דונפטאי

דונפטאי (בהונגרית: Dunapataj) הוא יישוב בנפת קלוצ'ה שבמחוז באץ'-קישקון, בדרום־מזרח הונגריה.

הכפר ממוקם על הגדה השמאלית של נהר הדנובה, כ-100 קילומטרים דרומית לבודפשט. בתחומו נמצא אגם סלידי.

כביש מספר 51 עובר דרך מרכז הכפר ומהווה את ציר התחבורה העיקרי מבודפשט ובאיה. בעבר ניתן היה להגיע לכפר ברכבת.

בכפר חייתה קהילה יהודית. בתקופת השואה גורשו מרבית חבריה לאושוויץ והקהילה חדלה מלהתקיים.

 היסטוריה 
בין דונפטאי לאגם סלידי נמצאו שרידים של יישוב מתקופת הברונזה, מה שמעיד שהאזור היה מיושב כבר מאז. בתקופת הכיבוש ההונגרי התיישבו ההונגרים באזור, שהיה אז מפוצל על ידי ביצות ונהרות, אך עדיין הררי במעט. האזור נכבש על ידי השבט המרכזי של ארפאד, ובאותה תקופה קיבל המקום את השם "פטאי", שנגזר משמו של מנהיג בשם פאטה, ככל הנראה בן דורו של גזה או קרוב משפחה שלו.

תעודות מזכירות את שם הכפר לראשונה בשנת 1145, ובמאה ה-13 או ה-14 כבר היה בכפר כנסיית אבן גדולה. ההתפתחות המשמעותית של פאטאי החלה במאה ה-14, ובשנת 1421 היה רכושו של משפחת זובור מפאטאי. בין 1409 ל-1872 הייתה לעיר זכויות של "עיר שוק".

במהלך השלטון הטורקי לא נפגעה העיר באופן משמעותי ואוכלוסייתה נותרה יציבה ואף גדלה עם מתיישבים חדשים. בשנת 1561 המלך פרדיננד העניק את העיר ליוחנן פקסי, מפקד מבצר קומארום.

עם התפשטות הרפורמציה, פאטאי הפכה לפרוטסטנטית ורוב אוכלוסייתה הייתה קלוויניסטית. העדות הראשונה לרפורמציה היא בשנת 1576 בכנס בהרסו, בו השתתף מיכאל טאטארי, מטיף מפאטאי.

בשנת 1703 העניק הנסיך רַקוֹצי צו המגן על תושבי היישוב. במאה ה-18 עבר היישוב מספר פעמים בין בעלי קרקעות.

פאטאי הייתה לזמן קצר מקום מושב בישופי רפורמי, והבישוף פאטאי פ. סמואל נולד בה. רק במאות ה-18 וה-19 החלו קתולים להתיישב בכפר, אך עד לאחרונה נותרה אוכלוסייתו ברובה רפורמית.

במאה ה-19 התקיים בכפר סחר משמעותי, נערכו בו 3 ירידים לאומיים מדי שנה, וטחנות רוח רבות עיבדו את הדגנים שגודלו על ידי התושבים. בנוסף לדגנים, גידלו שם גם בצל, ירקות, גפנים ופירות, והייתה חשיבות לגידול בעלי חיים, בעיקר בקר.

בתחילת המאה ה-20, עד 1950, השתייך הכפר למחוז דונאוואצה.

 אתרים מעניינים 
 מוזיאון פאטאי.
 כנסייה קתולית שנבנתה ב-1761 בסגנון קופ, והורחבה בשנת 1934.
 כנסייה רפורמית מהמאה ה-15.
 אגם סלידי, עם מים הנחשבים בעלי תכונות מרפא.
 פסטיבל דיג.
 אחוזת בּנְצֶה.

 יהודי דונפטאי 
הקהילה היהודית בדונפטאי החלה להתארגן בשנת 1830, ושמרה על עצמאותה עד שנת 1885, אז החלה להיות מסופחת לקהילת קונסנטמיקלוש. באותה שנה, נפתח בעיירה בית כנסת, ובשנת 1879 הוקם בית כנסת מפואר יותר ששירת את הקהילה במשך שנים רבות. בשנת 1886 נוסדה חברה קדישא, ובית ספר יהודי שפעל בדונפטאי משנת 1830 ועד לסגירתו בשנת 1928. בנוסף, בשנת 1921 נוסדה "חברת נוער" שעסקה בפעילות אמנותית ותרבותית, והייתה מרכז לחיי החברה של הצעירים היהודים בעיירה.

במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפלו חמישה מבני הקהילה בקרבות. בתקופת "הטרור הלבן" התרחשו פרעות קשות בעיירה, בהן נרצחו שלושה יהודים, חנויותיהם נשדדו, ורבים נאלצו לברוח מהעיירה מחשש לחייהם.

בשנת 1880 חיו בקהילה 189 יהודים, בשנת 1930 מנתה הקהילה היהודית בדונפטאי 126 נפשות ובשנת 1941 חיו 118 יהודים בכפר.

 תקופת השואה 
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, החל מצבם של היהודים בהונגריה להחמיר בעקבות הגבלות חמורות שהוטלו עליהם. החוקים היהודיים שהוחלו בשנת 1938 הגבילו את מקומם של היהודים בחיי הכלכלה והחברה. חפצי ערך הוחרמו מבתי היהודים, והוטלו עליהם קנסות ומיסים כבדים. בנוסף, חויבו יהודי העיירה לנקות את רחובותיה בימי שבת, דבר שפגע בהם רגשית ודתית.

במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נעצרו כמה מיהודי העיירה על ידי הגרמנים, ועקבותיהם נעלמו. ב-5 במאי 1944, הועברו כל יהודי דונפטאי לגטו קאלוצ'ה, שם רוכזו יחד עם יהודי הכפרים הסמוכים. באמצע יוני 1944, נשלחו כולם למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספו ברובם.

 אחרי השואה 
לאחר המלחמה, חזרו לדונפטאי 25 שורדי שואה. הם ניסו לחדש את חיי הקהילה, ובשנת 1947 נחנך מחדש בית הכנסת בעיירה, ובאותו מעמד הוצב לוח זיכרון לזכר יהודי דונפטאי והסביבה שנספו בשואה. הקהילה המשיכה לפעול תחת קהילת באייה עד לשנת 1957, אז חדלה מלהתקיים. בניין בית הכנסת נמכר, והקהילה היהודית נעלמה סופית מהעיירה.

 לקריאה נוספת 
 Barabás István: A dunapataji unitárius egyházközség; Fővárosi Ny., Bp., 1938
 A Patajiak Köre. Az egyesület története, 1985–1995; összeáll. Fábián János, szerk. Márczis Márta; MMI, Bp., 1996
 Horváth Ferenc: Száz éves a Kunszentmiklós-dunapataji vasútvonal, 1902–2002; MÁV Rt. Vezérigazgatóság, Bp., 2002 (Vasúthistória könyvek)
 Schill Tamás: A dunapataji Kossuth-szobor; Pataji Múzeum, Dunapataj, 2007
 Schill Tamás: A Pataji Múzeum és Tájház rövid ismertetője / Értékőrző Harta. A Hartai Helytörténeti Gyűjtemény és Tájház rövid kalauza; szöveg Kustár Rozália, Gottschall Péter; Hartai Helytörténeti Gyűjtemény és Tájház–Pataji Múzeum, Harta–Dunapataj, 2009
 Rákóczy Rozália: A dunapataji polgári iskola iratai. Történeti dokumentumok a Pataji Múzeumban. Bibliográfia; Dusnoki Csaba, Dunapataj, 2010
 Élettörténet a világháborúból, 1914–1917. Faddi József dunapataji népfölkelő naplója; előszó, jegyz. Rákóczy Rozália; Kalocsai Múzeumbarátok Köre–Viski Károly Múzeum, Dunapataj–Kalocsa, 2014 (Kalocsai múzeumi értekezések)
 Dunapataj a 19–20. században. Történelem, néprajz; szerk. Schill Tamás; Dunapatajért Közalapítvány, Dunapataj, 2016
 A Dunapataji Református Egyházközség története a kezdetektől a 19. század végéig; szerk. Schill Tamás; Dunapatajért Közalapítvány, Dunapataj, 2018
 Dunapataj 1919. Írások, dokumentumok az 1919-es dunapataji népfölkelés történetéhez és emlékezetéhez; összeáll. Kiss Gy. Csaba, Schill Tamás; Dunapatajért Közalapítvány, Dunapataj, 2019

 קישורים חיצוניים 

 ראיון עם ניצולת שואה מדונפטאי

 תיעוד יהודי דונפטאי באתר יד ושם

 הערות שוליים 

קטגוריה:הונגריה: כפרים
קטגוריה:קהילות יהודיות שהושמדו בשואה
קטגוריה:קהילות יהודיות בהונגריה