עץ הטנאקה

עץ הטנאקה (שם מדעי: Limonia Acidissima; ידוע גם בשם הלימון הכי חמוץ וכן תפוח הפילים) הוא עץ המשמש בבישול וברפואה מסורתית בדרום אסיה. 
שמאל|ממוזער|350px|שתילי עץ הטנאקה
שמאל|ממוזער|350px|בולי עץ הטנאקה בשוק
שמאל|ממוזער|350px|משחת עץ הטנאקה על פני הבורמזים
העץ ממשפחת הפיגמיים, רב שנתי וגדל בעיקר במיאנמר, הודו, סרי לנקה ופקיסטן. העץ יכול להגיע לגובה של 9 מטר והשימוש בו נעשה לאחר שהתיישן 35 שנה.

ישנם שימושים רבים לפרי העץ ולקליפת הגזע שלו.

 שימושים בפרי עץ הטנאקה 
הפרי משמש לבישול ולהכנת תרופות. לפרי יש תכונות נוגדות חיידקים, אנטי דלקתיות ונוגדות חמצון.
 בישול:

לפרי יש טעם חמוץ-מתוק והוא עשיר בוויטמין c וסיבים תזונתיים. נוהגים לכתוש את הפרי ומהעיסה מכינים משקאות, ריבות, מרקים וצ'אטני.
 רפואה מסורתית:

בשל החומרים האנטי דלקתיים משתמשים בפרי לטיפול בזיהומים ודלקות.

עיסת הפרי משמשת לטיפול בהפרעות במערכת העיכול, שלשול ועצירות.

התרכובות הכימיות (פוליפנולים) בפרי משמשות להגנה על הגוף מפני נזקי חמצון הנגרמים מרדיקלים חופשיים.

 שימושים בקליפת גזע העץ 
במיאנמר מכינים אבקה וממנה מכינים תכשירים קוסמטיים לטיפול בעור, הגנה מפני השמש, הבהרת העור וריפוי זיהומים ופטריות. השימוש בטנאקה הוא ברפואה המסורתית אך מחקרים רבים ברחבי העולם תומכים ביכולת הריפוי שלו.

 הכנת המשחה 
טוחנים את קליפות בולי העץ, גבעולים ושורשים על גבי אבן גרניט עגולה ושטוחה הקרויה "קיאוק פיין" יחד עם מעט מים. לשיפור ההמסה של האבקה מוסיפים חומרים כמו אלכוהול. המשחה בעלת צבע לבן-צהוב והיא נמרחת על עור הפנים או הגוף, התערובת מתייבשת, מגנה ומרפאה את העור. נהוג במיאנמר, בכל שכבות האוכלוסייה, נשים, גברים וילדים למרוח את משחת הטנאקה.

 תכונות המשחה ושימושים 
האבקה מכילה מרכיבים פעילים כמו קומרין ומרמסין שלהם תכונות אנטי דלקתיות ונוגדות חיידקים.

העיסה נמרחת על הפנים והגוף להגנה מפני קרינת UV ולשמירה על קירור ורעננות העור במזג אוויר החם במיאנמר. המשחה טובה לטיפול ומניעת אקנה, להקלה על גירוד, הפחתת צלקות, לריכוך והחלקת העור, להאטת תהליך הזדקנות העור ולהעלאת ייצור האלסטין והקולגן שבעור. המשחה משמשת גם כהגנה מפני עקיצות היתושים.

המשחה הנמרחת על הפנים בצורה עגולה אך לעיתים מעוצבת כעלים.

 היסטוריה 
המסורת של מריחת משחת הטנאקה ידועה בספרות מהמאה ה-14, אך עדות לשימוש באבן הטחינה, כבר לפני 2,000 שנה, התגלתה בחפירות שנעשו ליד ראנגון, בירת מיאנמר, בעקבות רעידת אדמה בשנת 1930.

הפנים המצוירות של הנשים הבורמזיות תוארו בספרו של ג'ורג' אורוול "הימים הבורמזיים".

 ראו גם
 תפוח הפילים

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:רפואה אלטרנטיבית
קטגוריה:צמחי מרפא
קטגוריה:עור