-150 נאומים בפני קבוצות מקומיות וכלל מדינות על מה שראה.

 מותו 
הוא מת מסיבוכים של אמפיזמה בביתו במיאמי לייקס שבפלורידה, ב-3 במרץ 1979. גופתו נשרפה והאפר שלו התפזר על מגרש הגולף האהוב עליו בבת'סדה שבמרילנד.

 קישורים חיצוניים 




קטגוריה:אמריקאים ילידי טנסי
קטגוריה:נאשוויל: אישים
קטגוריה:תאומים אמריקאים
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית ממדינת וושינגטון
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1906
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1979