מיגל אסין פלסיוס

מיגל אסין פלסיוס (ספרדית: Miguel Asín Palacios; 5 ביולי 1871 – 12 באוגוסט 1944), היה כומר וחוקר לימודי אסלאם וערבית ספרדי. הוא ידוע בעיקר בשל ההשערה שהעלה בדבר המקורות האסלאמיים שהשפיעו על הרעיונות והמוטיבים המצויים בקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי, בהם הוא דן בספרו La Escatología musulmana en la Divina Comedia (האסכטולוגיה המוסלמית בקומדיה האלוהית, 1919). הוא כתב בהרחבה על אל-ע'זאלי ועל האסלאם בימי הביניים. ספרו המרכזי, El Islam cristianizado (האסלאם המנוצר, 1931), מציג מחקר של הסופיות, דרך חיבוריו של אבן ערבי, ממורסיה, אל-אנדלוס, ספרד. אסין אף פרסם מאמרי השוואה נוספים בהתייחס להשפעות אסלאמיות מסוימות על הנצרות ועל .

חייו
שמאל|ממוזער|שני דפי פוליו מכתב היד גאלו (Galland), הטקסט הקדום ביותר של אלף לילה ולילה. כתב היד הוא בערבית והוא מתוארך למאה ה-14. במקור הוא חובר בסוריה, אך הוא מצוי כיום בספרייה הלאומית של צרפת, פריז
מיגל אסין פלסיוס נולד בסרגוסה, אראגון, ב-5 ביולי 1871, למשפחה שעסקה במסחר והייתה בעלת הכנסות צנועות. כשהוא, אחיו ואחותו, היו ילדים קטנים, נפטר אביו מדלקת ריאות. אמו, האלמנה הצעירה, המשיכה את עסקי המשפחה כשהיא מקבלת סיוע כלכלי ומצליחה לגמור את החודש, אולם בניגוד למה שהרוויחו בעבר. מיגל התחנך בסרגוסה בבית ספר ישועי, שם החל לרכוש חברים שיישארו איתו למשך כל חייו. לאחר מכן, בשנת 1895, הוא נכנס לסמינר, שם החל להשתתף במיסה הראשונה שלו, גם כן בסרגוסה.

באוניברסיטת סרגוסה, התוודע מיגל לפרופסור לערבית חוליאן ריברה והחל ללמוד תחתיו. את תזת הדוקטורט שלו השלים ב-1896, שעסקה בפילוסוף והתאולוג אל-ע'זאלי, בהדרכתם של שני פרופסורים נוספים:  וכן מרסלינו מננדז פלאייו . שלושת הפרופסורים חברו יחדיו כדי להדריך את מיגל אסין בלימודי ההמשך שלו. לאחר מכן, התקדם אסין במחקרו על אל-ע'זאלי והוא פרסם את ספרו הראשון בתחום ב-1901. בנוסף הוא עסק בכתיבתו באבן ערבי, שנחשב כדמות הבולטת ביותר בסופיות האסלאמית. לכן ניתן לראות את אסין כמי שהלך בנתיב המקביל, נכון לאותם ימים, למאמץ הכלל אירופאי להבין את הרוחניות באסלאם.

פרופסור קודרה פרש לאחר מכן כמופקד הקתדרה לשפה הערבית באוניברסיטת מדריד, כדי לפנות שם את מקומו לאסין; בעוד שחוליאן ריברה, מאוניברסיטת סרגוסה, אפשר לאסין לעזוב כדי לקבל על עצמו את התפקיד במדריד ב-1903. פרופסור אסין התגורר באותה אכסניה שבה התגורר קודרה, שהייתה ידועה בשל הקשרים החברתיים והאקדמיים שנרקמו בה; הוא אף התקבל בספר פנים יפות באוניברסיטה. ב-1905, הצטרף אף פרופסור ריברה לאוניברסיטת מדריד; עד מהרה, בשיתוף פעולה עם אסין, הם החלו להוציא לאור את כתב העת Cultura Española (1906–1909). אסין השתתף בוועידות בינלאומיות באלג'יריה ובקופנהגן (בשנים 1905 ו-1908), שם התערה עם ערביסטים  ואנשי אקדמיה המומחים ללימודי אסלאם. במדריד הוא המשיך להצליח ולבסוף התקבל לחצרו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, עמו רקם קשרי חברות. ב-1921, הוא התקבל כחבר זר לאקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ולמדעים.

אסין מוכר בזכות עבודתו האקדמית, שעסקה במפגש המוסלמי-נוצרי בתקופת ימי הביניים, בתחומי התאולוגיה, המיסטיקה והפרקטיקה הדתית, תוך התמקדות בספרד. גישתו האקדמית התבססה על היסטוריה אינטלקטואלית. בין האישים שחקר, ניתן למנות את אל-ע'זאלי, אבן ערבי, אבן רושד, אבן מסארה ואבן חזם, כמו גם הרמב"ם (כולם מאל-אנדלוס, למעט אל-ע'זאלי). אסין ביצע עבודה השוואתית, נצרות אל מול אסלאם, שהתייחסה לרמון ליול, תומאס אקווינס, דנטה אליגיירי, תרסה מאווילה, יוחנן מהצלב ובלז פסקל.

גישתו המחקרית של אסין הייתה להתמקד בנושא מסוים, להמשיך ולחקור אותו שוב ושוב ובכל פעם להוסיף להבנה. שיטת העבודה שלו התבססה על תכנון מדוקדק: תחילה תכנן בפירוט את סדר ההצגה, ולאחר מכן המשיך ישירות, ללא טיוטה (ספרדית: "sin borrador"), כאשר כל הערת שוליים מופיעה בעמוד המתאים לה.

ב-1932, החל לצאת לאור כתב העת אל-אנדלוס, בניהולו של אסין פלאסיוס; כתב העת היה ערוך מבחינה טכנית, כך שיענה על צורכיהם של קוראים מהתחום האקדמי. אסין עצמו היה תורם תדיר לכתב העת. באוניברסיטאות החל לצמוח דור חדש של ערביסטים ספרדים, למשל אמיליו גרסיה גומז, שהושפע אף הוא מאסין. ב-1936, נבחר אסין לחבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.

פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, ביולי 1936, תפס את אסין פלאסיוס בזמן ששהה בסן סבסטיאן שבחבל הבסקים, בביקור אצל אחיינו ומשפחתו. מוראות המלחמה נותרו כזיכרון כאוב עבור שני הצדדים; מעל ששת אלפים כמרים נרצחו על ידי סיעות הרפובליקה הספרדית השנייה. הסכנה ארבה לאסין באופן אישי, אך בספטמבר אותה שנה, כבשו הכוחות הלאומנים את סן סבסטיאן. במהלך המלחמה הוא לימד לטינית וכן עלה בידו להשיג עותקים מצולמים של כתבי יד בערבית. לאחר הטראומה של מלחמת האזרחים, הצליח אסין לשוב למדריד ולחדש את משרתו כפרופסור באוניברסיטה. שם הוא המשיך למלא את חובותיו האקדמיות וכן לעבוד על ספר המחקר רב-הכרכים אודות אל-ע'זאלי.

לדון מיגל אסין פלאסיוס היו עיניים שחורות בוהקות וידיים מעודנות; התמונות לא הצליחו ללכוד את הבעות פניו ואישיותו. הוא היה לבוש למשעי. הוא שאף לשלווה שתאפשר לו לעבוד, על אף שלא היה חדור מטרה או אמביציוזי ובכל זאת היה חבר טוב ונדיב. עמיתיו זיהו אצלו תמימות נצחית, כך שהיה 'בלתי מודע' לסערות הכאוס השוררות בעולם. הוא הקרין בהירות מחשבתית (ספרדית: "diafanidad"); מחשבתו התפתחה והפכה ליצירת מופת מעודנת. כשנפטר, נותר מיגל כומר אדוק, מעריץ של ג'ון הנרי ניומן, ובעל חזות של 'ילד בן 73'.

הוא נפטר בסן סבסטיאן ב-12 באוגוסט 1944 ומותו דרבן חוקרים רבים לשוב ולעיין בעבודתו.

חיבוריו
בעקבות פרסום חיבוריו המוקדמים על אל-ע'זאלי ואבן ערבי, כפי שצוין לעיל, אסין פלאסיוס דן, ערך והכין לתרגום לספרדית כתבים רבים בערבית, ואף חיבר ספרים ומאמרים בנושאים קשורים, כולל לעיתים חיבור יצירות בלטינית, צרפתית או איטלקית.
תומאס אקווינס ואבן רושד
שמאל|ממוזער|אבן רושד, חלק מהציור ניצחונו של תומאס הקדוש, מאת הצייר האיטלקי בן העיר פירנצה, אנדריאה די בוניוטו
ימין|ממוזער|פסלו של תומאס אקווינס, מהמאה ה-17
אסין פלאסיוס חקר את ההשפעה המוסלמית על תומאס אקווינס, שהגיעה, ככל הנראה, דרך הפילוסוף אבן רושד, מקורדובה, בין אם כהשפעה חיובית ובין אם כשלילית. שמו של אבן רושד נכתב בלטינית כ-Averroës. תוצאת המחקר הייתה מאמר מ-1904, "El Averroísmo teológico de Santo Tomás de Aquino" (תאולוגיית אבן רושד על פי תומאס אקווינס), מאת אסין פלאסיוס, הפרופסור שזה עתה הגיע מסרגוסה למדריד.

באשר לפילוסופיה היוונית, ובמיוחד לאריסטו, מסיק אסין שהעולם הדתי-פילוסופי כפי שהוא משתקף בעיני אבן רושד, אנלוגי לזה של אקווינס, ואף לזה של הרמב"ם, הפילוסוף ופרשן התלמוד והמשנה הנודע, אף הוא מקורדובה. אסין הבין כי דווקא אדיקותו הדתית של אבן רושד אפשרה לו להשתמש בלוגיקה בבואו לפרש את אמונתו באסלאם. הוא בחן נושא זה לעומק, זאת במטרה להבדיל בין אבן רושד לבין חכמים לטיניים אחרים שלא היו כה אדוקים בדתם אך התיימרו ללכת בדרכו (כינוי בספרדית: "Averroístas").

אבן מסארה
שמאל|ממוזער|רבי שלמה אבן גבירול, שהושפע מבית מדרשו הסופי של אבן מסארה
בספרו משנת 1914, "Abenmasarra y su escuela. Orígenes de la filosofía hispano-musulmana" (אבן מסארה וההולכים בדרכו: מקורות הפילוסופיה הספרדית-אסלאמית), פותח אסין בתיאור התפתחות הפילוסופיה והקוסמולוגיה המוסלמית, כפי שהתפתחו במוקד ציוויליזציית האסלאם במזרח, ומשווה אותן להתפתחויות המאוחרות יותר באל-אנדלוס (איבריה המוסלמית). בהמשך מובאת ביוגרפיה קצרה של אבן מסארה (883–931). שם טוען אסין להמשכיות התרבות האיברית הקדומה בקרב ילידי ספרד, אשר לאחר כיבושה המירו דתם לאסלאם. בשל מעמדו הפוליטי של אביו של אבן מסארה (כלקוח של אדונו הברברי), מסיק אסין שאבן מסארה היה ספרדי במקור שהתאסלם (مولد; Muladí). אסין מתאר את זיקתו של אבן מסארה לפילוסופיה היוונית, ובפרט לנאופלאטוניות, ומציין את האשמות המינות שהופנו נגדו שהניעו אותו להסתיר בתחילה את תורתו. באותה תקופה אתגר אי-השקט הפוליטי את האמיר האומיי עבדאללה אבן מוחמד מקורדובה ומורדים חמושים, למשל עומר אבן חפסון, הפגינו סובלנות מועטה כלפי מתנגדים דתיים כמו אבן מסארה. אבן מסארה חש צורך להימלט ונסע לקירואן ולמכה. לבסוף חזר לקורדובה, שהייתה תחת שלטונו הסובלני של האמיר האומיי עבד א-רחמן השלישי וייסד שם אסכולה פילוסופית ששילבה בתוכה אלמנטים של סופיות. עקב מחסור בחיבורים קיימים מאת אבן מסארה שהיו נגישים לאסין, ספרו עוסק בהקשר הכללי של האסכולה וכן בתורתם של אנשי הרוח המוסלמים הראשונים באל-אנדלוס. אסין דן במיוחד בזרמים כמו המועתזילה, השיעה והסופיות, בבאטן, הפן הפנימי-רוחני של דת האסלאם, הנסתר, וכן במיסטיקן היווני-רומי פלוטינוס (270-205) ובדמות המכונה בשם פסאודו-אמפדוקלס. דעה בה החזיק אסין, המוזכרת מספר פעמים בספריו, היא השפעת הנצרות המזרחית על הדת הצעירה, טרם בוא האסלאם למערב. אסין מסיק כי האסכולה של אבן מסארה השפיעה על אבן אל-עריף מאלמריה. אבן אל-עריף הפך למוקד שסביבו התאסף חוג סופי, שנודע מאוחר יותר בשם 'מורידין' (muridin). מאמיניו התפשטו ברחבי אל-אנדלוס, אך לדעת השלטונות הם צברו כוח רב מדי; המוראביטון, ששלטו באותה תקופה על אל-אנדלוס ממרקש, דיכאו אותם מעת לעת. בהמשך, דן אסין בהשפעת אסכולה זו על אישים יהודיים מאל-אנדלוס, כגון יהודה הלוי, ובמיוחד על שלמה אבן גבירול, שנודע בלטינית בשם 'אביסברון' (Avicebron). אבן גבירול חיבר את הספר הפילוסופי החשוב מקור חיים, אשר שרד עד ימינו, ונראה כי הוא מציג התייחסויות נאופלאטוניות מובהקות לאסכולה של אבן מסארה.

אסין מצביע על השפעתם של הוגים יהודים ומוסלמים מספרד על התאולוגיה הנוצרית מימי הביניים, לדוגמה, המאבק הממושך בין הרעיונות האריסטוטליים של תומאס אקווינס (1225–1274) לבין אלו של ג'ון דנס סקוטוס (1266–1308). מחקרו העקשני של אסין, על ההשפעה המתמדת של אסכולת הפילוסופיה המיסטית של אבן מסארה, מוביל אותו בסופו של דבר ללכת בעקבותיו של אבן ערבי, כמו גם בעקבותיהם של רמון ליול ורוג'ר בייקון. לימים גילה חוקר אחר עדויות שעשויות לקשר בין אסכולת אבן מסארה, לבין המיסטיקן ופילוסוף ההארה האיראני, שהאב א-דין סוהרוורדי. ספרו של אסין משנת 1914, 'Abenmasarra y su escuela', ביסס השפעה מתמשכת על המחקר שפורסם לאחריו.

דנטה אליגיירי
שמאל|ממוזער|פסלו של דנטה אליגיירי, בגלריית אופיצי, פירנצה, איטליה
שמאל|ממוזער|ציור פרסקו הנמצא בדואומו של העיר אורבייטו, איטליה, מאת לוקה סיניורלי, המתאר את דנטה אליגיירי
ייתכן שאסין פלאסיוס ייזכר לעד בשל ספרו משנת 1919, 'La Escatología Musulmana en la Divina Comedia', שעורר דיונים ערים ומתמשכים בקרב חוקרי דנטה. אסין מציע כאן מקורות אסלאמיים לנופים התאולוגיים בהם השתמש המשורר האיטלקי דנטה אליגיירי, ביצירתו הקומדיה האלוהית, שחוברה בערך בשנים 1320-1308. אסין משווה באופן ספציפי בין הספרות הדתית האסלאמית העוסקת במסעו הלילי של מוחמד ממכה לירושלים (ומשם עם הנביאים דרך שבעת הרקיעים, לגן העדן), לבין סיפורו של דנטה, המתאר את מסעו הרוחני בו הוא פוגש בתושבי העולם הבא ומתעד את גורלם.

בהתאם לכך:

 אסין דן בפרוטרוט במסע הלילי שהוזכר לעיל כפי שתועד בספרות המוסלמית.
 אסין משווה את המסע הלילי של מוחמד לאירועים המתוארים בגיהנום, בגן העדן ובכור המצרף.
 אסין חוקר את ההשפעה המוסלמית על הספרות הנוצרית המקבילה שקדמה לכתיבת היצירה.
 לבסוף, משער אסין כיצד ייתכן שדנטה הכיר את הספרות המוסלמית באמצעות תרגומים ישירים.

טרם פרסום ספרו של אסין, La Escatología, היה מקובל להניח שדנטה שאב את השראתו לעיצוב הנופים הבלתי נשכחים של העולם הבא מתוך היצירה אנאידה מאת ורגיליוס, המשורר הרומי הקדום. בקומדיה האלוהית שלו, דנטה משחק בעצמו בתפקיד הראשי; הוא מודרך על ידי נשמתו של ורגיליוס, המשורר הרומי, במסעם דרך הגיהנום וכור המצרף. אסין מציין כי הוספת המקורות המוסלמיים אינה מפחיתה כהוא זה מהישגו של דנטה, וכי דנטה נותר דמות מזהירה ושירתו שומרת על מעמדה הרם בספרות העולם.

ספרו של אסין עורר תגובה רחבה ונמרצת, הן חיובית והן שלילית, וכן מחקרים נוספים והחלפת דעות אקדמיות. לבסוף, שני חוקרים, איטלקי וספרדי, חשפו באופן בלתי תלוי מקור בערבית שהיה נסתר עד אז: הספר كتاب المعراج (ספר הסולם; ספר העלייה השמיימה), המתאר את מסעו הלילי של מוחמד. חיבור זה תורגם לספרדית ב-1264, כ-La Escala de Mahoma (סולמו של מוחמד), בידי לבלר יהודי בשם אברהם מטולדו, ששירת את אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה.

כמו כן, נחשף מידע באשר לתרגום נוסף של החיבור ללטינית, Liber scalae Machometi, שעקבותיו מובילים למעגל החברתי שסבב את דנטה אליגיירי באיטליה. הראיה לכך היא שמורהו של דנטה, ברונטו לטיני, נפגש עם מתרגם הספר Kitab al-Mi'raj ללטינית, בזמן ששניהם שהו בחצרו של אלפונסו העשירי בקסטיליה. על אף שפיסת המידע החסרה הזו לא הייתה זמינה לאסין, הוא ביסס את עבודתו על מספר תיאורים דומים של סולם מוחמד שהיו נפוצים אז בקרב המוסלמים האדוקים שידעו קרוא וכתוב באל-אנדלוס.

אבן חזם
שמאל|ממוזער|המתחם הפנימי של המזקיטה של קורדובה, ספרד
חשיבותו של אבן חזם מקורדובה לתרבות המוסלמית של ספרד, זוהתה על ידי אסין כבר בשלב מוקדם. הוא תיאר את השפעתו של אבן חזם על האסלאם בימי הביניים, ואף פרסם ספר מחקר בצירוף תרגום שעסק בהגותו האתית. לאחר מכן הוציא לאור אסין כרך נוסף שדן בהשקפותיו של אבן חזם הנוגעות להיסטוריה של הדתות. במהלך הקריירה שלו הפך אבן חזם לדמות יוצאת דופן, בין היתר בשל מנעד כישוריו הרחב, שכלל כתיבת חיבורים חשובים כתאולוג, כפוסק הלכה וכמשורר.

בשנים 1932-1927, פרסם אסין ספר מחקר בן 5 כרכים, Abenházam de Córdoba y su historia crítica de las ideas religiosas (אבן חזם מקורדובה ו"הביקורת ההיסטורית של הרעיונות הדתיים"). בכרך הראשון מציג אסין את הביוגרפיה של אבן חזם, הכוללת את חייו כפוסק הלכה וכפוליטיקאי, ודרכו בעולם התבונה; כאן מציע אסין ביקורת על כתביו של המלומד המוסלמי-הספרדי מימי הביניים, בהתמקדות באבן חזם כתאולוג וכאחד מההיסטוריונים הראשונים של מדע הדתות. ארבעת הכרכים הנותרים כוללים תרגום ארוך אך בלתי שלם של חיבורו של אבן חזם, פיסל, יצירה רחבת היקף העוסקת בהיסטוריה של רעיונות דתיים, המלא ושמה בערבית הוא الفصل في الملل والأهواء والنحل (תעתיק לעברית: "כתאב אל-פיסל פי אל-מילל ואל-אחוואא ואל-ניחל," 'ספר ההפרדה: על דתות, מינות וכתות')."

אל-פיסל לאבן חזם, כולל 6 חלקים:
דתות לא-אסלאמיות (אצל אסין, כרכים 3-2).
כתות מוסלמיות (אצל אסין, כרכים 4-3).
אמונה ותאולוגיה אסלאמית (כרך מס' 4).
מספר סוגיות חוקתיות הנוגעות לממשל אסלאמי (כרך מס' 5).
מינות באסלאם (כרך מס' 5).
תאולוגיה ב-29 שאלות (כרך מס' 5).

בחלקו הראשון של אל-פיסל, מציג אבן חזם תיאור פולמוסי של כתבי הקודש הנוצריים ואמונת השילוש, תוך התייחסות לשגיאות ולסתירות המשוערות שלהם, המצביעות על היכרות מעמיקה עם הטקסטים. בנוסף, הוא מתייחס ליהדות, לזורואסטריות, להינדואיזם, לסופיזם, לאתאיזם, ולפוליתאיזם. לפי אסין, פולמוסים אנטי-נוצריים רבים שחוברו על ידי מוסלמים מאוחר יותר, שאבו במידה רבה או מועטה מהחלק הראשון של אל-פיסל לאבן חזם. בהקדמה לספר הדן בחיבורו של אבן חזם, משווה אסין בין הופעתה המאוחרת של ההיסטוריה ההשוואתית של הדתות באירופה הנוצרית, לבין הופעתה המוקדמת יחסית באסלאם, בציינו את הקרבה הגאוגרפית של האסלאם למגוון רחב של דתות שונות. לדוגמה, חיבור אסלאמי מוקדם שעסק בבודהיזם הופיע במאה ה-9. עם זאת, אסין מתייחס לא פעם לאבן חזם כהיסטוריון הדתות הראשון.

הביוגרפיה של אסין פלאסיוס על אבן חזם מציגה אותו כווזיר בבית אומיה בשלב שקיעתו, לפני שפרש לעיסוקיו המחקריים. במהלך הקריירה שלו הפך אבן חזם לפוסק הלכה אסלאמי שהשתייך לאסכולה הט'אהרית. ספרו, העוסק במשפט המוסלמי, إبطال القياس والرأى والاستحسان والتقليد والتعليل نشرها سعيد الأفغانى بدمشق (תעתיק לעברית: אבטאל א-קיאס ואל-ראי ואל-אסתחסאן ואל-תקליד ואל-תעליל), כולל הפניות מאת אסין, ומתייחס לדחייה הט'אהרית את השימוש ההיוריסטי בקיאס, בדעת חכמים, בהעדפה אישית, בתקליד ובהנמקה, כשיטות פסיקה בלתי מקובלות. בחלק המאוחר יותר של ספרו פיסל, מתייחס אבן חזם, כפוסק הלכה, למרד אפשרי כנגד אימאם לא צודק; ההבחנה נעשית בין אי-ציות לפקודה לא חוקית לבין נקיטת פעולה להדחת שליט לא צודק. אבן חזם נכנס לסוגיה נוספת השנויה במחלוקת כשהביע את עמדתו שנשים יכולות לקבל השראה מהאל. הוא מתייחס לשרה ("mujer de Abraham") ולמרים, אם ישו ("madre de Jesús"), כמו גם למוחמד, שזכה לביקורו של המלאך גבריאל (ángel Gabriel). לאחר פרסום מחקרו בן חמשת הכרכים של אסין, נתגלו כתבים נוספים מאת אבן חזם, בספריית מסגד פתיח, איסטנבול, בהם שאלות ותשובות הלכתיות, שלהן הקדיש אסין מאמר נפרד.

אבן ערבי
שמאל|ממוזער|מוחי א-דין אבן ערבי (ערבית: ابن عربي)
חיבור נוסף של אסין שזכה להכרה רחבה בקרב חוקרי האסלאם, עוסק בחייו של אבן ערבי, מהעיר האיברית מורסיה, וכן בפילוסופיה הסופית שפיתח. אסין פלאסיוס חיבר זה מכבר מספר מחקרים ותרגומים על אבן ערבי, המיסטיקן הנערץ והשנוי במחלוקת, אך חיבורו העיקרי הוא הספר El Islam cristianizado: Estudio del sufismo a través de las obras de Abenarabi de Murcia (האסלאם המנוצר: חקר הסופיות במבט על יצירותיו של אבן ערבי ממורסיה, מדריד, 1931). לאחר הקדמה המציעה שהסופיות צמחה בהשפעת הנזירות הנוצרית על האסלאם, מציג הספר שלושה חלקים:
החלק הראשון כולל תיאור קצר של חייו של אבן ערבי (118-31).
 החלק השני כולל דברי פרשנות העוסקים במורכבותם של כתביו רחבי היריעה, תורתו המיסטית, מעמדו בסופיות, והשפעתו על הדורות שלאחר מכן (274-119).
החלק השלישי כולל מבחר תרגומים משבעת חיבוריו העיקריים של אבן ערבי, בהם "אל-פתוחאת אל-מכייה" (الفتوحات المكية; עברית: ההתגלויות המכאיות; 518-275).

הביוגרפיה הקצרה של אסין פלאסיוס מתארת את השינוי הרוחני שעבר אבן ערבי בנעוריו וחבירתו למוריו הסופים הראשונים, את המפגש עם אבן רושד בהיותו עלם צעיר, את שלושת מפגשיו החזיוניים עם אל-ח'דר 'האדון הירוק' וכן מסעותיו במגרב, מבקר מדריכים סופים שונים (בערים כמו פאס ותוניס). ב-1201, נדד אבן ערבי הרחק מזרחה בחצותו את צפון אפריקה ובחיפוש אחר דרכו הרוחנית, הגיע למכה, בגדאד, מוסול, קהיר, קוניה, מדינה, ירושלים, חלב ודמשק, המקום בו נפטר והמקום בו קברו מושך אליו כיום צליינים.

בתור מורה אבן ערבי היה כותב פורה ביותר, שהותיר לנו קורפוס עצום של ספרים. אסין שימש בתור פורץ דרך מערבי בכל הקשור לחקר הסופיות, בייחוד בשל הקושי להבין את אבן ערבי, א-שיח' אל-אכבר, שדורש לא פעם מאמץ רב מאיתנו, הקוראים. אין זה מפתיע שאסין מאמץ את נקודת המבט של חוקר נוצרי המעורב באופן פעיל מבחינה רוחנית; הוא מבחין שביצירותיו של אבן ערבי ישנן נקודות דמיון רבות למיסטיקנים ולדוקטרינות של דתו שלו, הנצרות. כתוצאה מכך, מביא אסין את תודעתו הרוחנית הספציפית, בבואו לדון בעקרונות ובפרקטיקות שלימד אבן ערבי. לדברי פרופסור אלכסנדר קניש:

בחלקו השני של הספר פותח אסין פלאסיוס בדיון במסע הרוחני הסופי, בשיטות הלימוד והתרגול שלו וכן בזרמים השונים הדוגלים בו. כאן מתאר אסין את הגישות השונות למסע זה, אותן גילה או פיתח אבן ערבי. הוא אף מציין כדוגמה את תהליך ההיטהרות אותו דורש אבן ערבי בהתייחסו לארבע המיתות, כלומר: המוות הלבן, גוויעה ברעב, המוות האדום, כניעה לתשוקה, המוות השחור, עמידה בסבל, המוות הירוק, נפילה לעוני. בעוד אנשים מסוימים בצעירותם מזדכים בתפיסתם הטהורה את המידות הטובות ― אחרים נאלצים לעבור דרך קשה של ניסיונות וייסורים. לבסוף הם נקלעים לתוך פרדוקס מאתגר שגורם להם להשפיל את רוחם במדבר; אולם כל נשמה ונשמה עשויה לזכות במידת הרחמים כדי לעבור את השינוי הרוחני. לבסוף הם זוכים לקבל את אהבת האל במסגרת חזון מאושר של אחדות. אבן ערבי תיאר סוגים שונים של חוויה מיסטית, כולל חוויה אחת שבה הנשמה, לאחר שהתוודעה כבר "לאחדותה שלה עם האלוהות", עשויה לחזור לחייה היומיומיים הקודמים. אולם אף על פי כן, הנשמה ממשיכה להיות מודעת לפירותיה של החוויה המיסטית, "הן לאני הן לאין-אני", הן למציאות היומיומית הן למציאות הטרנסצנדנטלית. כאן אסין נמנע ממתן פרשנות כלשהי, כך נדמה, למטפיזיקה של אבן ערבי.

בהקדמתו מציין אסין שבעוד שספרד הנוצרית הושפעה עמוקות מהמיסטיקה האסלאמית מאוחר יותר, קודם לכן הנצרות המזרחית השפיעה באופן שווה על האסלאם המוקדם. לאחר מכן הגיע האסלאם למערב הרחוק, המגרב אל-אקצא ואנדלוסיה, שם נולד אבן ערבי. מבחינת המתודולוגיה ההשוואתית של מדע הדתות, ניתן לומר שאסין פלסיוס מציג כאן לפנינו טקסט רב-ממדי ורב-קולי. בחיבוריו האחרים על הפרקטיקה הסופית, מציין אסין את הוגיו הקודמים של אבן ערבי שפעלו באל-אנדלוס (למשל, האסכולה של אבן מסארה), כמו גם את אלו שנשענו לאחר מכן על תורתו (לדוגמה מסדר השאד'ליה הסופי). אסין מתייחס למקבילות הרבות בין אל-ע'זאלי ואבן ערבי, שניהם הוגים ידועים שעדיין נלמדים.

אל-ע'זאלי
שמאל|ממוזער|העמוד האחרון של האוטוביוגרפיה של אל-ע'זאלי
בשנות ה-1930, החל לחבר אסין ספר מחקר נוסף על אל-ע'זאלי (1111-1058), ששמו בספרדית: La espiritualidad de Algazal y su sentido cristiano (תרגום חופשי לעברית: רוחניותו של אל-ע'זאלי ורגשותיו הנוצריים). אסין הביע באופן מוצהר שהחיבור עסק אך ורק בפרשנות נוצרית של ההוגה המוסלמי הנודע ושל עבודתו. מחקרו מתמקד בתמות של פרקטיקות רוחניות המצויות במגנום אופוס בן 40 הכרכים מאת אל-ע'זאלי, אחיאא עלום א-דין, החיאת מדעי הדת.

ב-1942, כינה המלומד הבריטי ארתור ג'ון ארברי את ספר המחקר עב הכרס של אסין על אל-ע'זאלי: , אך ציין לרעה את הרגשות הדתיים הזרים שהשליך אסין לתוך חיבורו זה על התאולוג המוסלמי. אולם אסין, בציינו את ההשפעה ההדדית הרב-צדדית של שתי האמונות היריבות זו על זו, חש בצדקת דרכו.

לאחר שדן באישיותו של אל-ע'זאלי, כולל בסקירה ביוגרפית קצרצרה, מנתח אסין בארבעה חלקים את תורתו של אל-ע'זאלי המצויה בספרו, אחיאא עלום א-דין:
 החלק הראשון עוסק בדרך לאדיקות הטהורה, לדוגמה: איך להתגבר על חושניות, שיחת חולין, כעס ושנאה, קנאה, חומרנות, רדיפת בצע ותהילה, צביעות, גאווה, ריקנות ואשליה רוחנית (בכרך הראשון);
 החלק השני עוסק בדרך להשגת האחדות, לדוגמה: חרטה, אורך רוח, הודיה, תקווה ויראה, דלות מרצון, פרישות מהעולם, אמונה באל, וכן אהבת האל (בכרך השני);
 החלק השלישי עוסק בדרך להשגת השלמות, לדוגמה: תכנון החיים, טוהר וכנות, מצפון, מדיטציה, וכן רינה דתית (בכרך השלישי);
 החלק הרביעי עוסק בדוקטרינה המיסטית של אל-ע'זאלי, שלה מעניק אסין פרשנות נוצרית (גם כן בכרך השלישי).

בכרך הרביעי המסכם של אסין, הוא מתרגם חלקים נבחרים מחיבוריו של אל-ע'זאלי (21 ספרים הנוספים על החיבור אחיאא עלום א-דין), ומעניק פרשנות מתומצתת לכל אחד מהם.

יוחנן מהצלב
שמאל|ממוזער|יוחנן מהצלב, אחד ממורי הכנסייה
ב-1933 פרסם אסין מאמר במהדורה הראשונה של כתב העת אל-אנדלוס, על יוחנן מהצלב (1591-1542), וכן את הדוקטרינה אותה חלק עם האסלאם הרוחני. ניתן לראות חיבור זה כעוסק באופן שווה במי שהציע אסין פלסיוס, בתור מבשרו הרוחני של יוחנן מהצלב, המיסטיקן המוסלמי אבן עבאד אל-רונדי, מהעיר רונדה, ספרד (1389-1332), כמו גם במקורות לתורתו של אבן עבאד עצמו, השאד'ליה.

הדוקטרינה המשותפת עוסקת בדרכה של הנשמה אל עבר האיחוד שלה עם האלוהות. האל, מעצם היותו מבחינה טרנסצנדנטלית בלתי ניתן להשגה, מחייב את הנשמה בגישה של ויתור על כלל הדברים מלבד האל. לכן, הנשמה נכנסת לישימון שבו הוא (או היא), חי את חייו אך ורק למען האל, אך תנאי הישימון עלולים להיות כה קשים, דבר המוביל את הנשמה לייאוש, כך שהאל הרחמן מעניק לו (או לה) השראה, שבתורה מובילה לשלב של התעלות הנפש; לאחר מכן הנשמה חוזרת לדרך הישימון כדי להתקרב לאל יותר. דוקטרינה משותפת זו מלמדת שהנשמה העוברת דרך מצבים מתחלפים אלו של "לילה" (צמצום, בשל אותו ייאוש) ו"יום" (השראה מתפשטת), עשויה לוותר על המתת הרוחני (הכריזמטה) שהאל משרה בחסדיו, כלומר ה"יום", זאת כדי לפסוח מהר יותר מעל המחזוריות הנוקשה של אותם "לילות" ו"ימים". לאחר מכן, הנשמה מוצאת את אותה שלווה, בה היא יכולה להיכנס לאיחוד הטרנספורמטיבי. אסין מנתח את המונחים הטכניים בהם משתמשים זרם השאד'ליה וכן יוחנן מהצלב, כדי לבסס עוד יותר את הקשר הישיר ביניהם.

על אף שחוקר מאוחר יותר, בשם חוסה נייטו, לא התפלמס באשר לקווי הדמיון בהם אסין דן, הוא המשיך להעביר ביקורת על הניסיון לכרוך קשר ישיר בין הגותם המוקדמת של השאד'ליה לבין זו של יוחנן מהצלב. אדרבא, הצעתו החלופית הייתה ש'תורה מיסטית משותפת' זו, פועלת מבחינה כללית מאוד, כך שהיא עשויה לצמוח אך ורק באופן ספונטני.

תרסה מאווילה
שמאל|ממוזער|ציור דיוקן מאת פטר פאול רובנס, המתאר את תרסה מאווילה, שנמנית עם מורי הכנסייה
במאמר שפורסם לאחר מותו, דן אסין בתרסה מאווילה (1582-1515). האנלוגיות וקווי הדמיון בהם השתמשה תרסה מאווילה, כדי לתקשר את החוויות הרוחניות של חייה, נתגלו על ידי אסין כמקבילות לאותם אלו בהם השתמשו קודם לכן המיסטיקנים המוסלמים. במקרה זה הדימוי בהם הם משתמשים הוא של שבעה בתים או טירות, האחת בתוך השנייה. אסין מציין את התנוויר, מאת המיסטיקן המוסלמי השאד'לי אבן עטאללה; את התייריד, מאת אחמד אל-ע'זאלי (אחיו של אל-ע'זאלי המפורסם); וכן את מחברו האנונימי של הנוואדיר, אותו ההדיר אחמד אל-קאליובי, עם שבע הטירות הקונצנטריות שלו. אסין מסיק מכך שישנם קווי דמיון נוספים במטריצה סימבולית זו, למשל: האלוהות שוכנת בטירה המרכזית.

החוקרת הפורטוריקנית, לוס לופז-ברלט, סוקרת באופן נרחב יותר אסוציאציה זו של דימויים, כשהיא מתארכת את ראשית השימוש במקבילות אלו למיסטיקן המוסלמי מבגדד, אבו אל-חוסיין-א-נורי (נפטר ב-907), בן המאה התשיעית, שחיבורו מקאמאת אל-קולוב (תחנות הלבבות) מתאר שבע טירות, האחת בתוך השנייה, שדרכן הנשמה עוברת במסעה אל האל. לאחר שהיא מצטטת פסקה שבה תרסה מאווילה מתארת את היכרותה הספונטנית עם דימוי הטירות, מסיקה לופז-ברלט שתרסה מאווילה רכשה ידע מקביל אסלאמי זה בצורה בלתי ישירה, כנראה בשל קשר יחס פופולרי שהיה רדום בתודעתה במשך שנים, שעלה מחדש כדי לסייע לה לתקשר את חוויותיה הרוחניות. לאחר בחינה של מחקרים דומים נוספים, קתרין סוויטליצקי פנתה לכיוון חדש אך קשור למחקרים קודמים, הדיון על מורשתה היהודית של תרסה מאווילה, וכמו כן הדיון הנוגע לכך שהמיסטיקה שלה מהווה פילטר שדרכו ניתן לראות את הנוכחות המשותפת של שלוש הדתות. ניתן להבין בהתאמה את חיבוריה הקתוליים של תרסה מאווילה, המוערכים ונערצים במידה רבה, ככאלו המשקפים בנוסף לכך ובאופן כללי, את הערכים המשותפים ליהדות, לנצרות ולאסלאם, במהלך אותם זמנים מבורכים של קונוויוונסיה (דו-קיום), בספרד הימי-ביניימית.

שונות
שמאל|ממוזער|המדען והפילוסוף הצרפתי בלז פסקל
שמאל|ממוזער|איש הדת הנוצרי רמון ליול
בין המאמרים הרבים אותם חיבר אסין פלסיוס ישנם מחקרים העוסקים בנושאים הבאים:
אבן באג'ה מסרגוסה (1138-1106), הידוע במערב בשמו הלטיני Avempace, במיוחד בהתייחס להשפעתו של אריסטו על הפילוסופיה האירופאית והערבית.
אבן אל-עריף מאלמריה (המאה ה-12),הושפע מאבן מסארה, אותו הזכיר אבן ערבי; משמעות הכינוי עריף היא 'התבוננות', למרות שגישתו הפרקטית בה נקט נקשרה להימנעות מפוליטיקה באסלאם (السكون السياسي في الإسلام);
רמון ליול (1315-1233), מיסטיקן ששאף להמיר את האסלאם לנצרות, שאסין דן ברעיונותיו בספרו על אבן מסארה, כמו גם ביחס לאבן ערבי;
האלומברדוס (אילומינטי) (המאות ה-17-16), קבוצות דתיות דיסידנטיות שפעלו בספרד במאות ה-17-16; נעשו השוואות בינן לבין השאד'ליה, מבחינת נקודות הדמיון ביניהן;
בלז פסקל (1662-1623) ומושג ה'הימור' אותו הגה, המתייחס לסיכויים לקבל שכר ועונש לאחר המוות, ביחס לרעיונות דומים המצויים אצל אל-ע'זאלי.

למרות שאסין עקב בקפדנות אחר כל כיוון מחקר שנקרה בדרכו, הוא בכל זאת נותר נאמן לתחום הליבה של מחקרו. תחום מרכזי זה עסק בהשפעה ההדדית בין הציוויליזציות הייחודיות של האסלאם והנצרות במהלך מאות שנות השלטון המוסלמי בספרד ולאחריהן, ובהשלכות הרב-צדדיות של השפעה זו.
להלן התעתיק של שמו של אסין, המשקף את הגיית שמו בערבית: אסין בלת'יוס.

פרספקטיבה על פועלו של פלסיוס
חיבוריו של אסין פלסיוס נערצים במידה רבה, למרות הביקורת על כך שהשקפת עולמו הייתה של כומר נוצרי המעורב בשדה המחקר האקדמי של לימודי האסלאם. בארצו שלו, מאמציהם של הערביסטים הספרדים, להם הוא תרם באופן ניכר, פעלו במשך הדורות כדי לשנות את הדעה אותה חלקו רבים מהספרדים לגבי התקופה המוסלמית של ההיסטוריה שלהם. תובנותיו הרוחניות הנוגעות למיסטיקה האסלאמית האירו דמויות עבר לוטות בערפל וכן קשרים נסתרים. כנראה ובנוסף לכך, לצד לואי מאסיניון ואחרים, ניתן לומר שהפרופסור-הכומר מיגל אסין פלסיוס, מילא תפקיד מפתח בהכרתה הפומבית של הנצרות הקתולית את האסלאם כמורשתו הדתית של אברהם, כפי שנוסחה במסמך ועידת הוותיקן השנייה (1965-1962), נוסטרה אטאטה.

פרסומים נבחרים
ספרים, מאמרים וקובצי מאמרים
להלן תובא רשימת ספרים, מאמרים וקובצי מאמרים, מאת מיגל אסין פלסיוס, שאת רובם ככולם הוציא לאור בספרדית, למעט שני מאמרים בצרפתית:
ספרים
Algazel, dogmática, moral y ascética (Zaragoza: Tip. y Lib. de Comas Hermanos 1901), with prologue by Menéndez y Pelayo at vii-xxxix.
Abenmasarra y su escuela. Orígenes de la filosofía hispano-musulmana (Madrid 1914, Impressa Ibérica 1917); reprint Hiperión, 1991.
Logia et Agrapha Domini Jesu Apud Moslemicos Scriptores, Asceticos Praesertim, Usitata.(Paris 1916).
La Escatologia musulmana en la "Divina Comedia", (Madrid: Real Academia Española 1919; Editoria Plutarco, Madrid 1931); in the second edition (Escuelas de Estudios Árabes de Madrid y Granada, 1943), the text (468 pages) is followed by his Historia y crítica de una polémica of 1924, augmented (143 pages); third edition (Madrid: Instituto Hispano. Árabe de Cultura 1961); reprint 1984, by Hiperión.
Dante y el Islam (Madrid 1927), preliminary note by Emilio García Gómez who edited this shorter version.
Abenhazam de Córdoba y su Historia crítica de las ideas religiosas (Madrid: Real Academia de la Historia, & Madrid: Revista de Archivos 1927-1932), 5 volumes; reprinted by Ediciones Turner, Madrid, 1984 (five volumes).
El justo medio de la creencia. Compendio de teología dogmática de Algazel. Traducción española (Madrid: Mestre 1929).
El Islam cristianizado. Estudio del sufismo a través de las obras de Abenárabi de Murcia (Madrid: Editorial Plutarco 1931); reprint 1981, 1990 by Ediciones Hiperión, Madrid, 543 pages. Arabic translation by 'Abd al-Rahman Badawi: Ibn 'Arabi, hayatuhu wa-madhhabuh (al-Qahirah: Maktabat al-Anjlu al-Misriyah 1965). French translation: L'Islam christianisé: Etude sur le Soufisme d'Ibn 'Arabi de Murcie (Paris: Guy Trédaniel 1982). An abridgement [containing Part I (biography), and selections from Part III (translations)]: Amor humano, amor divino: Ibn Arabi (Córdoba: Ediciones El Amendro 1990).
Vidas de santones andaluces, la "Epistola de la santidad" de Ibn 'Arabi de Murcia (Madrid 1933), a translation of the Ruh al-Quds. Cf. R.W.J.Austin's own translation of Ibn 'Arabi: Sufis of Andalusia. The Ruh al-Quds & al-Durrat at-Fakhirah (1971, 2002), at 18.
La Espiritualidad de Algazel y su sentido cristiano (Madrid-Granada: Escuela de Estudios Árabes, & Madrid: Imprenta de Estanislao Maestre 1934-1941), 4 volumes.
אסופות מאמרים
Huellas del Islam. Sto. Tomas de Aquino, Turmeda, Pascal, S. Juan de la Cruz (Madrid: España-Calpe, 1941), 307 pages. A collection of five articles, the fifth being on revelation in Islam and the Christian Scholastics.
Obras escogidas (3 volumes, Madrid 1946-1948). Collection from books and articles.
Sadilies y Alumbrados (Madrid: Ediciones Hiperión, 1989), 452 pages. The posthumously published articles, with a critical introduction by Luce López-Baralt at ix-lxviii.
Tres estudios sobre pensamiento y místico hispano-musulmán (Madrid: Ediciones Hiperión, 1991). A collection of: Ibn Masarra (1914), Abu-l-Abbas (1931), San Juan de la Cruz (1933).
מאמרים
"Mohidin" in Homenaje a Menéndez y Pelayo (Madrid: Suárez 1899) at II: 217-256.
"El filósofo zaragozano Avempace" in Revista de Aragón, numbers 7, & 8 (1900), numbers 10, & 11 (1901).
"Bosquejo de un diccionario téchnico de filosofía y teología musulmana" in Revista de Aragón, III: 50-56, 385-392 (Zaragoza 1902); V: 179-189, 264-275, 343-359 (Zaragoza 1903).
"El averroísmo teológico de Santo Tomas de Aquino" in Homenaje a D. Francisco Cadera (Zaragoza 1904), at pages 271-331.
"El Lulismo exagerado" in Cultura Española (Madrid 1906), at 533.
"La psicología de éxtasis en dos grandes místicos musulmanes, Algazel y Mohidin Abenarabi" in Cultura Española I: 209-235 (1906).
"Sens du mot Tehafot dans les oeuvres d'el-Gazali et d'Averroes" in Revue Africaine nos. 261 & 262 (Algeria 1906).
"La moral gnómica de Abenhazam" in Cultura Española XIII: 41-61 (Madrid 1909).
"La mystique d'Al-Gazzali" in Melanges de la Faculte oriental de Beyrouth VII (Beirut 1914).
"Logia et agrapha Domini Jesu apud moslemicos scriptores, asceticos praeserim, usitata" in Patrología Orientalis (Paris: Didot), XIII/3: 335-431 (1916, 1919); reprint: Editions Brepols, Turnhout (Belgium), 1974; under the Latin name of Michaël Asin et Palacios.
"Los precedentes musulmanes del Pari de Pascal" in Boletin de la Biblioteca Menéndez y Pelayo (Santander), II: 171-232 (1920).
"Influencias evangélicas en la literatura religiosa del Islam" in A Volume of Oriental Studies edited by Thomas Arnold and Reynold Nicholson (Cambridge Univ. 1922).
"La escatología musulmana en la Divina Comedia, Historia y crítica de una polémica" appearing concurrently in Boletín de la Real Academia Española (Madrid 1924), Il Giornale Dantesco (Florence 1924), Litteris (Lund, Sweden 1924); "Influence musulmane dans Divine Comedie, Histoire et critique d'une polemique" in Revue de littérature comparée (Paris 1924).
"Una sinopsis de la ciencia de los fundamentos jurídicos según Algazel" in Anuario de Historia del Derecho Español 2:13-26 (1925).
"El místico murciano Abenarabe" in Boletín de la Academia de la Historia (1925–1928).
"El místico Abu-l Abbas Ibn al-'Arif de Almeria y su Mahasin Al-Mayalis" in Boletín de la Universidad de Madrid III: 441-458 (1931).
"Un precursor hispano musulmán de San Juan de la Cruz" in Al-Andalus I: 7-79 (Madrid-Granada 1933).
"Por qué lucharon a nuestro lado los musulmanes marroquies" in Boletín de la Universidad Central (Madrid 1940), written in 1937.
"Ibn-Al-Sid de Badajoz y su Libro de los cercos" in Al-Andalus V: 45-154 (Madrid-Granada 1940).
"La Carta de Adiós de Avempace" in Al-Andalus VIII: 1-87 (Madrid-Granada 1943).
"Sadilies y alumbrados" in Al-Andalus IX-XVI (Madrid-Granada 1944-1951).
"El símil de los castillos y moradas en la mística islámica y en Santa Teresa" in Al-Andalus XI: 263-274 (Madrid-Granada 1946).
מבחר ספרי פרשנות
להלן יובא מבחר ספרים ומאמרים העוסקים בפרשנות, בשפות ספרדית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, ערבית ואנגלית:
מאמרים
Menéndez y Pelayo, his prologue to Asín's Algazel (1901), at vii-xxxix.
Louis Massignon, "Les recherches d'Asín Palacios sur Dante" in Revue du Monde Musulman XXXVI (Paris 1919); reprinted in Opera Minora I: 57-81 (Beirut 1963).
Julián Ribera y Tarragó, "El arabista español" (Real Academia Española, 1919); reprinted in Ribera, Disertaciones y Opusculos (Madrid: Imprenta de Estanislao Maestre 1928) at I: 457-488.
Giuseppe Gabrieli, "Intorno alle fonti orientali della Divina Comedia" in Arcadia III (Roma 1919); "Dante e l'Islam" in Scritti vari pubblicati in occassione del VI centario della morte di Dante Alighieri (Varallo Sessia, 1921).
A. Nallino, article in Revista degli Studi Orientali (Roma 1921) at VIII/4.
Alfred Guillaume, "Mohammedan Eschatology in the Divine Comedy" in Theology (London, June 1921).
Thomas Walker Arnold, conference lecture given at the University of London, in Contemporary Review (London, August 1921).
Emilio García Gómez, "Don Miguel Asín, 1871-1944. Esquema de una biografia" in Al-Andalus, IX: 267-291 (1944); a bibliography by Pedro Longas follows at 293-319.
Ángel González Palencia, "Necrologia: Don Miguel Asín Palacios" in Arbor II/4-5: 179-206 (1944).
Henri Terrasse, "Necrologie. Miguel Asín Palacios" in Hesperis XXXII/19: 11-14 (Rabat 1945).
Louis Gardet, "Hommage a Don Miguel Asín Palacios" in Ibla 229-243 (Tunes 1945).
Arthur Jeffery, "Miguel Asín" in The Muslim World 35: 273-280 (1945).
Giorgio Levi della Vida, "Nuova luce sulle fonti islamiche della Divina Commedia" in Al-Andalus XIV: 376-407 (1949).
Francesco Gabrieli, "New Light on Dante and Islam" in East and West IV/3: 173-180 (Roma 1953).
Enrico Cerulli, "Dante e l'Islam" in Al-Andalus XXI: 229-253 (1956).
Wunderli, "Zu Auseinander-setzungen. Uber die muselmanische Quellen der Divina Commedia. Versuch einer kritischen Bibliographie" in Romanistiches Jahrbuch, XV: 19-50 (1964).
Ignazio M. L. Sa'ade, "Adwa' 'ala al-mustasriq al ispani Asín Balaziyus wa-l hiwar bayna al Masihiyya wa-l Islam" in Al-Masarra (Lebanon, February 1968).
Rafael Lapesa, "En el centario del nacimiento de Don Miguel Asín, I, linguista" in Al-Andalus XXXIV: 451-460 (1969), and in Boletin de la Real Academa Española 51: 393-402 (1971).
Mikel de Epalza, "Massignon et Asín Palacios: une longue amitie et deux aproches differentes de l'Islam" in Cahiers de l'Herne 13: 157-169 (Paris 1970).
Luce López-Baralt, her critical introduction to Asín's Sadilies y Alumbrados (1989), at ix-lxviii.
Julia Bolton Holloway, "The Road through Roncesvalles: Alfonsine formation of Brunetto Latini and Dante--Diplomacy and Literature," pp. 109–123, e.g., at 109, 112, 123, in Robert I. Burns, editor, Emperor of Culture. Alfonso X the Learned of Castile and his thirteenth-century Renaissance (University of Pennsylvania 1990).
Rafael Ramón Guerrero, "Miguel Asín Palacios y la filosofía musulmana" in Revista Española de Filosofía Medieval 2: 7-17 (1995).
Andrea Celli, "Miguel Asín Palacios, Juan de la Cruz e la cultura arabo-ispanica" in Rivista di Storia e Letteratura Religiosa, XLIII (2007).
ספרים
Celli, Andrea (2005). Figure della relazione: il Medioevo in Asín Palacios e nell'arabismo spagnolo. Roma: Carocci
García Gómez, Emilio & Rafael Lapesa (1969). En el centario del nacimiento de don Miguel Asín. Madrid: CSIC 1969)
Monroe, James T. (1970). Islam and the Arabs in Spanish Scholarship. Sixteenth century to the present. Leiden: E. J. Brill [Chapter VII, "Philosophy: Miguel Asín Palacios," 174-195]
Sepúlveda, Gérman (1965). Influencia del Islam en la Divina Comedia. Santiago de Chile: Instituto Chileno-Arabe de Cultura
Valdivia Válor, José (1992). Don Miguel Asín Palacios. Mística cristiana y mística musulmana. Madrid: Hiperión
Luce López-Baralt, San Juan de la Cruz y el Islam (Colegio de México and Universidad de Puerto Rico 1985; Madrid: Hiperión 1990). Professor, Universidad de Puerto Rico.
Luce López-Baralt, Huellas del Islam en la literatura española (Madrid: Ediciones Hiperión 1985, 1989); translated by Andrew Hurley as Islam in Spanish Literature (Leiden: E.J.Brill 1992).
Catherine Swietlicki, Spanish Christian Cabala: The Works of Luis de León, Santa Teresa de Jesús, and San Juan de la Cruz (Columbia: University of Missouri Press 1986). Professor, University of Wisconsin–Madison.
Luce López-Baralt, "Saint John of the Cross and Ibn 'Arabi: The Heart or Qalb as the Translucid and Ever-Changing Mirror of God" in Journal of the Muhyiddin ibn 'Arabi Society, XXVIII: 57-90 (2000). Professor, Universidad de Puerto Rico.
ספרים ומאמרים באנגלית
Asín Palacios, Islam and the "Divine Comedy", translated and abridged by Harold Sunderland (London: John Murray, 1926); reprint 1968, Frank Cass, London.
Asín Palacios, The mystical philosophy of Ibn Masarra and his followers, translated by Elmer H. Douglas and Howard W. Yoder (Leiden: E.J.Brill 1978).
Asín Palacios, Saint John of the Cross and Islam, translated by Elmer H. Douglas and Howard W Yoder, (New York: Vantage 1981).
כתב העת
מכון אסין פלסיוס (ספרדית: Instituto Miguel Asín Palacios), ממשיך להוציא לאור את כתב העת Al-Qantara. Revista de Estudios Árabes, בשיתוף פעולה עם המועצה העליונה למחקרים מדעיים (Consejo Superior de Investigaciones Científicas (CSIC)). הכרך הראשון של Al-Qantara [The Arch], יצא לאור במדריד, ב-1980. כתב עת זה הוא ממשיכו של כתב העת אל-אנדלוס (1978-1933), שהחל לצאת לאור בניהולו של פרופסור אסין.
ביאורים

קישורים חיצוניים

כתביו של אסין פלסיוס, כפי שמצויים בארכיון האינטרנט
אל-קנטרה: כתב עת בספרדית ללימודי השפה הערבית

הערות שוליים

קטגוריה:מזרחנים
קטגוריה:חוקרי אסלאם
קטגוריה:ספרדים
קטגוריה:חוקרי אבן ערבי
קטגוריה:היסטוריונים
קטגוריה:כמרים ספרדים