ג'יימס ליין באקלי

ג'יימס ליין באקלי (באנגלית: James Lane Buckley; 9 במרץ 1923 – 18 באוגוסט 2023) היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק בין השנים 1971 ל-1977 מטעם המפלגה השמרנית של ניו יורק, ובנוסף החזיק מספר רב של תפקידים בממשל רייגן. הוא גם היה המועמד הרפובליקני במירוץ לסנאט בקונטיקט ב-1980, אבל הובס על ידי המועמד הדמוקרטי כריס דוד.

ב-1970 נבחר באקלי לסנאט של ארצות הברית כמועמד של המפלגה השמרנית של ניו יורק; הוא ניצח במירוץ עם 39% מהקולות וכיהן מ-1971 עד 1977. במהלך ממשל רייגן הראשון, כיהן באקלי כתת-מזכיר המדינה לענייני ביטחון בינלאומיים. הוא היה גם נשיא רדיו אירופה החופשית/רדיו ליברטי מ-1982 עד 1985.

באקלי מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה ב-16 באוקטובר 1985. מינויו אושר על ידי הסנאט ב-17 בדצמבר 1985, וקיבל את כתב המינוי שלו באותו היום. באקלי קיבל מעמד בכיר ב-31 באוגוסט 1996. הוא היה אחד האנשים הבודדים בתקופה המודרנית ששירת בזרוע המבצעת, המחוקקת והשופטת של הממשל הפדרלי האמריקאי.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו, השכלה וקריירה מוקדמת 
ג'יימס ליין באקלי נולד ב-9 במרץ 1923 במנהטן, ניו יורק, לאלואיז שטיינר וויליאם פרנק באקלי האב, והיה הרביעי מבין עשרה ילדים לזוג. מכיוון ששפת הבית שלהם הייתה ספרדית, באקלי והאחים למדו ספרדית לפני שלמדו אנגלית. הוא היה אחיו הבכור של הסופר השמרני המנוח ויליאם פרנק באקלי ודודו של כריסטופר באקלי. הוא היה גם דודו של ברנט בוזל השלישי ושל היועץ הפוליטי ויליאם פ. ב. אוריילי. אמו, מניו אורלינס, הייתה ממוצא שווייצרי-גרמני, גרמני ואירי, בעוד שסביו מצד אביו, מהמילטון, אונטריו, קנדה, היו ממוצא אירי.

באקלי למד בבית הספר מילברוק, ובשנת 1943 קיבל תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת ייל, שם היה חבר ב־אחוות הגולגולת והעצמות. ב-1942 התגייס לצי ארצות הברית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה השתתף בקרבות לייטה, מפרץ לינגיין ואוקינאווה. באקלי שוחרר בדרגת לוטננט (דרגה זוטרה) ב-1946. לאחר שקיבל את התואר הראשון שלו במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל ב-1949, התקבל ללשכת עורכי הדין של קונטיקט ב-1950 ועסק בעריכת דין עד 1953, אז הצטרף לתאגיד Catawba כסגן נשיא ומנהל. ב-1965 הוא ניהל את הקמפיין של אחיו לראשות עיריית ניו יורק. במאי 1953, הוא התחתן עם אן פרנסס קולי, איתה נולדו לו שישה ילדים. היא נפטרה ב-30 בדצמבר 2011.

 קריירה 
ממוזער| עם הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-6 בנובמבר 1970

 הסנאט של ארצות הברית 
 בחירות 
 1968 
ב-1968 התמודד באקלי על המועמדות לסנאט של המפלגה השמרנית של מדינת ניו יורק, לאחר שאחיו ויליאם פרנק באקלי כיהן כמועמד המפלגה לראשות העיר בבחירות לראשות העיר ניו יורק ב-1965. באקלי זכה במועמדות המפלגה ב-2 באפריל 1968, בתמיכה פה אחד של כל ארבעים חברי ועד המדינה. באקלי הגיע למקום השלישי בבחירות הכלליות אחרי המועמד הרפובליקני ג'ייקוב יעבץ והמועמד הדמוקרטי פול אודווייר לאחר שקיבל 1,139,402 קולות (17.31%).

 1970 
ב-16 במרץ 1968 הודיע רוברט קנדי כי יבקש את המועמדות לנשיאות של המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ב-1968. לאחר זכייה בארבע מדינות בפריימריז, נרצח קנדי על ידי סירחאן סירחאן בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ב-6 ביוני.

מותו של קנדי הותיר מושב פנוי בסנאט של ארצות הברית שהתמלא באמצעות מינוי על ידי המושל נלסון רוקפלר. ג'ון וו. גרדנר, ג'ון לינדזי, בורק מרשל, קלרנס דאגלס דילון, צ'ארלס גודל, אוגדן ריד וויטני יאנג הוזכרו כולם כמועמדים אפשריים למינוי. ב-11 באוגוסט הצהיר דובר מטעם רוקפלר כי הבחירות העיקריות למינוי היו בין גרדנר, גודל וריד. ב-10 בספטמבר מינה רוקפלר את גודל, חבר בבית הנבחרים ממחוז הקונגרס ה-38, למלא את התפקיד הפנוי.

ב-6 באפריל 1970 הודיע באקלי כי יבקש שוב את המועמדות לסנאט של המפלגה השמרנית. ועדת המדינה השמרנית התכנסה בתוך מלון מקאלפין במנהטן, ניו יורק, ב-7 באפריל, כדי לבחור את המועמדים של המפלגה בבחירות הכלליות. קווין פ. מקגוברן ניסה לכפות מסע בחירות מקדימות בינו לבין באקלי אך לא הצליח לקבל את 25% מקולות הנציגים הדרושים לפריימריז. באקלי קיבל כמעט תשעים אחוז מקולות הנציגים והשאר חולקו בין מקגוברן לצירים הנמנעים.

ב-20 ביוני הודיע פ. קליפטון וייט, מנהל הקמפיין של באקלי, שהקמפיין של באקלי יפיץ עצומות בניסיון להשיג קו הצבעה נוסף בשם מפלגת הברית העצמאית. מספיק חתימות תקפות נאספו כדי לזכות בקו הנוסף, אך מזכיר המדינה של ניו יורק, ג'ון פ. לומנצו, קבע כי סמל הברית העצמאית, מתאר של ניו יורק עם שמו של באקלי בפנים, אינו חוקי מכיוון שחוק הבחירות בניו יורק הגביל את מספר הפעמים ששם מועמד יכול להופיע בשורת הצבעה לאחד. מאוחר יותר איפשר לומנצו למפלגה להיכנס לקלפי לאחר שהסמל הוחלף למגן עם האות "I" בתוכו.

בבחירות הכלליות ניצח באקלי את גודל, וריצ'רד אוטינגר. אף על פי שמפלגת הברית העצמאית קיבלה למעלה מ-100,000 קולות בבחירות הכלליות, יותר מ-50,000 הקולות הנדרשים כדי להפוך למפלגה רשמית וגישה אוטומטית לקלפי, היא לא הפכה למפלגה רשמית שכן המועמד היחיד שלה היה באקלי, שהתמודד בבחירות לסנאט ולא בבחירות למושל שמהן נדרשו להגיע 50,000 הקולות.

 1976 
ב-1971, באקלי דיבר עם הוועדה הלאומית הרפובליקנית על ריצה לבחירה מחדש בבחירות 1976 עם המועמדות הרפובליקנית. פיטר א. פייזר התמודד מולו בפריימריז הרפובליקני, אבל באקלי ניצח אותו. באקלי השיג את תמיכתו של רוקפלר בכך שהסכים לא לתמוך בקמפיין של רונלד רייגן נגד ג'רלד פורד בפריימריז הרפובליקני לנשיאות. באקלי הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הדמוקרטי דניאל פטריק מויניהאן בהפרש של 54% ל-45%.

 כהונה 
במהלך כהונתו בסנאט של ארצות הברית השתייכותו הפוליטית של באקלי כונתה שמרנית-רפובליקנית של ניו יורק (CRN.Y). השדולה הרפובליקנית בסנאט הצביעה 36 מול 3 בעד קבלת באקלי בוועדה שלהם, כאשר הסנאטורים ג'ייקוב יעבץ, ג'ון שרמן קופר וויליאם בארט סקסבי מתנגדים כולם להרשמתו של באקלי לוועדה.

בשנת 1971, באקלי מונה לוועדות המשנה לזיהום אוויר ומים, כבישים ופיתוח כלכלי בתוך ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט של ארצות הברית. באקלי תמך בריצ'רד ניקסון במהלך הבחירות לנשיאות ב-1972 וקרא למפלגה השמרנית, שלא תמכה בניקסון במהלך הבחירות לנשיאות של 1968, לתמוך בניקסון במחזור הבחירות הנוכחי.

ב-1974 הציע באקלי תיקון חיי אדם לחוקת ארצות הברית. אם היה עובר, התיקון היה מגדיר את המונח "אדם" בתיקון הארבעה עשר כך שיכלול את העובר. החקיקה שנחקקה כוללת את חוק זכויות החינוך והפרטיות של המשפחה (FERPA) המסדיר את השימוש ברשומות התלמידים ואת חוק ההגנה על זכויות התלמידים (PPRA) המחייב הודעת הורים, זכות לעיון והסכמה לניהול סקרי תלמידים לקטינים אם הסקר אוסף מידע על כל אחד משמונה נושאים שצוינו.

באביב 1974, כששערוריית ווטרגייט המשיכה להתפתח בעוצמה וברצינות, הפתיע באקלי ובמקרים מסוימים הכעיס כמה מבעלי בריתו בקרב הרפובליקנים כשקרא לריצ'רד ניקסון להתפטר. באקלי אמר כי בכך, הוא אינו שופט באשר לאשמתו המשפטית הטכנית של ניקסון או לחפותו של ההאשמות שהופנו נגדו ולמעשה גינה את אלה "מתוך ומחוץ לתקשורת שניצלו את פרשת ווטרגייט בפזיזות כה רבה" במה שהוא כינה מאמץ "לערער את המנדט המכריע של בחירות 1972". עם זאת, הוא אמר כי השערורייה המתפתחת עשויה להביא להליך הדחה שיקרע את המדינה עוד יותר, ולכן הכריז: "יש דרך אחת ודרך אחת בלבד שבה ניתן לפתור את המשבר, והמדינה נסוגה ממנה. ביצת ווטרגייט אני מציע מעשה יוצא דופן של מדינאות ואומץ – מעשה אצילי ושובר לב בבת אחת משרת את האינטרסים הגדולים יותר של האומה הנשיאות, והמטרות המוצהרות שלמענן פעל בהצלחה כה רבה" – התפטרותו של ניקסון. באקלי היה הדמות השמרנית הגדולה הראשונה שקראה לניקסון להתפטר. ניקסון לא התפטר באותה תקופה אבל בסופו של דבר כן איבד את תמיכתם של דמויות מפתח רפובליקניות, כולל הסנאטור בארי גולדווטר. ניקסון התפטר בסופו של דבר ב-9 באוגוסט 1974.

באקלי היה העותר הראשי בתיק מפורסם בבית המשפט העליון, Buckley v. Valeo (1976), אשר "עיצב את החוק המודרני למימון קמפיין".Russello, Gerald. "Mr. Buckley Goes to Washington" , The American Conservative, April 11, 2011, quoted in review of Freedom at Risk, Retrieved June 17, 2019

 הוועידה הלאומית הרפובליקנית משנת 1976 
במהלך הוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1976, עודד הסנאטור ג'סי הלמס את תנועת "דראפט באקלי" במאמץ לעצור את מינויו של רונלד רייגן לנשיאות (רייגן הכריז שהסנאטור מטעם פנסילבניה ריצ'רד שוויקר יהיה חברו לריצה לנשיאות; הלמס התנגד להחלטה זו, והאמין ששוויקר ליברל מדי). תנועת "דראפט באקלי" הובאה לדיון כאשר הנשיא ג'רלד פורד זכה בקושי במועמדות המפלגה בהצבעה הראשונה.

 קריירה לאחר הסנאט 
ממוזער| עם הנשיא רונלד רייגן ב-3 בנובמבר 1982
לאחר ההפסד שלו בבחירות של 1976, באקלי עבד עבור דונלדסון, לופקין וג'נרט, הפך לחבר בוועד המנהל ובדירקטוריון שלה ובסופו של דבר התקדם לתפקיד מנהל תאגיד.

לאחר הפסדו ב-1980 בקונטיקט, שירת באקלי בממשל רייגן, תחילה כתת-מזכיר המדינה לסיוע ביטחוני, ניהול סיוע צבאי למדינות הממוקמות אסטרטגית, ולאחר מכן כנשיא רדיו אירופה החופשית במינכן מ-1982 עד 1985.

 כהונה כשופט פדרלי 
ב-16 באוקטובר 1985 מונה באקלי על ידי הנשיא רונלד רייגן לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. המושב הוחזק בעבר על ידי השופט אדוארד אלן תמם. מינויו של באקלי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-17 בדצמבר 1985, וקיבל את כתב המינוי שלו באותו היום. הוא קיבל מעמד בכיר ב-31 באוגוסט 1996.

 אחרית חייו ומותו 
במהלך הבחירות לנשיאות ב-2016 מתח באקלי ביקורת על המועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון והמועמד הרפובליקני דונלד טראמפ. הוא הצהיר כי אחיו ויליאם ורייגן היו מזדעזעים ממעשיו של טראמפ. הוא אמר שהוא מסכים בעיקר עם המועמד הליברטריאני גארי ג'ונסון.

לבקאלי מלאו 100 ב-9 במרץ 2023. הוא מת מפציעות שנגרמו כתוצאה מנפילה בוושינגטון הבירה ב-18 באוגוסט 2023, בגיל 100.

 עמדות פוליטיות 
באקלי הציג והוביל את העברת חוק זכויות החינוך והפרטיות של המשפחה, אך מאוחר יותר ב-2010 הוא תמך בפומבי בתיקון החקיקה עקב כך שמחלקות האתלטיקה של המכללות השתמשו בחקיקה כדי להסתיר האשמות על התעללות מינית. הוא הצביע נגד העלאת שכר המינימום ב-1974. באקלי היה אחד משמונה סנאטורים שהצביעו נגד התיקון לשוויון זכויות.

 לקריאה נוספת 


 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי מדינת ניו יורק
קטגוריה:ניו יורק: אישים
קטגוריה:מנהטן: אישים
קטגוריה:אמריקאים ממוצא קנדי
קטגוריה:אמריקאים ממוצא גרמני
קטגוריה:בוגרי בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל
קטגוריה:שופטי בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה
קטגוריה:מועמדים לנשיאות ארצות הברית ב-1976
קטגוריה:אמריקאים ממוצא אירי
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית ממדינת ניו יורק
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1923
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2023