צ'ונסי דפיו

צ'ונסי מיטשל דפיו (באנגלית: Chauncey Mitchell Depew; 23 באפריל 1834 – 5 באפריל 1928) היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית. הוא זכור בעיקר בזכות שתי כהונותיו כחבר הסנאט של ארצות הברית מניו יורק ובשל עבודתו עבור קורנליוס ואנדרבילט, כעורך דין וכנשיא מערכת הרכבות המרכזית של ניו יורק.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
דפיו נולד בפיקסקיל שבניו יורק, ב-23 באפריל 1834, לאיזק דפיו (1800–1869) ולמרתה מינוט (מיטשל) דיפו (1810–1885).

 משפחתו 
אביו של דפיו היה סוחר ואיכר שהיה חלוץ בהובלת נהרות בין פיקסקיל לניו יורק והיה צאצא של פרנסואה דופוי, הוגנוטי צרפתי שרכש קרקעות מהילידים באתר פיקסקיל הנוכחי. דרך אמו, היה דפיו צאצא של הכומר ג'וזיה שרמן, שכיהן ככומר בדרגת קפטן במלחמת העצמאות ומי שהיה אחיו של האב המייסד האמריקאי רוג'ר שרמן, וצאצא של הכומר צ'ארלס צ'ונסי, הנשיא השני של מכללת הרווארד.

 השכלה 
ימין|ממוזער|275x275 פיקסלים| צ'ונסי דפיו, אלבום מכללת ייל של 1856.
דיו למד באקדמיה הצבאית Peekskill במשך 12 שנים לפני שהשלים את לימודיו במכללת ייל ב-1852. בייל היה חבר לכיתה של שני שופטים לעתיד בבית המשפט העליון של ארצות הברית, דייוויד ברואר והנרי בראון. הוא סיים את לימודיו בשנת 1856.

 קריירה משפטית ועסקית 
לאחר שהשלים את לימודיו בייל, התלמד דפיו במשרדו של אדוארד וולס בפיקסקיל ולמד משפטים עם ויליאם נלסון. במרץ 1858 התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק ופתח משרד בפיקסקיל, שם עבד עד 1861. במשך כמה חודשים, עסק דיפו בעסקי התיווך בעיר ניו יורק כחבר במשרד Depew & Potter, אך לאחר מכן חידש את עריכת הדין בפיקסקיל. מאוחר יותר עבר דפיו לניו יורק. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, שימש דפיו כשליש של הרגימנט ה-18 של המשמר הלאומי של ניו יורק, ולאחר מכן קולונל ושופט פרקליט הדיוויזיה ה-5 במטהו של מייג'ור גנרל ג'יימס וו. הוסטד מהמשמר של ניו יורק.

בשנת 1865 מונה דפיו ואושר לתפקיד שגריר ארצות הברית ביפן, אך דחה את המינוי כדי להמשיך את הקריירה שלו כעורך דין רכבות ועסקים.

 עו"ד רכבות 
בשנת 1866 הפך דפיו ליועץ המשפטי של ניו יורק והארלם רכבת, בבעלותו של קורנליוס ואנדרבילט. שלוש שנים מאוחר יותר, קיבל את אותו תפקיד עבור הרכבת המרכזית של ניו יורק ו-Hadson River Railroad של ואנדרבילט. לאחר שזכה להכרה על עבודתו עם חברות בת, מונה דפיו ליועץ המשפטי הכללי ולמנהל של "מערכת ואנדרבילט" כולה ב-1876. הוא הצטרף לדירקטוריון של רכבת ניו יורק סנטרל והדסון ריבר ב-1882 והפך לסגן הנשיא השני שלה. בשנת 1885 נבחר דפיו לנשיא הרכבת וכיהן בתפקיד זה עד 1898, כאשר החליף אותו סמואל ר. קאלוויי. לאחר מכן הפך דיו ליו"ר מועצת המנהלים של חברת הרכבות המרכזית של ניו יורק עד מותו ב-1928.

בעוד שדפיו היה פעיל בעיקר במסילות הברזל של ואנדרבילט, הוא מילא תפקידים במקביל עם מסילות ברזל וחברות רבות אחרות. הוא היה נשיא West Shore Railroad וכיהן במועצות המנהלים של רכבת ניו יורק והארלם, שיקגו ונורת' ווסטרן, שיקגו, סנט פול, מיניאפוליס ואומהה, קליבלנד, סינסינטי, שיקגו וסנט. רכבת לואיס, מסילת הברזל של דלאוור והדסון, מסילת הרכבת של ניו ג'רזי צומת, מסילת סנט לורנס ואדירונדק, מסילת וולקיל ואלי, ורכבת הדרום של קנדה.

מלבד מסילות ברזל, כיהן דפיו גם במועצות המנהלים של וסטרן יוניון, חברת הדסון ריבר ברידג', חברת הניאגרה ריבר ברידג', חברת הנדל"ן והטרמינלים של מדינת ניו יורק, חברת יוניון טראסט, חברת אקוויטי לייף ביטוח וארגון בית הקברות קנסיקו.

 קריירה פוליטית 
שמאל|ממוזער|351x351 פיקסלים| צ'ונסי מ. דפיו ב-1901
כסטודנט צעיר ועורך דין, נאם דפיו במדינת ניו יורק עבור ג'ון פרימונט בבחירות 1856 ועבור אברהם לינקולן בבחירות 1860.

 פוליטיקה של ניו יורק 
דפיו ייצג את מחוז וסטצ'סטר באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1862 ו-1863. במהלך השנה האחרונה, כיהן לעיתים כיו"ר האספה המדינתית של ניו יורק באופן זמני בזמן שיושב הראש תאופילוס קליקוט נחקר. ב-1863 נבחר למזכיר המדינה של ניו יורק מטעם מפלגת האיחוד וכיהן בתפקיד בין השנים 1864–1865.

ב-1867 מונה דפיו לפקיד של מחוז וסטצ'סטר אך התפטר לאחר כהונה קצרה. בשנת 1870 מינה בית המחוקקים של ניו יורק את דפיו לנציב ההגירה, אך הוא סירב לכהן בתפקיד. דפיו היה גם נציב ההסגר ונשיא בית המשפט לתביעות בעיר ניו יורק וכן נציב המיסים והשומות של העיר והמחוז של ניו יורק. דפיו היה אחד הנציבים שמונו לבנות את בירת המדינה ב-1874 וחבר בוועדת הגבולות של המדינה ב-1875.

בשנת 1872 התמודד דפיו על תפקיד סגן מושל ניו יורק מטעם הרפובליקנים ליברלים-דמוקרטים אך הובס בבחירות.

בשנת 1886 נשא דפיו נאום עם חשיפת פסל החירות.

ב-7 באוקטובר 1897 חנך דפיו את דואר הצינורות הפנאומטי בניו יורק, והכריז: "זהו עידן המהירות. כל מה שגורם למהירות תורם לאושר ומהווה רווח מובהק לציוויליזציה. אנחנו מקדימים את המדינות הישנות כמעט כל כבוד, אבל אנחנו נמצאים בפיגור בשיטות תקשורת בתוך הערים שלנו. מצב זה של תקשורת היה ברברי עד כה שראו ניסו כאן היום יתרחב בקרוב על כל ניו יורק הגדולה."

ב-1898 מינה דפיו את תאודור רוזוולט לתפקיד מושל ניו יורק בוועידת המדינה הרפובליקנית.

 פוליטיקה נשיאותית 
ימין|ממוזער| "כאשר דפיו הולך לסנאט" מאת הומר דבנפורט, 1899
דפיו שימש כציר כללי לכל ועידה רפובליקנית לאומית מ-1888 עד 1904 ונבחר כציר לכל הוועידות הבאות, כולל 1928, שבה נבחר יום לפני מותו. בוועידה ב-1888 קיבל דפיו 99 קולות למועמדות לנשיאות. הוא נשא נאומי מועמדות לנשיאות עבור בנג'מין הריסון ב-1892 ועבור המושל לוי פ. מורטון ב-1896. בשנת 1904, נשא את נאום המינוי מחדש של סגן הנשיא צ'ארלס וורן פיירבנקס.

 הסנאט האמריקאי 
דפיו היה מועמד לסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות שנערכו ב-1881, אך הסיר את שמו משיקוליו לאחר ההצבעה ה-41. הוא גם סירב למועמדות כסנאטור ב-1885.

ב-1899 נבחר דפיו לסנאט מטעם ניו יורק וב-1905 נבחר מחדש. הוא כיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1899 עד 3 במרץ 1911.

בשנת 1906 החל דייוויד גרהאם פיליפס בסדרת מאמרי זלזול בשם "הבגידה של הסנאט" עבור מגזין "הקוסמופוליטן" החדש של ויליאם רנדולף הרסט, והתמקד בדפיו במאמר הראשון. ההאשמות המרעישות של המאמר כללו את תיוג דפיו כ"בודלר" בבעלות "נפשית ומוסרית" של אילי הרכבת קורנליוס וויליאם ואנדרבילט. היצירה עוררה זעם מצד הנשיא רוזוולט, הניו יורק סאן והסנאטור הנרי קבוט לודג'.

 מותו 
באביב 1928 חלה דפיו כשחזר מפלורידה למנהטן. הוא מת מדלקת ריאות במנהטן ב-5 באפריל 1928. הוא נקבר במאוזוליאום המשפחתי בבית הקברות הילסייד, פיקסקיל. לכבודו, המתחם הענק של תחנת גרנד סנטרל נעטף באבל.

 חיים אישיים 
ממוזער| אשתו השנייה של דפיו, מיי פאלמר
דפיו התחתן פעמיים. ב-9 בנובמבר 1871 הוא נישא לאליס אן הגמן (1848–1893) בעיר ניו יורק. היא הייתה בתם של ויליאם ואלייזה ג'יין (ניווין) הגמן. לפני מותה ב-7 במאי 1893, נולד להם בן אחד, צ'ונסי מיטשל דפיו ג'וניור (1879–1931), שמת רווק.

ב-27 בדצמבר 1901 התחתן מחדש עם מיי יוג'יני פאלמר (1866–1940) בניס, צרפת. היא הייתה בתם של הנרי ואליס (הרמן) פאלמר. ב-1904, הוא היה אחד מכמה משקיעים בעלי פרופיל גבוה שתמכו באוניברסיטת Intercontinental Correspondence, אך המוסד קרס עד 1915.

הוא למד בכנסיית סנט תומאס האפיסקופלית בניו יורק. בצוואתו הוא הותיר לייל 1,000,000 דולר ללא הגבלות לגבי השימוש בהם.

דפיו קיבל את לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת קצין.

 בריאות 
דפיו נהג לעשן 25 סיגרים ביום אבל הפסיק לעשן בגיל 65 בעצת מזכירתו. הוא ויתר על שתיית אלכוהול בגיל 88. דיו הצהיר שהוא עבד "כמעט כל יום" בחייו. הוא נמנע מלחץ וישן 7 וחצי שעות ביום. בשנת 1908, דווח בהרחבה בעיתונים שדפיו הפך לצמחוני. בראיון משנת 1925, בן 90, דפיו הבהיר שהוא מעולם לא היה צמחוני, אבל בשנות ה-60 המוקדמות לחייו הסיר בשר אדום מהתזונה שלו אך צרך עופות. הוא ציין כי "סטייק בקר ובשר קצבים צלוי היו יותר מדי בתזונה שלי. הם יצאו מהתפריט, לעולם לא יחזרו. אני לא צמחוני; לא אהיה כזה - זה הולך לקיצוניות - אבל אני לא צריך לאכול בשר אדום ולא אכלתי אותו במשך שלושים שנה הבשר היחיד שאכלתי הוא עופות."

 מורשת 
שמאל|ממוזער| דפיו על השער של מגזין "טיים" ב-1 בדצמבר 1924
דפיו היה נואם מכובד ופרסם רבים מאותם נאומים. הקלטות של נאומיו הונפקו באופן מסחרי כדיסקי גרמופון על ידי Zonophone Records בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19. דפיו נזכר כדובר מופלא שנים לאחר מותו; שנים רבות לאחר מותו, הסנאטור רוברט ס. קר מאוקלהומה ציטט את דיפו בהתקפה על סנאטור מאינדיאנה: "כשאני מתבונן בדמותו הרחבה של חברי מאינדיאנה, וכשאני מקשיב לו, אני נזכר בצ'ונסי דפיו שאמר לוויליאם הווארד טאפט השמן לא פחות בארוחת ערב לפני שהאחרון הפך לנשיא, 'אני מקווה שאם זו בחורה, מר טאפט יקרא לזה על שם אשתו המקסימה'. "על כך הגיב טאפט, 'אם זו ילדה, אני כמובן אקרא לזה על שם שותפתי המקסימה מזה שנים רבות. ואם זה ילד, אתבע את זכותו של האב ואקרא לו ג'וניור. אבל אם, כפי שאני חושד, זה רק שק של רוח, אקרא לו צ'ונסי דפיו.'"

בשנת 1929, מיי פאלמר-דיפו תרמה את המסמכים של בעלה המנוח ו-120,000 דולר להקמת מחלקה לדיבור בפני קהל באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. האוסף מטופל כיום על ידי המרכז לחקר האוספים המיוחדים של האוניברסיטה, הממוקם בספריית אסטל ומלווין גלמן.

 הנצחה 
בשנת 1908, דפיו נתן אדמות ל־Peekskill, ניו יורק, שהפך ל-Depew Park. עשור לאחר מכן הוא הרחיב את התרומה ב- ושילם עבור פסל של עצמו לתצוגה באותו פארק.

הכפר דפיו, ניו יורק התאגד בשנת 1894 לאורך הקו הראשי של ניו יורק המרכזית. גם העיירה דפיו, אוקלהומה, נקראת על שמו.

הספינה Chauncey M. DePew נבנתה עבור חברת הרכבות המרכזית של מיין בשנת 1913 כדי לשאת נוסעים לבר הארבור. היא עבדה לאורך חוף מיין עד 1925, אז נמכרה ל־Day Line כסירת טיולים בין ניו יורק לאולבני. בשנת 1940 גויסה הספינה לשאת אנשים ואספקה בין העיר ניו יורק לפורט האנקוק בסנדי הוק. בשנת 1950 נמכרה לממשלת ברמודה ובילתה את 20 השנים הבאות כאוניית בסיס, מעבורת נמל, ספינת תענוגות וסירת נתב. בשנת 1971 הכתה אותה סערה בשובר גלים במפרץ צ'ספיק, שם שכבה שלוש שנים. מאוחר יותר שופצה ועגנה בנהר האקנסאק. על שמו נקראה גם סירה נוספת, סירת גוררת בבעלות ניו יורק סנטרל.

 קישורים חיצוניים 






קטגוריה:אמריקאים ילידי מדינת ניו יורק
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ייל
קטגוריה:מזכירי המדינה של ניו יורק
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית ממדינת ניו יורק
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1834
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1928