Tusk (אלבום)

Tusk (בעברית: "חט") הוא אלבום האולפן השנים-עשר של להקת הרוק הבריטית-אמריקאית פליטווד מק, שיצא כאלבום כפול ב-12 באוקטובר 1979 בארצות הברית וב-19 באוקטובר 1979 בבריטניה על ידי וורנר רקורדס. אלבום זה נחשב ניסיוני יותר מאלבומיהם הקודמים, בין השאר בשל מעורבותו של לינדזי בקינגהאם בעיבוד השירים והשפעת הפוסט-פּאנק. בעת יציאתו לאור, היה זה אלבום הרוק היקר ביותר שהוקלט, בעלות מוערכת של 5.88 מיליון דולרים כיום.

הלהקה יצאה לסיבוב הופעות ברחבי העולם לקידום האלבום, ובו הוקלטו חומרים לאלבום Live, שיצא ב-1980.

בהשוואה ל-Rumours מ-1977, שמכר עשרה מיליון עותקים תוך פחות משנה, ובהתחשב בעלות ההפקה הגבוהה שלו, Tusk נחשב ככישלון מסחרי, עם מכירות של ארבעה מיליון עותקים בלבד. בשנת 2013, מגזין NME דירג את Tusk במקום ה-445 ברשימת "500 האלבומים הטובים בכל הזמנים". האלבום נכלל גם בספר 1001 אלבומים שאתה חייב לשמוע לפני שאתה מת.

 רקע 
לינדזי בקינגהאם היה נחוש ליצור אלבום שונה מ-Rumours, למרות שידע שוורנר רקורדס רוצים בדיוק ההפך – מעין אלבום Rumours 2 שיהיה דומה ככל הניתן להצלחה המסחררת שהם יצרו אז. ההקלטה בוצעה באולפן שיוצא במיוחד בשביל הלהקה ב"סטודיו הווילג'". לדבריו של בקינגהאם, האולפן היה הגורם העיקרי לעלותו הגבוהה של האלבום.

המפיק קן קאליי העיד שבקינגהאם היה לחוץ ואובססיבי בזמן הקלטת האלבום. בקינגהאם גם הביע עניין בקריירת סולו במהלך יצירתו של Tusk וכדי לפייס אותו, שאר חברי הלהקה השלימו עם רצונו של בקינגהאם ליצור אלבום ניסיוני יותר בדרכו שלו.

בקינגהאם, שהוקסם מלהקות כמו Talking Heads, רצה להתאים את פליטווד מק לגל הפוסט-פּאנק ששטף את העולם. העיתונאי אדם ווב תיאר את פגישות ההקלטה של Tusk כ"סופת קוקאין" שעליה החבר דאז של כריסטין מקווי, מתופף הביץ' בויז דניס וילסון, "לא התגבר". 

הבסיסט ג'ון מקווי אמר שהאלבום "נשמע כמו עבודה של שלושה אמני סולו", ופליטווד ציין שזה האלבום השני האהוב עליו של הלהקה אחרי Then Play On מ-1969.

 קבלה וביקורת 

Tusk הגיע למקום הרביעי במצעד בילבורד 200 בארצות הברית ובילה בו כמעט תשעה חודשים. בבריטניה הגיע האלבום למקום הראשון. מתוכו יצאו שני סינגלים מובילים: שיר הכותרת של האלבום, Tusk, ושירהּ של סטיבי ניקס "Sara".

מגזין הרולינג סטון הדגיש את אופיו הניסיוני של האלבום, והשווה אותו ל"אלבום הלבן" של הביטלס בכך שהוא לא אוסף של שירים גמורים של הלהקה, אלא פסיפס של עבודות עצמאיות של חבריה. רוברט כריסטגאו מווילג' ווייס היה אמביוולנטי יותר, ושיבח את ההפקה והניסויים של בקינגהאם, תוך שהוא מבטל את התרומות של כריסטין מקווי וסטיבי ניקס. בביקורת רטרוספקטיבית, סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic מצא שהאלבום נצחי, וכינה אותו "יצירת פופ-ארט חסרת השוואה" שמתחרה ב-Rumours מבחינה איכותית.

למרות שהאלבום מכר ארבעה מיליון עותקים ברחבי העולם, וזכה במועמדות לגראמי בשנת 1981 על עיצוב העטיפה שלו בקטגוריה "אריזת האלבום הטובה ביותר", חברת התקליטים של הלהקה ראתה את הפרויקט ככישלון, והטילה את האשמה על בקינגהאם. פליטווד, לעומת זאת, האשים בכישלון את תחנות הרדיו ששידרו את האלבום במלואו לפני צאתו, ושבכך אפשרו להקלטות ביתיות שלו ולמכירה שלהן. סיבה נוספת עשויה להיות מחירו הגבוה של האלבום: 16 דולרים אז, שהיו שווים 56 דולרים ב-2019. הלהקה רצתה להוציא את האלבום כשני אלבומים נפרדים ובכך למכור כל אחד מהם במחיר נמוך יותר, אך חברת ההקלטה לא הסכימה לכך.

 רשימת השמעה 

 מבצעים 
פליטווד מק
 לינדזי בקינגהאם – שירה, גיטרות, גיטרה בס, קלידים, תופים, כלי הקשה
 סטיבי ניקס – שירה, פסנתר
 קריסטין מקווי – שירה, קלידים
 ג'ון מקווי – גיטרה בס
 מיק פליטווד – תופים, כלי הקשה

אורחים
 פיטר גרין – גיטרה (בשיר "Brown Eyes")
 התזמורת הצועדת של אוניברסיטת דרום קליפורניה (בשיר "Tusk")

 מיקומי שיא 

 נתוני מכירות 

 קישורים חיצוניים 

 לקריאה נוספת 



 הערות שוליים 

קטגוריה:אלבומי חברת וורנר רקורדס
קטגוריה:אלבומי פליטווד מק
קטגוריה:אלבומים שהוקלטו באולפן ביתי