ויליאם אינגליש

ויליאם היידן אינגליש (באנגלית: William Hayden English; 27 באוגוסט 1822 – 7 בפברואר 1896) היה פוליטיקאי אמריקאי. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאינדיאנה מ-1853 עד 1861 והיה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1880.

אינגליש פרש מבית הנבחרים ב-1861, אך נשאר מעורב בענייני המפלגה. במלחמת האזרחים האמריקנית הוא היה דמוקרט מלחמתי, שתמך במאמץ המלחמתי של האיחוד. בנוסף לקריירה פוליטית, היה סופר ואיש עסקים. הוא היה בעל בית אופרה, נשיא בנק ופיתח נכסי מגורים רבים. אינגליש הצליח בעסקים, והפך לאחד האנשים העשירים באינדיאנה. לאחר כמעט שני עשורים במגזר הפרטי, חזר אינגליש לחיים הפוליטיים כמועמד הדמוקרטי לתפקיד סגן הנשיא ב-1880. אינגליש ושותפו למרוץ לנשיאות, וינפילד סקוט הנקוק, הפסידו בפער קטן ליריביהם הרפובליקנים, ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור.

 ביוגרפיה 
 משפחתו ותחילת הקריירה 
ויליאם היידן אינגליש נולד ב-27 באוגוסט 1822 בלקסינגטון, אינדיאנה, והיה בנם היחיד של אלישע גייל אינגליש ואשתו, מהאלה (איסטין) אינגליש. שני הוריו היו ילידי קנטקי ממשפחות בעלי עבדים ממוצא אנגלי וצרפתי הוגנוטי. הם עברו לדרום אינדיאנה ב-1818. אלישע אינגליש הפך מהר מאוד למעורב בפוליטיקה המקומית כחבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן בבית המחוקקים של המדינה וכן טיפח קריירה עסקית בולטת. ויליאם אינגליש התחנך בבתי הספר הציבוריים המקומיים, ומאוחר יותר למד במכללת הנובר. הוא עזב את הקולג' לאחר שלוש שנים והחל ללמוד משפטים. בשנת 1840 התקבל אינגליש ללשכת עורכי הדין ועד מהרה הקים משרד במחוז מולדתו סקוט. הוא נכנס מוקדם גם לפוליטיקה, השתתף בוועידה הדמוקרטית של המדינה באותה שנה ונשא נאומים בשם המועמד הדמוקרטי לנשיאות, מרטין ואן ביורן.

מסוף 1842 קודם אינגליש על ידי סגן המושל ג'סי ד. ברייט, שעזר לו להתרומם בתוך הפלג של ברייט במפלגה. בשנה שלאחר מכן, בחר בית הנבחרים של אינדיאנה באינגליש כפקיד. ב-1844 פעל במסגרת מסע הבחירות, הפעם בשירותו של המועמד לנשיאות ג'יימס פולק.

 פוליטיקה ונישואים 
כפרס, לאחר שפולק נכנס לתפקידו ב-1845, הוא העניק לאינגליש מינוי חסות כפקיד במשרד האוצר הפדרלי בוושינגטון הבירה. אינגליש החזיק בתפקיד זה במשך ארבע שנים, ובמהלכן פגש את אמה מרדוליה ג'קסון. הם נישאו בנובמבר 1847. נולדו להם שני ילדים: ויליאם איסטין ורוזלינד.

אינגליש השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית בבולטימור ב-1848, שם תמך בלואיס קאס, המועמד בסופו של דבר לנשיאות. עם בחירתו של מועמד המפלגה הוויגית, זאכרי טיילור, כנשיא, החליף חבר מפלגה ויגי את אינגליש במשרד האוצר. הוא השיג עבודה כפקיד בוועדת התביעות של הסנאט של ארצות הברית באמצעות קשרים מפלגתיים ושירת בתפקיד עד 1850 בוושינגטון.

אינגליש ואשתו חזרו לאחר מכן לאינדיאנה, שם עבד כמזכיר הוועידה החוקתית של אינדיאנה. הדמוקרטים החזיקו ברוב בוועידה, והצעותיהם שולבו בחוק החדש, כולל הגדלת מספר התפקידים הנבחרים, הבטחת פטור מחווה והגבלת זכויות ההצבעה לגברים לבנים. לשחורים חופשיים הייתה בעבר זכות בחירה במדינה. הבוחרים אישרו את החוקה החדשה ברוב גדול.

באוגוסט 1851 זכה אינגליש לראשונה בבחירות לבית הנבחרים של המדינה. מכיוון שזו הייתה הישיבה הראשונה של בית המחוקקים על פי חוקת 1851, הידע של אינגליש על החוקה תרם לבחירתו כיושב ראש בית הנבחרים בגיל עשרים ותשע. בבית הנבחרים היה רוב דמוקרטי, ולפי הנחייתו של ברייט, פעל אינגליש לבחירתו של גרהאם נ. פיץ', חבר בסיעתו של ברייט במפלגה, לסנאט של ארצות הברית. בית המחוקקים בחר במקום זאת בדמוקרט אחר, ג'ון פטיט. תפקידו כיושב הראש הגביר את השפעתו של אינגליש ברחבי המדינה; בשנת 1852, בחרו בו הדמוקרטים כמועמד שלהם לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני שהוגדר מחדש. הדמוקרטים ניצחו בבחירות באותו אוקטובר, וגרפו את כולם מלבד מושב אחד בבית הנבחרים. אינגליש ניצח את יריבו הוויגי 55% - 45% והצטרף לקונגרס ה-33 כאשר התכנס בוושינגטון ב-1853.

את תקופתו של אינגליש בקונגרס, בדומה לשאר הקריירה הפוליטית שלו, אפשר לראות כפרגמטי. בעוד שסלד מעבדות מבחינה מוסרית, הוא גינה את אנשי הביטול והאמין ברעיון של "ריבונות עממית", שטען שאנשי מדינה או טריטוריה צריכים לבחור בעצמם אם לקיים עבדות. הוא הסביר את דעתו בנאום בשנת 1854:

 קונגרס 
 חוק קנזס-נברסקה 
בדצמבר 1853 התכנס בית הנבחרים למושב הקונגרס ה-33. באותה תקופה, המחלוקת הבוערת בין המדינות החופשיות ומדינות העבדות התלקחה עם קידום חוק קנזס נברסקה, שהוצע על ידי הדמוקרטי סטיבן דאגלס מאילינוי, שיפתח את שטחי קנזס ונברסקה לעבדות, ביטול מרומז של פשרת מיזורי של 1820. בכוונה להשקיט את התסיסה הלאומית על העבדות על ידי העברת ההחלטה למתיישבים המקומיים, במקום זאת תדלקה הצעתו של דאגלס את הרגשות נגד העבדות בצפון בכך שאפשרה את האפשרות של התרחבות העבדות לשטחים המוחזקים כאדמה חופשית במשך שלושה עשורים. אינגליש, חבר בוועדת הטריטוריות, חשב שהצעת החוק מיותרת ולא הסכים עם העיתוי שלה; כשהוועדה אישרה את הצעת החוק כתב אינגליש דו"ח מיעוט בעניין זה. עם זאת, הוא לא התנגד לחלוטין לעקרון הריבונות העממית, מתוך אמונה ש"צריך לאפשר לכל קהילה מאורגנת להחליט בעצמה". הדמוקרטים הצפוניים התפלגו כמעט באופן שווה על הצעת החוק, אך אינגליש, למרות ההסתייגויות המוצהרות שלו, היה בין אלו שהצביעו בעדו. בכך אמר כי הקונגרס מחויב לכבד את החלטת תושבי הטריטוריות והתחייב לקיים את החלטותיהם. הנשיא פרנקלין פירס חתם על הצעת החוק ב-30 במאי 1854.
טקסט=A photograph of a man, seated|ממוזער| אינגליש עבד עם הסנאטור אלכסנדר סטיבנס על חקיקת הפשרה שנקראה מאוחר יותר הצעת החוק אינגליש.
חוק קנזס-נברסקה היה מאוד לא פופולרי ברחבי הצפון. התגובה חיסלה בסופו של דבר את המפלגה הוויגית, החלישה את הדמוקרטים הצפוניים והביאה להקמת מפלגה חדשה, המפלגה הרפובליקנית. רק 3 מתוך 42 נציגי מדינות חופשיות נבחרו מחדש לאחר שהצביעו עבורה; אינגליש היה אחד מהם. אינגליש היה דמוקרט שמרני, ולמחוז הדרומי שלו באינדיאנה, למרות שלא היה פרו עבדות, גם לא הייתה אפילו אהדה מועטה לביטול. הוא נבחר שוב ב-1856, כאשר הדמוקרטים השיגו מחדש את הרוב בבית הנבחרים בקונגרס ה-35. יושב הראש, ג'יימס לורנס אור, הקצה את אינגליש לוועדת הדואר והדרכים, אך נושא קנזס לקח יותר מזמנו.

 חוק אינגליש 
בדצמבר 1857, בבחירות שהוחרמו על ידי תומכי מפלגת החירות, אימצה קנזס את חוקת לקומפטון התומכת בעבדות ועתרה לקונגרס להתקבל כמדינת עבדים. הנשיא הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן, דחק בקונגרס לטפל בנושא, והסנאט אישר הצעת חוק להכניס את קנזס. הצעת החוק הובסה בבית הנבחרים, 112–120. אינגליש מצא שהתהליך שבו תומכי העבדות בקנזס כפו את החוקה שלהם לא מספק, והצביע נגד קבלת המדינה לאיחוד. הקונגרס המשיך לדון בנושא במשך חודשים ללא החלטה. אינגליש והדמוקרטי מג'ורג'יה, אלכסנדר סטיבנס, המציאו אמצעי פשרה, שנקרא מאוחר יותר הצעת החוק אינגליש. הצעת החוק הציעה לקבל את קנזס כמדינת עבדים, אבל רק אם העם יאשר את הבחירה הזו במשאל עם. הצעת החוק גם חייבה את קנזס לוותר על המענק הגדול בצורה יוצאת דופן של אדמות פדרליות שביקשה בחוקת לקומפטון. המצביעים בקנזס יכלו, אם כן, לדחות את חוקת לקומפטון על ידי הצעד שמציל את כבודם בדחיית מענק הקרקע הקטן יותר. הקונגרס העביר את הצעת החוק, וקנזס דחתה כדין את החוקה התומכת בעבדות ביחס של שש לאחד. כמה מבעלי בריתו הפוליטיים של אינגליש, כולל ברייט (שהיה סנאטור באותה העת), העדיפו שקנזס תתקבל כמדינת עבדים, אבל ההחלטה הייתה פופולרית מספיק במחוז שלו כדי לאפשר בחירה חוזרת של אינגליש ב-1858 ברוב של 56% מול 44%.

 קריירה עסקית 
טקסט=A black-and-white picture of a large builing|ימין|ממוזער| בית האופרה של אינגליש
ב-1860 סירב אינגליש להתמודד לבחירה מחדש, אך נשא מספר נאומים שבהם דגל בפשרה ומתינות בפילוג הגובר בין הצפון לדרום. לאחר בחירתו של אברהם לינקולן באותה שנה, דחק אינגליש בתושבי הדרום לא לפרוש מהאיחוד. לאחר פרישת הדרום ופרוץ מלחמת האזרחים, הציע המושל אוליבר מורטון לאינגליש פיקוד על רגימנט, אך הוא דחה זאת מכיוון שלא היה לו ידע או תחומי עניין צבאיים. אינגליש, לעומת זאת, תמך במדיניות המלחמה של מורטון (ובעקיפין של לינקולן) וראה את עצמו כדמוקרט מלחמתי. אינגליש הלווה כסף לממשלת המדינה כדי לכסות את הוצאות הצטיידות החיילים ושימש כמפקד המשטרה הצבאית עבור מחוז הקונגרס השני.

לאחר פרישתו מהקונגרס, בילה אינגליש שנה בביתו במחוז סקוט לפני שעבר לאינדיאנפוליס, בירת המדינה. בשנת 1863 ארגנו אינגליש ועשרה שותפים (כולל ג'יימס לנייר) את הבנק הלאומי הראשון של אינדיאנפוליס, הבנק הראשון בעיר זו שהוכרז במסגרת חוק הבנק הלאומי החדש. הוא נשאר נשיא הבנק הזה עד 1877, כולל התקופה הקשה במהלך המשבר הפיננסי של 1873, כאשר בנקים רבים אחרים קרסו.

האינטרסים העסקיים של אינגליש כללו גם תעשיות אחרות. הוא הפך לבעל השליטה בחברת הרכבות של אינדיאנפוליס סטריט ונשאר אחראי על החברה עד 1876, אז מכר את מניותיו. לאחר שמכר גם את מניותיו בבנק עד 1877, הפנה אינגליש את רוב הון ההשקעות שלו לנדל"ן. עד 1875, הוא הורה לבנות 75 בתים לאורך השדרה שמכונה כיום שדרת אינגליש.

אשתו, אמה, נפטרה שנתיים לאחר מכן, ב-1877. הוא חי אחריה 19 שנים. כאשר מת ב-1896, היו בבעלותו 448 נכסים, רובם באינדיאנפוליס.

בשנת 1880 בנה אינגליש את בית האופרה של אינגליש, שלפי "האנציקלופדיה של אינדיאנפוליס" משנת 1994, נודע במהירות כטוב בעיר. הבניין עוצב על פי דגם בית האופרה הגדול בניו יורק והכיל 2,000 מקומות. הוא נפתח ב-27 בספטמבר 1880, עם הופעה של "המלט" בכיכובו של לורנס בארט. באותה תקופה, נכנס אינגליש שוב לפוליטיקה. הוא העביר את ניהול בית האופרה לבנו, ויליאם איסטין אינגליש, שהתעניין בתיאטרון וזה עתה התחתן עם שחקנית, אנני פוקס. מאוחר יותר הוסיף אינגליש האב מלון לבית האופרה, ושניהם פעלו עד 1948.

 מועמד לסגן הנשיא 
טקסט=A campaign poster with two men's faces on it|ממוזער| כרזת קמפיין הנקוק-אינגליש
לאחר שעזב את בית הנבחרים, נשאר אינגליש בקשר עם הפוליטיקה המקומית, וכיהן כיו"ר המפלגה הדמוקרטית של אינדיאנה. בנו נבחר לבית הנבחרים של המדינה ב-1879, ועדיין התייעצו עם אינגליש האב בעניינים פוליטיים. למרות שלא חיפש תפקיד נבחר מאז 1858, הוא העלה את הפרופיל הלאומי שלו ב-1879 באמצעות מספר ראיונות ומכתבים לעיתונים ידידותיים. אינגליש השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1880 בסינסינטי כחבר במשלחת של אינדיאנה, שם העדיף את המועמד לנשיאות תומאס בייארד מדלאוור, שאותו העריץ על תמיכתו בתקן הזהב. ההצבעה הראשונה לא הייתה חד משמעית, כאשר בייארד הגיע למקום השני. מייג'ור גנרל וינפילד סקוט הנקוק מפנסילבניה הוביל את ההצבעה, ובהצבעה השנייה קיבל את המועמדות לנשיאות.

המשלחת של אינדיאנה עיכבה את קולותיה מהנקוק עד לרגע המכריע, וכפרס, הנציגים בחרו פה אחד באינגליש למועמדות לסגן הנשיא. הוא לא היה צפוי להוסיף הרבה קולות מחוץ לאינדיאנה, אבל מנהיגי המפלגה חשבו שהפופולריות שלו במדינה המתנדנדת הזו תעזור להנקוק נגד ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור, המועמדים הרפובליקנים. הרפובליקנים האמינו שהסיבה האמיתית למועמדותו של אינגליש הייתה נכונותו להשתמש בהונו האישי כדי לממן את הקמפיין, שכן קופת הקמפיין הדמוקרטית הייתה בגרעון. אינגליש נשא נאום קצר שבו קיבל את המועמדות, ואז השיב בצורה רשמית יותר במכתב חודש לאחר מכן. במכתב זה טען אינגליש כי המחלוקות של מלחמת האזרחים מיושבות, והבטיח "מטבע אמין ובטוח", הגבלת ההגירה הסינית ו"כלכלה נוקשה בהוצאות ציבוריות". 

הנקוק והדמוקרטים ציפו לסחוף את גוש מדינות הדרום, שעם שלילת הזכויות של תושבי הדרום השחורים לאחר סיום תקופת השיקום, נשלט מבחינה אלקטורלית על ידי דמוקרטים לבנים. בנוסף לדרום, היה נחוץ לנצח בניו יורק ובכמה ממדינות המערב התיכון כדי לנצח בבחירות. הבחירות הלאומיות בתקופה ההיא הוכרעו ברובם על ידי מדינות אלו שבהן המרוץ היה צמוד. ההבדלים המעשיים בין המפלגות היו מעטים, והרפובליקנים נרתעו מלתקוף את הנקוק באופן אישי בגלל המוניטין ההרואי שלו. הבדל המדיניות היחיד שהרפובליקנים הצליחו לנצל היה הצהרה במצע הדמוקרטי המאשרת "מכסים להכנסות בלבד". הקמפיין של גרפילד השתמש בהצהרה זו כדי לצייר את הדמוקרטים כלא סימפתיים למצוקתם של פועלי תעשייה, שנהנו מתעריף המגן הגבוה שהיה נהוג אז. סוגיית המכסים הפחיתה את התמיכה הדמוקרטית במדינות הצפוניות המתועשות, שהיו חיוניות בביסוס רוב דמוקרטי.

הבחירות המדינתיות שנערכו באוקטובר באוהיו ובאינדיאנה הביאו לניצחונות רפובליקנים שם, והרתיעו את הדמוקרטים לגבי הבחירות הפדרליות שיתרחשו בחודש לאחר מכן. היו אפילו דיבורים בין מנהיגי המפלגה על הסרת המועמדות של אינגליש, אבל אינגליש שכנע אותם שההפסדים באוקטובר נובעים יותר מבעיות מקומיות, ושהצמד הדמוקרטי עדיין יכול לסחוף את אינדיאנה, אם לא את אוהיו, בנובמבר. בסופו של דבר, הוכחה טענת אינגליש כשגויה: הדמוקרטים והנקוק לא הצליחו לסחוף אף אחת מהמדינות במערב התיכון שאליהם כיוונו, כולל אינדיאנה. הנקוק ואינגליש הפסידו בהצבעה הפופולרית ב-7,018 קולות בלבד. לעומת זאת, ההצבעה האלקטורלית הסתיימה בפער גדול בהרבה: 214 עבור גרפילד וארתור, לעומת 155 עבור הנקוק ואינגליש.

 קריירה לאחר הבחירות 
לאחר הבחירות חידש אינגליש את הקריירה העסקית שלו. הוא גם החל להתעניין יותר בהיסטוריה המקומית, והצטרף למפגש מחודש של שרידי הוועידה החוקתית הממלכתית ב-1850, שהתכנסה בבית האופרה שלו ב-1885. הוא מונה לנשיא החברה ההיסטורית של אינדיאנה וכתב שני כרכים, שפורסמו במותו: "כיבוש הארץ מצפון-מערב לנהר אוהיו, 1778–1783"; ו"חייו של הגנרל ג'ורג' רוג'רס קלארק". הוא שירת בוועדת אנדרטת אינדיאנפוליס ב-1893, ועזר בתכנון ובמימון אנדרטת החיילים והמלחים שם.

 מוות ומורשת 
שמאל|ממוזער|339x339 פיקסלים| קברו של אינגליש בבית הקברות קראון היל
אינגליש מת בביתו באינדיאנפוליס ב-7 בפברואר 1896, ונקבר בבית הקברות קראון היל עם אשתו, שמתה ב-1877. למרות שרבים מהבניינים שבנה נהרסו, אינגליש, אינדיאנה, מושב המחוז של מחוז קרופורד, קרויה על שמו, וכך גם שדרת אינגליש באינדיאנפוליס. פסלים זהים של אינגליש עומדים מול בית המשפט של מחוז סקוט בסקוטסבורג, אינדיאנה, ובמתחם הירידים של מחוז קרופורד באינגליש. בנו ויליאם כיהן בקונגרס בין השנים 1884–1885. נכדו, ויליאם אינגליש וולינג, בנה של בתו רוזלינד, היה מייסד שותף של האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים. אוסף נרחב של מאמרים אישיים ומשפחתיים של אינגליש נמצא באגודה ההיסטורית של אינדיאנה באינדיאנפוליס, שם הוא פתוח למחקר.

 קישורים חיצוניים 




קטגוריה:אמריקאים ילידי אינדיאנה
קטגוריה:אמריקאים ממוצא צרפתי
קטגוריה:אמריקאים ממוצא אנגלי
קטגוריה:מועמדים לסגנות נשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מאינדיאנה
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1822
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1896