דגוברט השני

דגוברט השני (Dagobert II; בלטינית: Dagober(c)tus; באנגלית עתיקה: Dægberht; מת ב-679) היה מלך הפרנקים מהשושלת המרובינגית, ששלט באוסטרזיה משנת 675 או 676 ועד מותו. הוא נחשב למרטיר נוצרי לפחות מאז המאה ה-9.

אף אחד מהחיבורים ההיסטוריים של התקופה המרובינגית אינו מספק תיאור של שלטונו של דגוברט, ולכן יש לשחזר אותו מכמה מקורות שונים. עם מות אביו המלך סיגברט השלישי בשנת 656, נשללה ממנו ירושת השלטון והוא הוגלה לאירלנד כדי שיחיה כנזיר. את חזרתו לאוסטרזיה סידר וילפריד , הבישוף של יורק.

הוא עלה על כס המלוכה במהלך מלחמת האזרחים שנגרמה על ידי רצח המלך כילדריך השני בשנת 675. במהלך שלטונו הקצר, היה דגוברט במלחמה עם נויסטריה, חתם על הסכם שלום עם ממלכת הלומברדים באיטליה והחזיר את השימוש במטבעות זהב.

החיבור כמעט בן הזמן "חיי וילפריד"  מציג את דגוברט כרודן שהשניא את הבישופים והטיל מיסים חדשים. הוא נרצח על ידי קונספירציה של האצולה הגבוהה ביותר וירש אותו בן דודו, תיאודריך השלישי, מלך נויסטריה, שנגדו נלחם בעבר.

 גלות 
דגוברט היה בנו של המלך סיגברט השלישי ואישה לא ידועה. לא סביר שהוא היה בנו של אשתו הידועה היחידה של סיגברט, כימנכילד (Chimnechild), שמתה אחריו. לפיכך הוא היה אחיה למחצה של ביליכילד , בתה של כימנכילד מסיגברט. הוא נקרא על שמו של סבו, המלך דגוברט הראשון (623–639).

על פי "ספר ההיסטוריה של הפרנקים", המתוארך לשנת 727, לאחר מותו של סיגברט, גרימואלד הזקן, המאיורדומוס (הממונה על הארמון) ואיש הממשל החזק ביותר תחת המלך, ארגן את גילוח שיערו של דגוברט לנזורה (טונזורה ) ואת הכנסתו להשגחתו של דידו, הבישוף של פואטייה. גילוח שיערו של דגוברט הפך אותו לבלתי כשיר לכס המלכות, שכן מלכים מרובינגים תמיד גידלו שיער ארוך. לאחר מכן שלח דידו את דגוברט לאירלנד. התיארוך של אירועים אלה אינו ודאי. הם בדרך כלל מתוארכים לשנת 656, אך הוצעה גם שנת 651.

אף מקור בן הזמן אינו מתאר את תקופתו של דגוברט באירלנד. מרווין ארצ'דול  (המאה ה-18) היה הראשון לתעד את הקשר של דגוברט למקום ספציפי באירלנד. הוא כתב שמסורת מקומית שבעל פה שמה את דגוברט במנזר סליין , מסקנה שהתקבלה על ידי כמה חוקרים מודרניים.

גרימואלד הציב את בנו, כילדברט, על כס המלכות האוסטרזי, אך הנויסטרים תחת שלטונו של כלוביס השני (639–657) אסרו את גרימואלד והביאו אותו לפריז, שם הוצא להורג "מפני שפעל נגד אדונו", כלומר, התובע המרובינגי החוקי. בנו השני של כלוביס, כילדריך השני, שעדיין היה קטין, הוצב על כס המלכות האוסטרזי בשנת 662. הוא היה נשוי לביליכילד, אחותו למחצה של דגוברט, והושם תחת עוצרותה של כימנכילד. בשנת 675 הוא נרצח יחד עם מלכתו ובנו.

רצח כילדריך סיפק את ההזדמנות לשובו של דגוברט, אך התוצאה המיידית שלו הייתה מלחמת אזרחים. המאיורדומוס לשעבר, אברוין , הכריז על כלוביס השלישי, בנו של מלך נויסטריה כלותאר השלישי (658–673), כמלך באוסטרזיה, בעוד שבנו השלישי של כלוביס השני, תיאודריך השלישי, הוצב על כס המלכות של נויסטריה על ידי לאודגר. לאחר לכידתו של לאודגר, נטש אברוין את כלוביס עבור תיאודריך, ובכך איבד את בני בריתו האוסטרזים. במצב זה, הוחזר דגוברט מגלותו באירלנד.

 חזרתו מהגלות 
בעוד ש"ספר ההיסטוריה של הפרנקים" הוא המקור היחיד לתיאור נסיבות גלותו של דגוברט, "חיי וילפריד" הוא החיבור היחיד שמתאר את שובו. ביוגרפיה זו של הבישוף האנגלי וילפריד חוברה בעשורים הראשונים של המאה ה-8 על ידי סטיבן מריפון . לפי סטיבן, דגוברט הוגלה לאירלנד "בנעוריו" וכשנודע לחבריו וקרוביו מאוחר יותר שהוא עדיין חי, הם ביקשו מווילפריד להביא אותו לאנגליה ומשם לשלוח אותו לאוסטרזיה.

הביוגרפיה "חיי וילפריד" אינה מציינת מי היה אחראי להחזרת דגוברט, אלא רק שאלה היו "חברים" (amici) ו"קרובי משפחה" (proximi). ייתכן שהקרובים היו מהצד של אמו. יש הסכמה מעטה לגבי מי החברים עשויים היו להיות, אולי וולפואלד, המאיורדומוס תחת כילדריך השני או פפין האמצעי ומרטין מלאון , שעלו לשלטון, לפי "ספר ההיסטוריה של הפרנקים", לאחר "מותם של מלכים", אולי בשנת 675; או אפילו אולטן , אב המנזר של Saint-Maur-des-Fossés , שהיה אירי בעצמו ובעל קשרים באירלנד.

התאריך המדויק של הגעתו של דגוברט אינו ידוע. כילדריך השני נהרג בשנת 675 ודגוברט ישב על כס המלכות ביולי 676.

 שלטונו 
ממוזער| טרמיסיס זהב של דגוברט השני, מראה את דמותו של המלך בחזית וצלב על גבי כדור בצד האחורי.
שלטונו של דגוברט מתועד בדלילות. "ספר ההיסטוריה של הפרנקים", בעל נקודת השקפה נויסטרית, אינו מזכיר אותו שוב לאחר תיאור גלותו. ייתכן שמחברו לא האמין שדגוברט חזר והפך למלך, וייתכן שלא רצה לספר על כך. ייתכן שהיעדר התיאור נובע מכך שהמחבר לא התייחס לדגוברט כמלך לגיטימי, משום שלא נבחר בתמיכת הנויסטרים, כי הוא נחשב לזר לאחר גלותו הארוכה, או מפני שהוא לא נחשב ראוי למלוכה בגלל שאמו הייתה פילגש.

רק חיבור אחד מהמאה ה-7 מתוך הממלכות המרובינגיות, "חיי סדלברגה" , מזכיר את שלטונו של דגוברט, ורק בדרך אגב. הוא מציין כי סדלברגה  העבירה את המנזר שלה מפרברי לאנגר בצפון בורגונדיה לעיר לאן בגלל אותות מבשרי רע, שהוכחו מאוחר יותר כנכונים על ידי "לחימה לאחרונה בין המלכים דגוברט ותיאודריך". זהו האזכור היחיד למלחמה בין דגוברט ובן דודו, תיאודריך השלישי מנויסטריה. זוהי אינדיקציה לאיבה המתמשכת בין אברוין והאוסטרזים, אם כי ייתכן שהיא החלה כסכסוך גבול בשמפאן.

העובדה שהמלחמה התנהלה בעומק בורגונדיה, שהייתה בשלטון נויסטריה, מעידה על כך שלזמן מה היוזמה הייתה בידיו של דגוברט. ייתכן שבמהלך המלחמה הזו פתחו פפין ומרטין במתקפה על תיאודריך השלישי, שסוכלה על ידי אברוין בקרב לוקופאו , והביאה למותו של מרטין. בעוד שקרב זה התרחש אולי לאחר מותו של דגוברט, תאריך סביר יותר הוא ספטמבר 679, כאשר דגוברט היה עדיין בחיים והיה מסוגל להוציא צווים. עם זאת, לא ניתן לתארך במדויק את המלחמה המוזכרת ב"חיי סדלברגה". ייתכן שהסתיימה כבר בספטמבר 677.

בשנת 676 חתם דגוברט על הסכם שלום עם הלומברדים. ניתן לתארך את האירוע הזה בדיוק משום שהמקור הנוסף היחיד לו, החיבור "תולדות הלומברדים" , שנכתב על ידי פאולוס הדיאקון לקראת סוף המאה ה-8, מדווח על הופעת שביט באוגוסט באותה שנה. שביט זה דווח בהרחבה ברחבי העולם מאירלנד ועד יפן. עם זאת, פאולוס מציב בטעות את ההסכם בתקופת שלטונו של המלך הלומברדי גרימואלד , שמת ב-671, עוד לפני שדגוברט חזר מאירלנד, ואילו המלך הלומברדי בזמן הופעת השביט היה למעשה פרכטריט .

כתב הזיכיון היחיד ששרד שהונפק על ידי דגוברט, מאשר את רכושו של מנזר סטבלוט-מלמדי . בכתב הזיכיון מתייחס דגוברט לתרומות שנתן אביו, אך אינו מזכיר את העובדה שהמנזר הוקם על ידי גרימואלד, האיש שהגלה אותו.

דגוברט חידש את הטבעתם של מטבעות זהב, שככל הנראה הושעתה על ידי כילדריך השני בסביבות 670. טרמיסיס  הזהב שלו נפרד מהסגנון הפרנקי הישן והעתיק את צלב הפוטנט על שלוש מדרגות של סולידי ביזנטיים מאותה התקופה. דגוברט היה גם המלך האחרון שבשמו נטבעו מטבעות במרסיי. המטבע המלכותי החשוב של מרסיי, שנמשך משנת 613 עד 679, נטבע תמיד עם שם של מלך, מה שהיה יוצא דופן, שכן מטבעות פרנקיים מכילים בדרך כלל רק את שמות הטובע והמטבעה.

בשנת 679, בעת שהיה בדרכו לרומא כדי להשתתף בוועידת כנסייה, נשאר וילפריד בחצר דגוברט, שהיה אסיר תודה לבישוף על שאפשר את חזרתו מאירלנד. דגוברט הציע למנות את וילפריד ל , אשר החיבור "חיי וילפריד" מכנה אותה "הבישופות הראשית של ממלכתו", אך וילפריד סירב. דגוברט סיפק לו נשק ובני לוויה להמשך מסעו לרומא. באיטליה שהה וילפריד זמן מה בחצרו של בעל בריתו החדש של דגוברט, פרקטריט.

בשלהי 679, זמן קצר לאחר ביקורו של וילפריד, נרצח דגוברט. החיבור "חיי וילפריד" טוען שזה תוכנן על ידי "דוכסים בוגדניים" בהסכמת הבישופים. על פי מסורת מאוחרת, הוא נהרג על ידי בן הסנדקאות שלו, יוחנן, בזמן ציד בוובר . התאריך המסורתי של מותו, 23 בדצמבר, מבוסס גם הוא על מקורות מאוחרים, אך הוא מקובל.

לאחר מותו של דגוברט, הצליח אברוין להרחיב את סמכותו של תיאודריך השלישי על אוסטרזיה. בנסיעתו חזרה של וילפריד דרך אוסטרזיה בשנת 680, הוא נאסר על ידי אנשיו של אברוין, שהאשימו אותו בכך שארגן את חזרתו של דגוברט. על פי התיאור בחיבור "חיי וילפריד", דגוברט היה "מחריב ערים, בז לייעוצם של בעלי ההשפעה, מפחית את מספר האנשים עם מיסוי... בז לכנסיות האל והבישופים שלהן". ייתכן שציון הרס הערים מתייחס לכישלונו של דגוברט להגן עליהן כאשר אברוין הרס את הארץ לאחר ניצחונו בלוקופאו.

 פולחן קדושים 
ממוזער|300x300 פיקסלים| גילוף המתאר את רצח דגוברט מהקריפטה של בזיליקת דגוברט הקדוש בסטנאי.
החיבור "חייו של וילפריד" הוא המקור היחיד המציין את ההתנקשות בחיי דגוברט, אך אישור מסוים לכך מגיע מהעובדה שהוא נערץ כמרטיר באזור הארדנים לפני סוף המאה ה-9.

ישנן טענות סותרות לגבי מקום קבורתו של דגוברט. על פי הביוגרפיה של הבישוף אודוין  מרואן, שנכתבה בתחילת המאה ה-8, נקבר דגוברט בכנסיית פטרוס הקדוש ברואן לצד קודמו, כילדריך השני, ומלכתו של כילדריך, ביליכילד, ובנו התינוק, שנקרא גם הוא דגוברט. מקור זה מתייחס ל"דגוברט שגרימואלד עשה לו טונזורה" (גילח), מבלי להזכיר את גלותו, שובו או שלטונו.

החיבור "חיי דגוברט" , לעומת זאת, אומר שדגוברט נקבר בסטניי  בכנסייה המוקדשת לרמיגיוס . זה לא בלתי סביר, שכן סטניי הייתה במרכז אוסטרזיה. המקור, לעומת זאת, מתוארך לשנות ה-90 של המאה ה-9 ומבלבל את דגוברט השני עם דגוברט השלישי (711–715), שמת ממחלה.

בשנת 872, פולחן דגוברט הוקם לחיים (או הוקם לתחייה) על ידי קרל הקירח, מלך פרנקיה המערבית (840–877), שהעביר את השרידים שלו לבזיליקה שנבנתה במיוחד בסטניי. נראה שהתזמון מצביע על כך שקרל ניסה להתבסס באותו חלק של לותרינגיה שהשיג רק בשנת 870 בחוזה מרסן. העברת השרידים מוזכרת ב"חיי דגוברט" ובכתב זיכיון שנשתמר בכרטולריום (Cartularium)  של מנזר גורזה , המציג את התאריך.

ההקדש של בזיליקת סנט דגוברט ידוע מכתב זיכיון משנת 1124, גם הוא בכרטולריום של מזר גורזה. ההקדש הועבר בשלב מסוים לביאטריס , אשתו של גודפרי המזוקן (השלישי) , דוכס לוריין התחתונה, אשר בשנת 1069 השאירה אותו למנזר גורזה. הנזירים הפכו אותו למנזר בנדיקטיני.

יום החג של דגוברט היה 23 בדצמבר. יום זה מצוין ב"חיי דגוברט"; בלוח השנה של קדושים הנוצרים שנעשה עבור אמה מאיטליה , אשתו של לותר, מלך צרפת (954–986), ואבד; ובאוקטריה (auctaria, תוספות מקומיות) למרטירולוגיה של אוסוארד  מאזור בלגיה המודרנית. אוקטוריום אחד, לעומת זאת, מציין את החג שלו ב-11 בספטמבר. כתב יד מלייז' של המרטירולוגיה של אדו מווינה  מציין גם הוא את מותו של דגוברט ב-23 בדצמבר.

החג של דגוברט מעולם לא היה נפוץ מחוץ לסטניי. בדרך כלל, הוא נקשר למקומות הקשורים לדגוברט הראשון. הוא עדיין נחגג בוורדן בסוף המאה ה-16. בשנת 1591 על הבניינים פשטו פרוטסטנטים. השרידים של דגוברט התפזרו, וחלקם הגיעו לסן-גיסלן .

קישורים חיצוניים

קטגוריה:השושלת המרובינגית
קטגוריה:מלכי אוסטרזיה
קטגוריה:מלכים מהמאה ה-7
קטגוריה:מלכים פרנקים
קטגוריה:נפטרים ב-679