ספרות חוכמה

ספרות חוכמה היא סוגה ספרותית שהייתה נפוצה במזרח הקרוב הקדום . היא מורכבת מאמירות של משכילים  וחכמים המציעים תורות על אלוהות  ומידות טובות. אף על פי שסוגה זו משתמשת בטכניקות של סיפורים מסורתיים בעל פה , היא הופצה בצורה כתובה.

ספרות החוכמה המוכרת ביותר מתוארכת לאמצע האלף ה-3 לפני הספירה ומקורה במסופוטמיה ובמצרים העתיקה. אזורים אלה המשיכו לייצר ספרות חוכמה במהלך אלפיים וחמש מאות השנים שלאחר מכן. ספרות חוכמה יהודית, יוונית, סינית והודית החלו להופיע בסביבות אמצע האלף הראשון לפני הספירה. באלף הראשון לספירה, הגיעה גם ספרות החוכמה המצרית-יוונית, שחלק מהמרכיבים שלה שולבו מאוחר יותר במחשבה האסלאמית.

ניתן לסווג חלק גדול מספרות החוכמה לשני סוגים – שמרנית "חוכמה חיובית" וביקורתית "חוכמה שלילית" או "ספרות יָהֳרָה":
 חוכמה שמרנית "חיובית" – עצות פרגמטיות בעולם האמיתי לגבי התנהגות ופעולות נכונות, השגת הצלחה בחיים, חיים טובים ומספקים וכו'. דוגמאות לסוגה זו כוללות: ספר משלי, הוראות שורופק (Shuruppak), וחלקה ראשון של ה"סימה מילכה" (Sima Milka).
 חוכמה ביקורתית "שלילית" (הידועה גם כ"ספרות יָהֳרָה" או "חוכמה במחאה") – השקפה פסימית יותר, המבטאת לעיתים קרובות ספקנות לגבי היקף ההישגים האנושיים, מדגישה את הבלתי נמנע של התמותה, דוגלת בדחיית כל הרווחים החומריים, ומבטאת את תפיסת הקרפה דיים שמכיוון שלשום דבר אין ערך מהותי (נושא היָהֳרָה) והכל יגיע אל סופו (נושא ממנטו מורי), לכן צריך פשוט ליהנות מהחיים במלואם כל עוד יכולים (נושא קרפה דיים). דוגמאות לסוגה זו כוללות: קהלת, הבלדה על השליטים המוקדמים, אנליל ונמזיטרה, חלקה השני של ה"סימה מילכה" (תגובת הבן), וניג-נם נו-קאל ("כלום אינו בעל ערך").

סוגה נפוצה נוספת היא יצירות קיומיות העוסקות ביחסים בין אדם לאלוהים, שכר ועונש אלוהיים, תיאודיציה, בעיית הרוע ומדוע קורים דברים רעים לאנשים טובים. הגיבור "סובל סתם" – אדם טוב מוכה טרגדיה, שמנסה להבין את חלקו בחיים. הדוגמה הידועה ביותר היא ספר איוב, אולם קדמו לו, וככל הנראה התבסס על, יצירות מסופוטמיות קודמות כמו התיאודיציה הבבלית  (המכונה לפעמים איוב הבבלי), "אשבח את אדון החוכמה" או "שירו של הסובל הצדיק"  (Ludlul bēl nēmeqi), דיאלוג בין אדם לאלוהיו  ו"האדם השומרי ואלוהיו".

הסוגה הספרותית של מראות לנסיכים , שיש לה היסטוריה ארוכה בספרות האסלאמית  וספרות הרנסאנס המערבית , היא מקור חילוני של ספרות חוכמה. בעת העתיקה הקלאסית, השירה הדידקטית של הסיודוס, במיוחד מעשים וימים, נחשבה למקור ידע הדומה לספרות החוכמה של מצרים, בבל וישראל. השירה הערבית הקדם-אסלאמית  גדושה בשירי חוכמה רבים, לרבות שירתו של זוהייר בן אבי סולם (520–609).

ספרות מסופוטמית עתיקה
ספרות החוכמה השומרית והבבלית הן מהעתיקות בעולם. המסמכים השומריים מתוארכים לאלף השלישי לפני הספירה והבבליים מתוארכים לאלף השני לפני הספירה. רבים מהכתבים הקיימים נחשפו בניפור והם מתוארכים למאה ה-18 לפני הספירה. רוב הכתבים הללו הם חוכמה בצורה של דיאלוגים או מזמורים, כגון המזמור לאנליל  משומר העתיקה.

פתגמים היו פופולריים במיוחד בקרב השומרים, עם אגדות ואנקדוטות רבות בהם, כמו העימות בין חורף לקיץ , שהאשורולוג שמואל נח קרמר ציין כמקבילה לסיפור קין והבל בספר בראשית (בראשית פרק ד' פסוקים א'–טז') וצורת המחלוקת דומה לזו שבין איוב לחבריו בספר איוב (נכתב בערך במאה השישית לפני הספירה).

מספר כתבים מסופוטמיים עתיקים אחרים מקבילים לספר איוב, כולל "האדם השומרי ואלוהיו" (ששוחזר על ידי הבבלים הקדומים ל"דיאלוג בין אדם לאלוהיו", בסביבות המאות ה-17–19 לפני הספירה) והטקסט האכדי, שירת סבל צדיק ; הטקסט האחרון נוגע לאדם שהיה נאמן כל חייו ובכל זאת סובל שלא בצדק עד שבסופו של דבר הוא נחלץ ממצוקותיו. השיר העתיק הידוע בשם התיאודיציה הבבלית  מהמאות ה-17 עד ה-10 לפני הספירה כולל גם דיאלוג בין הסובל לחברו על עוולת העולם.

הסיפור הארמי מהמאה ה-5 לפני הספירה, ספר אחיקר החכם, מלא באמירות ובפתגמים, רבים דומים לאפוריזמים מקומיים בבבלית ופרסית וכן קטעים הדומים לחלקים בספר משלי ואחרים לחוכמת הספר החיצוני, בן סירא.

דוגמאות בולטות
הוראות שורופק (אמצע האלף השלישי לפני הספירה, שומר): ספרות החוכמה העתיקה/המוקדמת ביותר הידועה, וכן אחת בעלת אורך החיים הארוך ביותר והנפוצות ביותר במסופוטמיה. היא מציגה עצות מאב (שורופק) לבנו (זיוסודרה) בהיבטים שונים של החיים, מהתנהלות אישית ועד ליחסים חברתיים. ההנחיות מכילות מצוות המשקפות את אלו שנכללו מאוחר יותר בעשרת הדיברות, ואימרות אחרות המשתקפות בספר משלי המקראי.

עצות החכמה  (הידועות גם כ"תורת חכמים"): אוסף בן 150 שורות של פתגמים שומריים ואכדיים המכסים מגוון נושאים, כולל התנהגות אתית וחוכמה. נושאים ספציפיים כוללים: איזו חברה לשמור, הימנעות והתרחקות מקונפליקטים, חשיבות הגינות בדיבור, שכר האדיקות האישית וכו'.

הוראות אור-נינורטה  (תחילת האלף השני לפני הספירה): כולל שני סעיפי חוכמה – "הוראות האל" ו"הוראות החוואי". "הוראות האל" ממליצות על התנהגות דתית ומוסרית נאותה על ידי ניגוד השכר של יראת-האל עם עונשו של הסורר. "הוראות החוואי" כוללות ייעוץ חקלאי. הטקסט מסתיים בביטויים קצרים של ענווה וכניעה.

הוראות שופה-אמלי (Shupe‐Ameli; הידוע גם בשם "ס (ח)ימה מילכה" או "שמע את העצה"): אב מספק לבנו חוכמה שמרנית "חיובית" (לעבוד עם חברים, להימנע מחברה רעה, לא לרצות נשים של גברים אחרים וכו'); עם זאת, הבן מתנגד לחוכמה ביקורתית "שלילית" הנפוצה בסוגת "ספרות יהרה" או "חכמה במחאה" של ספרות החוכמה (הכל חסר טעם כי אתה תמות).

"אין שום דבר בעל ערך" ("Nig-Nam Nu-Kal"): מספר שומרים נמוכים שחוגגים את החיים בפזמון החוזר "שום דבר אינו שווה, אבל החיים עצמם מתוקים".

ספרות מצרית עתיקה
בספרות המצרית העתיקה, השתייכה ספרות החוכמה לסוגת הסבייט ("הוראה") אשר שגשגה בתקופת הממלכה התיכונה של מצרים והפכה לקנונית במהלך תקופת הממלכה החדשה. יצירות בולטות של סוגה זו כוללות את הוראותיו של קגמני , פתגמי פתחהוטפ , הוראותיו של אמנמחת והוראות נאמנות. מזמורים כגון תפילה לרע-חר-אחתי (בערך 1230 לפנה"ס) מציגים וידוי על חטאים ובקשת רחמים:

חלק ניכר מספרות החוכמה של מצרים העתיקה ששרדה, עסקה בחיים שלאחר המוות. חלקם לובשים צורה של דיאלוגים, כמו המחלוקת בין אדם לנשמתו מהמאות ה-18–20 לפני הספירה, בו מופיע אדם מהממלכה התיכונה מקונן על החיים כשהוא מדבר עם הבה שלו. כתבים אחרים מציגים מגוון דעות הנוגעות לחיים לאחר המוות, כולל הספקן הרציונליסטי האלמוות של סופרים  ושירי הארפר , שהאחרון שבהם נע בין ביטחון מלא תקווה לספק סביר.

מסורת הרמטית
הקורפוס הרמטיקום הם ספרי ספרות חוכמה מצרית-יוונית הכתובים בצורת דיאלוג בין הרמס טריסמגיסטוס לתלמיד. רוב הטקסט מתוארך למאות ה-1–4 לספירה, אם כי החומרים המקוריים של הטקסטים עשויים להיות עתיקים יותר; מחקר אחרון מאשר שהטבע הסינקרטי של ההרמטיזם התעורר בתקופת מצרים הרומית, אך תוכן המסורת מקביל לספרות החוכמה הישנה יותר של מצרים העתיקה, המציעה מקורות מתקופת הפרעונים. הטקסטים ההרמטיים של המצרים עסקו בעיקר בזימון רוחות, הפחת רוח חיים בפסלים, אסטרולוגיה בבלית  ותרגול האלכימיה החדשה אז; נושאים מיסטיים נוספים כוללים אחדות אלוהית, טיהור הנשמה ולידה מחדש באמצעות הארת הנפש.

הרמטיציזם אסלאמי
ספרות החוכמה של ההרמטיקה המצרית הגיעה בסופו של דבר לחלק מהמסורת האסלאמית, כאשר כתביו נחשבו על ידי העבאסים כנחלה קדושה מהנביאים והרמס עצמו כאביו הקדמון של מוחמד. בגרסה של הכתבים ההרמטיים שנשמרו על ידי איחוואן אל-סאפא, הרמס טריסמגיסטו מזוהה כנביא הקדום אידריס; לפי המסורת שלהם, אידריס נסע ממצרים לגן עדן ולעדן, והחזיר את האבן השחורה לאדמה כשהגיע להודו. כת סוגדת הכוכבים הידועה בשם הצאבאים של חרן האמינה אף היא כי משנתם הצאצאית של הרמס טריסמגיסטו.

ספרות חוכמת המקרא וכתבים יהודיים
ממוזער|שמאל|220px|כתב יד מואר המתאר את איוב, חבריו והלוויתן, הר אתוס, שנת 1300 לערך.
הדוגמאות הידועות ביותר לספרות חוכמה נמצאות בתנ"ך.  מבין ספרי התנ"ך משלי, תהילים, איוב, שיר השירים, קהלת נחשבים לחיבורים חוכמתיים. בספרות בית שני חוכמת שלמה, בן סירא, ובמידה מסוימת ספר ברוך נחשבים לחיבורים חוכמתיים. עם זאת לא כל התהילים נחשבים בדרך כלל כשייכים למסורת החוכמה, וגם חיבורים אחרים כמו איגרת אריסטיאס, פסאודו-פוסילידים  וספר מקבים ד' נחשבים לספרות חוכמה.

בספרים מוקדמים אלה, החוכמה היא נושא מרכזי בספרי החוכמה, לעיתים חוכמה לשמה ולעיתים חוכמה שיעודה עצות לחיים ראויים וטובים. דברי האבות המאוחרים יותר, או פרקי אבות בתלמוד, הולכים לפי מסורת ספרות החוכמה, ומתמקדים יותר בלימוד התורה כאמצעי להשגת שכר, ולא בלימוד החוכמה לשמה.

מסורות אחרות
 מעשים וימים מאת הסיודוס (בערך 750–650 לפנה"ס) והשיר הנורדי העתיק Hávamál  (שנת 900 בערך) נותחו שניהם במונחים של העברה בעל פה של ספרות חוכמה לתרבויות אחרות.
 סאבהשיטה , סוגה של ספרות סנסקריט  היא צורה דומיננטית נוספת של שירת חוכמה. נכתבו אלפי פסוקים המכסים מגוון רחב של אתיקה וצדקנות וקובצו באנתולוגיות הנקראות סאבהאשיטאני (Subhashitani) על ידי מחברים שונים במהלך התקופה העתיקה ובימי הביניים בהודו.
 האנלקטים היו אוסף של אפוריזמים של הפילוסוף הסיני העתיק קונפוציוס.
 גינזא ימין וספר יוחנן המטביל המנדאי , כתבי קודש המנדאים המכילים פרקים שניתן לסווג כספרות חוכמה.

ראו גם
 פילוסופיה מזרחית
 ספרות המוסר
 פתגם
 סבייט
 עזרה עצמית
 סיפורים מלמדים

לקריאה נוספת
 Crenshaw, James L. (2010). Old Testament Wisdom: An Introduction. Westminster John Knox Press. .
 Murphy, R. E. (2002). The Tree of Life: An Exploration of Biblical Wisdom Literature. Wm. B. Eerdmans. .
 Toy, Crawford Howell (1911). "Wisdom Literature". Encyclopædia Britannica. Vol. 28 (11th ed.).
 Hempel, C.; Lange, A.; Lichtenberger, H. (2002). The Wisdom Texts from Qumran and the Development of Sapiential Thought. Bibliotheca Ephemeridum theologicarum Lovaniensium. Peeters. .

קישורים חיצוניים

ביאורים

הערות שוליים

*
קטגוריה:חקר המקרא