אליזבת פולהיים

אליזבת פולהיים (באנגלית: Elizabeth Fulhame, פעלה בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19) הייתה כימאית בריטית מוקדמת, שהמציאה את רעיון הקטליזה, וגילתה כי ניתן להשתמש באור כדי לבצע תגובות חיזור.

פולהיים פרסמה חיבור אחד, ספר משנת 1794 בשם: "מאמר על בעירה, ביחס לאמנות החדשה של צביעה, בו השערות הפלוגיסטון והאנטי-פלוגיסטון מוכחות כשגויות" (במקור: An Essay On Combustion with a View to a New Art of Dying and Painting, wherein the Phlogistic and Antiphlogistic Hypotheses are Proved Erroneous). בספר מוצגים בפירוט רב הניסויים שביצעה בתגובות חיזור של מלחי מתכות שונות, והמסקנות שהסיקה מהם לגבי השערת הפלוגיסטון.

ב-1798 הכימאי הגרמני אוגוסטין גוטפריד לודוויג לנטין (אנ') תרגם את הספר לגרמנית (בשם Versuche über die Wiederherstellung der Metalle durch Wasserstoffgas). ב-1810 פורסם הספר בארצות הברית, וזכה לתגובות חיוביות מאוד מצד מדענים אמריקנים. באותה שנה, החברה לכימיה של פילדלפיה צירפה את פולהיים לשורותיה, כחברה לשם כבוד, או חברה חיצונית (Corresponding member).

 ביוגרפיה 
מעט מאוד ידוע על אליזבת פולהיים, ואפילו שנות הלידה והפטירה שלה אינן ידועות. שם הנעורים שלה לא ידוע, והיא פרסמה את עבודתה תחת השם "גברת פולהיים", כיוון שהייתה נשואה לתומאס פולהיים, רופא יליד אירלנד שלמד באוניברסיטת אדינבורו וחקר זיהומי לידה אצל הרופא והפרופסור אנדרו דאנקן (1744–1828). מרשמי התושבים מטעם משרד הדואר הסקוטי מראים שד"ר תומאס פולהיים התגורר באדינבורו בין 1784 ל-1800.

 עבודתה 
ממוזער|דף השער של הספר של פולהיים משנת 1794
פולהיים התעניינה במציאת דרך לצבוע בדים בעזרת מתכות כמו זהב וכסף. בספרה היא כתבה:|

לדברי ההיסטוריון ג'פרי באצ'ן, פולהיים החליטה לפרסם ספר המפרט את 14 שנות ניסוייה בתחום לאחר פגישה חיובית עם הכימאי הגדול ג'וזף פריסטלי באוקטובר 1793. פולהיים חקרה את תגובות החיזור של מלחי מתכת כמו זהב, כסף, פלטינה, כספית, נחושת ובדיל, במגוון צורות (תמיסה מימית, מלח יבש, ולעיתים בתמיסת אתר או אתנול. את מלחי המתכת היא חשפה למחזרים, ביניהם מימן (גזי), זרחן, אשלגן גופרי, מימן גופרי, פוספין, פחם, ואף אור. בניסוי טיפוסי היא הרטיבה בד בתמיסה המכילה את מלח המתכת, ואז חשפה את הבד (רטוב, או לאחר שהתייבש) לגורם המחזר. בעזרת ניסויים זהירים, פולהיים גילתה מספר תגובות כימיות בהן מלחי המתכת מחוזרים למצב המתכתי הטהור. לפי החוקרים מרלן וג'פרי ריינר-קנהם, ייתכן ותרומתה הגדולה ביותר לכימיה הייתה הגילוי שניתן לעבד מתכות דרך תגובות כימיות מימיות בטמפרטורת החדר, כחלופה להיתוך בטמפרטורות גבוהות.

במסגרת עבודתה, מצאה שנוכחות מים הכרחית לתגובות חמצון, והמים משתתפים בתגובה אך אינם מתכלים - כלומר, במונחים מודרניים, משמשים כזרז. לדברי הכימאים קית' ליידלר ואתל קורניש-בואודן, עבודתה של פולהיים בתחום הקטליזה הייתה "צעד משמעותי בהיסטוריה של הכימיה", והיא הקדימה בכך את ינס יאקוב ברצליוס ואדוארד בוכנר. המושג "קטליזה" מופיע לראשונה בספרות רק ב-1835, אך ברור שלתהליך זה התכוונה פולהיים.

כמו כן, היא הציעה "מנגנוני תגובה דומים למודרניים" עבור התגובות שחקרה, וייתכן שהייתה המדענית הראשונה לעשות כן. תפקיד החמצן, כפי שהיא תיארה, היה שונה מאוד מתפקידו בתיאוריות האחרות שנפוצו בתקופתה. בהתבסס על מחקריה, היא חלקה על חלק מהמסקנות של תומכי תאוריית הפלוגיסטון, אך גם על אלה של אנטואן לבואזיה, מבקר ידוע של הפלוגיסטון.

פולהיים חקרה את ההשפעה של אור על חומרים רגישים לאור, בפרט מלחי כסף על בד. בכך היא הקדימה את תומאס ודג'ווד, מאבות הצילום, שביצע את ניסוייו המפורסמים בשנת 1801. עם זאת, פולהיים לא ניסתה ליצור תמונות או צורות, אלא התמקדה בפרטי התגובה הכימית בחשיפה לאור. בספרה, היא הציעה שניתן יהיה להשתמש בתגובה כדי להכין מפות, בהן הנהרות יסומנו בכסף מתכתי.

 תגובות לעבודתה 
כאמור, ספרה של פולהיים יצא לאור בבריטניה ב-1794, בגרמניה ב-1798, ובארצות הברית ב-1810. ניסוייה סוקרו בשלושה כתבי עת בריטיים ב-1795 ב-1796, והוזכרו במאמר שפורסם ב-1798 ב-Philosophical Transactions, כתב העת של החברה המלכותית הבריטית; את המאמר כתב הפיזיקאי בנג'מין תומפסון, ודן ב"תכונות הכימיות של האור". בספרו שיצא לאור ב-1800, Doctrines of Phlogiston, הכימאי ג'וזף פריסטלי כתב על פגישתו עם פולהיים בלונדון, וסיפר ש"התרשם מאוד" מהבדים שהראתה לו ומהתצפיות הניסיוניות שלה. במאמר שפרסם המדען ג'ון הרשל במרץ 1839 על תהליך הצילום, הוא ציטט רק את פולהיים וחוקר נוסף.

עורך המהדורה האמריקנית של ספרה, שיצא לאור ב-1810, כתב שעבודתה אינה מוכרת כפי שהייתה יכולה או צריכה להיות, ואמר כי אינו יודע אם הסיבה לכך היא ש"טובי המדענים נחרדו מהרעיון שאישה תלמד אותם".

פולהיים כתבה על כך בהקדמה לספרה:

תגובה זו, אמרה, הייתה קשה במיוחד בקרב אלה בתפקידים נכבדים, אותם תיארה כבעלי "דיקטטורה במדע". פולהיים החליטה לפרסם ספר על ניסוייה כדי, לדבריה, שעבודתה לא "תועתק". כמו כן, כתבה על האפשרות שספרה ישמש כ"מגדלור לימאים עתידיים" (כלומר, נשים), שיחליטו לחקור בעיות מדעיות.

הכימאי אנטואן לבואזייה, עליו חלקה בעבודתה, הוצא להורג (במסגרת המהפכה הצרפתית) שישה חודשים לפני פרסום ספרה, ולכן לא יכל להגיב על התיאוריה שלה. הכימאי האירי ויליאם היגינס התלונן על כך שפולהיים התעלמה מעבודתו על תפקיד המים בתהליך החלודה של ברזל, אך הסיק בנדיבות: "קראתי את ספרה בהנאה רבה, ואני מקווה מאוד ששאר המין שלה ילך בדרך הדוגמה הראויה לשבח שהיא הציגה".

לאחר פרסום ספרה ב-1810, פולהיים נעלמת מהתיעוד ההיסטורי, ולא ידוע אם המשיכה במחקריה. עבודתה של פולהיים נשכחה במידה רבה עד סוף המאה ה-19, אך ב-1903 החוקר J. W. Mellor גילה והציג מחדש את עבודתה במאמר בכתב העת לכימיה פיזיקלית של האגודה האמריקנית לכימיה.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:כימאיות בריטיות