הממלכה התיכונה (מצרים)

ממלכת מצרים התיכונה (הידועה גם בשם תקופת האיחוד מחדש) היא התקופה בהיסטוריה של מצרים העתיקה לאחר תקופה של חלוקה פוליטית המכונה תקופת הביניים הראשונה. הממלכה התיכונה התקיימה בין 2040 ל-1782 לפנה"ס בקירוב, החל מאיחודה מחדש של מצרים תחת שלטונו של מנתוחותפ השני  בשושלת האחת עשרה  ועד לסוף השושלת השתים עשרה. שליטי השושלת האחת עשרה שלטו מתבאי ומלכי השושלת השתים עשרה שלטו מאל-לישט.

המושג "הממלכה התיכונה" כאחת משלוש "תקופות הזהב" נטבע בשנת 1845 על ידי האגיפטולוג הגרמני ברון פון בונסן , והגדרתו התפתחה באופן משמעותי לאורך המאות ה-19 וה-20. חלק מהחוקרים כוללים גם את השושלת השלוש עשרה של מצרים  במלואה לתקופה זו, ובמקרה זה הסתיימה תקופת הממלכה התיכונה בסביבות 1650 לפנה"ס, בעוד שאחרים כוללים אותה רק עד מרנפר איי  בסביבות 1700 לפנה"ס, המלך האחרון של שושלת זו ששלט במצרים העליונה ומצרים התחתונה. במהלך תקופת הממלכה התיכונה הפך אוסיריס לאלוהות החשובה ביותר בדת העממית. אחרי תקופת הממלכה התיכונה באה תקופת הביניים השנייה של מצרים, תקופה נוספת של חלוקה שלטונית שכללה שלטון זר במצרים התחתונה על ידי חיקסוס של מערב אסיה.

היסטוריה
איחוד מחדש תחת השושלת האחת עשרה
ממוזער|שמאל|400px|תבליט מצויר המתאר את פרעה מנתוחותפ השני , ממקדש המתים שלו בדיר אל-בחרי.
ממוזער|שמאל|150px|פסל אוסיריס של הפרעה הראשון של הממלכה התיכונה, מנתוחותפ השני
לאחר קריסת הממלכה הקדומה, נכנסה מצרים לתקופה של כוח פרעוני מוחלש ומבוזר. תקופה זו נקראת תקופת הביניים הראשונה. לקראת סוף תקופה זו, שתי שושלות יריבות, הידועות באגיפטולוגיה בשם העשירית והאחת-עשרה, נלחמו על השליטה על המדינה כולה. שושלת תבאי האחת-עשרה שלטה רק בדרום מצרים מהאשד הראשון ועד לנום העשירי של מצרים העליונה. מצפון, מצרים התחתונה נשלטה על ידי השושלת העשירית היריבה מהרקליאופוליס. המאבק היה אמור להסתיים על ידי מנתוחוטפ השני , שעלה על כס המלכות בתבאי בשנת 2055 לפני הספירה. במהלך שנת מלכותו הארבע עשרה של מנתוחוטפ השני, הוא ניצל מרד בנום תיניס כדי לפתוח בהתקפה על הרקליאופוליס, שגילתה התנגדות מועטה. לאחר הפיכת השליטים האחרונים של השושלת העשירית, החל מנתוחוטפ השני לבסס את כוחו בכל מצרים, תהליך אותו סיים בשנה ה-39 למלוכתו. מסיבה זו, מנתוחוטפ השני נחשב כמייסד הממלכה התיכונה.

מנתוחוטפ השני פיקד על מסעות קטנטנים עד דרומו של האשד השני בנוביה, שקיבלה את עצמאותה במהלך תקופת הביניים הראשונה. הוא גם החזיר את ההגמוניה המצרית על אזור סיני, שאבדה למצרים מאז תום הממלכה הקדומה. כדי לבסס את סמכותו, הוא החזיר את פולחן השליט, תוך שהוא מציג את עצמו כאל בחייו, כשהוא עוטה את כיסויי הראש של אמון ומין. הוא מת לאחר שלטון של 51 שנים והעביר את כס המלכות לבנו, מנתוחוטפ השלישי .

מנתוחוטפ השלישי שלט רק שתים-עשרה שנים, במהלכן המשיך לבסס את שלטון תבאי על מצרים כולה, תוך בניית שורה של מבצרים באזור הדלתא המזרחית כדי להבטיח את מצרים מפני איומים מאסיה. הוא גם שלח את המשלחת הראשונה לפונת במהלך תקופת הממלכה התיכונה, באמצעות ספינות שנבנו בקצה ואדי חמאמאט, על הים האדום. מנתוחוטפ השלישי הוחלף על ידי מנתוחוטפ הרביעי , ששמו, באופן משמעותי, מושמט מכל רשימות המלכים המצריים הקדומים. רשימת המלכים מטורינו טוענת שאחרי מנתוחוטפ השלישי הגיעו "שבע שנים ללא מלכים". למרות היעדר זה, שלטונו מעיד על כתובות בודדות בוואדי חמאמאת  המתעדות משלחות לחוף הים האדום ולחציבת אבן עבור האנדרטאות המלכותיות. מנהיג המשלחת הזו היה הוזיר שלו אמנמחת, שלפי ההנחה היה הפרעה לעתיד אמנמחת הראשון, השליט הראשון של השושלת השתים עשרה.

היעדרותו של מנתוחוטפ הרביעי מרשימות המלך עוררה את התיאוריה שאמנמחת הראשון השתלט על כסאו. אמנם אין תיאורים עכשוויים של מאבק זה, אך עדויות נסיבתיות מסוימות עשויות להצביע על קיומה של מלחמת אזרחים בסוף השושלת ה-11. כתובות שהשאיר אחד נהרי, הטי-א  של הרמופוליס , מעידות על כך שהוא הותקף במקום שנקרא שדיאט-שה על ידי כוחות השליט המכהן, אך כוחותיו ניצחו. חנומחוטפ הראשון , פקיד תחת אמנמחת הראשון, טוען כי השתתף במשט של עשרים ספינות שנשלחו להרגעת מצרים העליונה. דונלד רדפורד הציע לפרש אירועים אלה כעדות למלחמה גלויה בין שני הטוענים לשושלת. מה שבטוח הוא שאמנמחת הראשון עלה לשלטון אף על פי שלא היה זכאי לכך מלידה מלכותית.

השושלת השתים עשרה

תחילת השושלת השתים עשרה
ממוזער|שמאל|150px|פסל ראשו של סנוסרת הראשון.
ממוזער|שמאל|150px|דמות העונדת את הכתר האדום של מצרים התחתונה ונראה כי פניה משקפות את תכונותיו של המלך המכהן, ככל הנראה אמנמחת השני או סנוסרת השני. היא תפקדה כשומר אלוהי לעמותות, והיא לובשת חצאית אלוהית, מה שמרמז שהפסל לא היה רק ייצוג של השליט החי.
החל מהשושלת השתים עשרה ואילך, החזיקו הפרעונים, לעיתים קרובות, בצבאות יציבים ומאומנים היטב, שכללו כוחות נוביים. אלה היוו את הבסיס לכוחות גדולים יותר שגויסו להגנה מפני פלישה, או משלחות במעלה הנילוס או מעבר לסיני. עם זאת, הממלכה התיכונה הייתה בעצם הגנתית באסטרטגיה הצבאית שלה, עם ביצורים שנבנו באשד הראשון של הנילוס, בדלתא ומעבר למצר יבשה סיני.

בתחילת תקופת שלטונו, נאלץ אמנמחת הראשון לצאת למערכה באזור הדלתא, שלא זכתה לתשומת לב רבה כמו במצרים העליונה במהלך השושלת האחת עשרה. כמו כן, הוא חיזק את ההגנות בין מצרים לאסיה, ובנה את "חומות השליט" באזור הדלתא המזרחית. אולי בתגובה לתסיסה התמידית הזו, בנה אמנמחת הראשון עיר בירה חדשה למצרים בצפון, הידועה בשם אמנמחת-איטיטאווי ("Amenemhet-Itjtawy"), פירושה "אמנמחת, שליט שתי הארצות". מיקומה של בירה זו אינו ידוע, אך מיקומה ככל הנראה ליד הנקרופוליס של העיר, אל-לישט  של היום. בדומה למנתוחותפ השני, חיזק אמנמחת את תביעתו לסמכות באמצעות תעמולה. בפרט, נבואת נפרטי מתוארכת בערך לתקופה זו, ומתיימרת להיות אורקל של כוהן הממלכה העתיקה, אשר חוזה מלך, אמנמחת הראשון, שיקום מהדרום הרחוק של מצרים כדי להחזיר את הממלכה לאחר מאות שנים של כאוס.

למרות התעמולה, אמנמחת מעולם לא החזיק בכוח המוחלט שנקבע בתיאוריה על ידי פרעוני הממלכה הקדומה. בתקופת הביניים הראשונה, צברו נומארכים, מושלי נומי מצרים, כוח ניכר. תפקידיהם הפכו למשפחתיים, ומספר נומארכים כרתו בריתות נישואים עם נומארכים של נומים שכנים. כדי לחזק את מעמדו, דרש אמנמחת רישום קרקעות, שינוי גבולות הנומים ומינוי נומארכים באופן ישיר כאשר התפנו משרות, אך השלים עם שיטת הנומארכים, כנראה כדי להרגיע את הנומרכים שתמכו בשלטונו. זה העניק לממלכה התיכונה ארגון פיאודלי מסודר יותר ממה שהיה במצרים לפני כן וגם לאחר מכן.

בשנת מלכותו העשרים, מינה אמנמחת את בנו סנוסרת הראשון לשלטון קורגנטי  לצידו, והחל נוהג שישמש שוב ושוב בכל שאר הממלכה התיכונה ושוב במהלך הממלכה החדשה. בשנת מלכותו השלושים של אמנמחת, נרצח ככל הנראה במזימה שלטונית. סנוסרת, בקמפיין נגד הפולשים הלובים, חש לאיטיטאווי כדי למנוע השתלטות על הממשל. במהלך שלטונו, המשיך סנוסרת במנהג של מינוי ישיר של נומארכים, וערער את האוטונומיה של כוהנות מקומית על ידי בנייה במרכזי פולחן ברחבי מצרים. תחת שלטונו, התקדם צבא מצרים דרומה לתוך נוביה עד לאשד השני, בנו מבצר גבול בבוהן וסיפחו את כל נוביה התחתונה כמושבה מצרית. סנוסרת הראשון גם הפעיל את שליטתו על אדמת כוש, מהאשד השני ועד השלישי, כולל האי סאי. הכתובת הדרומית ביותר המכילה את שמו של סנוסרת הראשון (Sesostris I) נמצאה באי ארגו, מצפון לדונגולה המודרנית. במערב, הוא ביסס את כוחו על נאות המדבר, והרחיב מגעים מסחריים לתוך סוריה עד אוגרית. בשנת מלכותו ה-43, מינה סנוסרת את אמנמחת השני לתפקיד קורגנטי-זוטר, לפני שמת בשנת מלכותו ה-46.

ממוזער|שמאל|550px|קבוצה של עמים ממערב אסיה (אולי כנענים ומבשרי החיקסוס העתידי) תיארו את הכניסה למצרים ב-1900 לפני הספירה בקירוב. מתוך קברו של פקיד בשושלת ה-12, ח'נומחותפ השני , בפיקודו של הפרעונים אמנמחת השני וסנוסרת השני, בקבר בני חסן.
תקופת שלטונו של אמנמחת השני אופיינה כשקטה ברובה, אך תיעודים מיומניו הטילו ספק בהערכה זו. מבין הרישומים הללו, שנשמרו על חומות המקדש בטוד ובממפיס, ניתן למצוא תיאורים של הסכמי שלום עם ערים מסוימות באזור סוריה, וסכסוך צבאי עם אחרות. אמנמחת גם בנה משלחת שנעה דרומה דרך נוביה התחתונה כדי לבדוק את וואוואט . לא נראה שאמנמחת המשיך במדיניות של קודמיו למינוי נומארכים, אלא נתן לה להפוך שוב לייחוס משפחתי. משלחת נוספת לפונט מתוארכת לתקופת מלכותו. בשנת מלכותו ה-33, הוא מינה את בנו סנוסרת השני לשלטון קורגנטי  לצידו.

הוכחות לפעילות צבאית מכל סוג בתקופת שלטונו של סנוסרת השני אינן קיימות. נראה כי סנוסרת התמקד בסוגיות ביתיות, במיוחד בהשקיית הפיום . פרויקט רב-דורי זה נועד להמיר את נווה המדבר פיום לשטח יצרני של קרקע חקלאית. בסופו של דבר הציב סנוסרת את הפירמידה שלו באתר אל-לחון , בסמוך לצומת הנילוס ותעלת ההשקיה העיקרית של פיום, בחר יוסף. הוא שלט רק חמש עשרה שנים, מה שמסביר את האופי הבלתי שלם של רבים מהמבנים שלו. בנו, סנוסרת השלישי, ירש אותו.

שיא הממלכה התיכונה
ממוזער|שמאל|160px|אחד הפסלים השלמים הבודדים של סנוסרת השלישי.
סנוסרת השלישי היה שליט-לוחם, שלעיתים קרובות יצא לשטח בעצמו. בשנתו השישית, חפר מחדש תעלה של הממלכה הקדומה סביב האשד הראשון כדי להקל על השיט טדרכי ההגעה לנוביה העליונה. הוא השתמש בה כדי להשיק סדרה של מסעות צבאיים אכזריים בנוביה בשנותיו השישית, השמינית, העשירית והשש-עשרה. לאחר ניצחונותיו, בנה סנוסרת סדרה של מבצרים כבירים ברחבי המדינה כדי לבסס את הגבול הפורמלי בין כיבושים מצריים לנוביה הבלתי נכבשת בסמנה . אנשי המבצרים הללו חויבו לשלוח דיווחים תכופים לבירה על תנועותיהם ופעילויותיהם של ילידי מדג'יי  המקומיים, שחלקם שרדו, וחושפים באיזו חזקה התכוונו המצרים לשלוט בגבול הדרומי. אנשי מדג'יי לא הורשו להגיע צפונית לגבול בסירה, וגם לא יכלו להיכנס דרך היבשה עם עדריהם, אבל הם הורשו להגיע למבצרים מקומיים כדי לסחור. לאחר מכן, החל סנוסרת במערכה נוספת בשנתו ה-19 אך חזר לאחור עקב רמות מפלס נמוכות חריגות של הנילוס, שסיכנו את ספינותיו. מצפון, תיעד אחד מחייליו של סנוסרת מסע לתוך כנען, אולי נגד שכם הקדומה. ההתייחסות היחידה למערכה צבאית נגד מקום מסוים בכנען מספרות הממלכה התיכונה, אם כי ישנן התייחסויות אחרות לפעולה נגד אסייתים. לא ידוע אם מצרים רצתה לשלוט בכנען כמו צפון נוביה, אך נמצאו בה חותמות אדמיניסטרטיביות רבות מהתקופה, כמו גם אינדיקציות נוספות לפעילות מוגברת צפונה בתקופה זו. כמו בממלכה הקדומה, הקשר היה חזק במיוחד עם גבל, שהייתה ידועה בעץ היקר שבשטחה.

ממוזער|שמאל|220px|חרוז קרנליאן חרוט  נדיר שנחפר במצרים, ונחשב כי יובא מתרבות עמק האינדוס דרך מסופוטמיה, כדוגמה ליחסי מצרים-מסופוטמיה . קבר אבידוס 197, הממלכה התיכונה המאוחרת. כעת במוזיאון פיטרי. פריט UC30334, לונדון.
מבחינה מקומית, ניתן קרדיט לסנוסרת על רפורמה המנהלית שהכניסה יותר כוח לידיים של מינויי השלטון המרכזי, במקום הרשויות האזוריות. מצרים חולקה לשלוש חטיבות (water) או יחידות מינהליות: צפון, דרום וראש הדרום (אולי מצרים התחתונה, רוב מצרים העליונה והנומים של ממלכת תבאי המקורית במהלך המלחמה עם הרקליאופוליס, בהתאמה). כל אזור נוהל על ידי רֶפּוֹרְטֶר , רפורטר משני, חבר מועצה (Djadjat), וצוות של פקידים זוטרים ולבלרים. נראה כי כוחם של הנומארכים ירד לצמיתות במהלך שלטונו, דבר שנלקח כדי להצביע על כך שהממשל המרכזי דיכא אותם לבסוף, אם כי אין תיעוד שסנוסרת נקט אי פעם בפעולה ישירה נגדם.

סנוסרת השלישי השאיר מורשת מתמשכת כפרעה-לוחם. שמו התיישר על ידי היסטוריונים יוונים מאוחרים יותר כססוסתריס, שם שניתן אז לשילוב של סנוסרת ומספר פרעונים לוחמי הממלכה החדשה. בנוביה, סנוסרט סגדו כאל פטרון על ידי מתיישבים מצרים. משך שלטונו נותר בגדר שאלה פתוחה. בנו אמנמט השלישי החל למלוך לאחר שנת מלכותו ה-19 של סנוסט, שנחשבה באופן נרחב לתאריך המאושר ביותר של סנוסרת. עם זאת, התייחסות לשנה 39 על שבר שנמצא בפסולת הבנייה של מקדש המתים של סנוסרט העלתה אפשרות של שיתוף פעולה ארוך עם בנו.

ממוזער|שמאל|160px|אחד הפסלים השלמים הבודדים של אמנמחת השלישי.
שלטונו של אמנמחת השלישי היה שיא השגשוג הכלכלי של הממלכה התיכונה. שלטונו הדהים במידת ניצול משאביה של מצרים. מחנות כרייה בסיני, שבעבר שימשו רק משלחות לסירוגין, הופעלו על בסיס קבוע למחצה, כפי שמעידה בניית הבתים, החומות ואף בתי הקברות המקומיים. ישנן 25 התייחסויות נפרדות למשלחות כרייה בסיני, וארבע למשלחות בוואדי חמאמאת , שבאחת מהן היו למעלה מאלפיים עובדים. אמנמחת חיזק את ההגנות של אביו בנוביה והמשיך בפרויקט טיוב הקרקע של פיום. לאחר שלטון של 45 שנים, החליף אמנמחת הרביעי את אמנמחת השלישי את שמלכותו בת תשע השנים אינה מעידה בצורה גרועה. ברור שבזמן זה, הכוח השושלתי החל להיחלש, ועבורו הוצעו מספר הסברים. תיעוד עכשווי של מפלסי שיטפונות הנילוס מצביע על כך שסוף שלטונו של אמנמחת השלישי היה יבש, וייתכן שכשלים ביבול סייעו לערער את יציבות השושלת. יתר על כן, שלטונו של אמנמחת השלישי היה ארוך במיוחד, אשר נוטה ליצור בעיות ירושה. הטיעון האחרון אולי מסביר מדוע אמנמחת הרביעי הוחלף על ידי סובקנפררע , הפרעוניתת הנשית הראשונה של מצרים עם אישור היסטורי. סובקנפררע שלטה לא יותר מארבע שנים, ומכיוון שככל הנראה לא היו לה יורשים, הגיעה השושלת השתים עשרה לקיצה הפתאומי עם מותה, כמו גם תור הזהב של הממלכה התיכונה.

דעיכה אל תקופת הביניים השנייה
ממוזער|שמאל|160px|פסל סובקהוטפ החמישי כורע, אחד מהפרעונים משנות הדעיכה של הממלכה התיכונה.
לאחר מותה של סובקנפררע, ייתכן כי כס המלכות עבר לידי סובחוטפ הראשון , אם כי במחקרים קדומים יותר חשבו שווגף , שהיה בעבר המשגיח הגדול על הכוחות, שמלך לאחר מכן. החל משלטון זה, נשלטה מצרים על ידי שורה של מלכים ארעיים במשך כעשר עד חמש עשרה שנים. מקורות מצריים קדומים רואים באלה המלכים הראשונים של השושלת השלוש-עשרה, אם כי המונח שושלת מטעה, שכן רוב המלכים של השושלת השלוש-עשרה לא היו קשורים. שמותיהם של מלכים קצרי מועד אלה מוזכרים על מספר אנדרטאות וכתובות גרפיטי , וסדר הירושה שלהם ידוע רק מהקאנון של טורינו, אם כי אפילו זה אינו מהימן במלואו.

לאחר הכאוס השושלתי הראשוני, שלטו במשך כחמישים עד שמונים שנה שורה של מלכים באופן ממושך יותר ובעלי תיעוד טוב יותר. המלך החזק ביותר בתקופה זו, נפרחוטפ הראשון , ששלט במשך אחת עשרה שנים ושמר על שליטה אפקטיבית במצרים העליונה, נוביה והדלתא, למעט חריגים אפשריים של קסויס ואווריס. נפרחותפ הראשון אף הוכר כריבון על של שליט גבל, מה שמעיד על כך שהשושלת השלוש-עשרה הצליחה לשמור על חלק ניכר מכוחה של השושלת ה-12, לפחות עד שלטונו. בשלב מסוים במהלך השושלת ה-13, קסויס ואווריס החלו לשלוט בעצמן, שליטי קסויס היו השושלת הארבע-עשרה, והשליטים האסייתים של אוורס היו החיקסוס של השושלת החמש עשרה. לפי מנתון, מרד אחרון זה התרחש בתקופת שלטונו של יורשו של נפרחוטפ, סובקהוטפ הרביעי , אם כי אין ראיות ארכאולוגיות לכך. את סובקהוטפ הרביעי ירש שלטונו הקצר של סובקהוטפ החמישי , ואחריו בא אייב , ואז מרנפר איי . אייב שלט עשר שנים, ומרנפר איי שלט במשך עשרים ושלוש שנים, תקופת השלטון הארוכה ביותר מכל מלכי השושלת השלוש-עשרה, אך אף אחד משני המלכים הללו לא השאיר עדויות רבות כמו אף נפרהוטפ מסובקהוטפ הרביעי. למרות זאת, נראה ששניהם החזיקו לפחות בחלקים ממצרים התחתונה. אולם לאחר מרנפר איי, אף מלך לא השאיר את שמו על אף חפץ שנמצא מחוץ לדרום. זוהי תחילת חלקה האחרון של השושלת השלוש-עשרה כאשר מלכי הדרום המשיכו למלוך על מצרים העליונה. אבל כאשר אחדות מצרים התפרקה לחלוטין, הממלכה התיכונה פינתה את מקומה לתקופת הביניים השנייה.
ממוזער|שמאל|220px|פסל ראשו של סנוסרת השלישי.

מינהל
כאשר השושלת האחת-עשרה איחדה את מצרים היה עליה ליצור ממשל ריכוזי, כזה שלא היה קיים במצרים מאז נפילת ממשל הממלכה הקדומה. לשם כך היא מינתה אנשים לתפקידים שיצאו מכלל שימוש בתקופת הביניים הראשונה המבוזרת. הגבוה מביניהם היה הוזיר. הוזיר היה השר הראשי של המלך, שטיפל בכל עסקי הממשל השוטפים במקומו של המלך. הייתה זו משימה מונומנטלית, ולכן היא הייתה מפוצלת לרוב לשתי עמדות, וזיר בצפון וזיר בדרום. לא ברור באיזו תדירות זה התרחש במהלך הממלכה התיכונה, אבל לסנוסרת הראשון היו בבירור שני וזירים שפעלו בו זמנית. תפקידים אחרים עברו בירושה מצורת הממשל הפרובינציאלית בתבאי ששימשה את השושלת האחת עשרה לפני איחודה מחדש של מצרים. המשגיח על סחורות חתומות הפך לגזבר של המדינה, ומשגיח האחוזה הפך למנהל הראשי של המלך. שלושת התפקידים הללו וסופר המסמך המלכותי, כנראה הסופר האישי של המלך, נראים כמשרות החשובות ביותר של הממשל המרכזי, אם לשפוט לפי ספירת המונומנטים של בעלי התפקידים הללו.

לצד זאת, משרות רבות בממלכה העתיקה איבדו את משמעותן המקורית והפכו לתואר כבוד גרידא הוחזרו לממשלה המרכזית. רק פקידים בכירים יכלו לתבוע את התואר "חבר האליטה", שהוחל באופן חופשי במהלך תקופת הביניים הראשונה.

צורת הממשל הבסיסית הזו נמשכה בכל תקופת הממלכה התיכונה, אם כי ישנן עדויות לרפורמה גדולה בממשל המרכזי תחת סנוסרת השלישי. רישומים מתקופת שלטונו מצביעים על כך שמצרים העליונה והתחתונה חולקו לאזורים (waret) נפרדים ונשלטו על ידי מנהלים נפרדים. מסמכים מינהליים ואסטלות פרטיות מצביעים על ריבוי של כותרים בירוקרטיים חדשים בתקופה זו, שנלקחו כעדות לשלטון מרכזי גדול יותר. השלטון במעון המלכותי הועבר לחטיבה נפרדת של הממשלה. הצבא הועבר לשליטתו של גנרל ראשי. עם זאת, ייתכן שהתארים והתפקידים הללו היו עתיקים בהרבה, ופשוט לא נרשמו באסלטות קבורה בשל מוסכמות דתיות.

ממשל מחוזי
ממוזער|שמאל|220px|דגם חימר של בית בתקופת הממלכה התיכונה. מוזיאון הלובר.
ביזור במהלך תקופת הביניים הראשונה הותיר את המחוזות (נומים) המצריים הבודדים, בשליטתן של משפחות חזקות שהחזיקו בתואר, העובר בירושה, של "האדון הגדול של הנום", או נומארך. עמדה זו התפתחה במהלך השושלות החמישית והשישית, כאשר סמכויותיהם השונות של פקידי מחוז הממלכה הקדומה החלו להיות מופעלות על ידי אדם אחד. בערך בזמן הזה, האצולה הפרובינציאלית החלה לבנות לעצמה קברים משוכללים, שנלקחו כעדות לעושר ולכוח שרכשו שליטים אלה כנומארכים. עד סוף תקופת הביניים הראשונה, חלק מהנומארכים שלטו בשמותיהם כשליטים קטנים, כגון הנומארך נהרי מהרמופוליס (Nehry of Hermopolis), אשר תיארך כתובות לפי שנת מלכותו שלו.

ממוזער|שמאל|220px|דמויות עץ שנמצאו בקברו של מושל מחוז מהשושלת האחת-עשרה, משטי : הצבא המצרי של השושלת האחת-עשרה.
כאשר עלתה השושלת האחת-עשרה לשלטון, היה צורך להכניע את כוחם של הנומארכים אם מצרים הייתה מתאחדת מחדש תחת ממשלה מרכזית. הצעדים הגדולים הראשונים לקראת מטרה זו התרחשו תחת אמנמחת הראשון. אמנמחת הפך את העיר, ולא את הנומים, למרכז הממשל, ורק ה-haty-a , או ראש העיר, של הערים הגדולות יותר, היה מורשה לשאת את התואר של נומארך. תואר הנומארך המשיך לשמש עד לתקופת שלטונו של סנוסרט השלישי, וכך גם הקברים המשוכללים המעידים על כוחם, שלאחר מכן נעלמו לפתע. זה התפרש במספר דרכים. באופן מסורתי, האמינו כי סנוסרת השלישי נקט פעולה כלשהי כדי לדכא את משפחות הנומארכים במהלך שלטונו. לאחרונה הוצעו פרשנויות אחרות. דטלף פרנקה  טען כי סנוסרת השני אימץ מדיניות של חינוך בני נומארכים בבירה ומינה אותם לתפקידי ממשלה. בדרך זו, ייתכן שמשפחות פרובינציאליות רבות איבדו מכוחם. כמו כן, בעוד התואר "האדון הגדול של הנום" נעלם, נותרו תארים ייחודיים אחרים של הנומארכים. במהלך תקופת הביניים הראשונה, אנשים המחזיקים בתואר "האדון הגדול" החזיקו לעיתים קרובות גם בתואר משגיח הכוהנים. בממלכה התיכונה המאוחרת, היו משפחות שהחזיקו בתארים של ראש עיר ומשגיח על כוהנים כרכוש העובר בירושה. לכן, נטען כי משפחות הנומארכים הגדולות מעולם לא הוכנעו, אלא פשוט נקלטו בממשל הפרעוני של המדינה. אמנם זה נכון שהקברים הגדולים המעידים על נומארכים נעלמו בסוף השושלת השתים-עשרה, אך גם קברי מלכות מפוארים הפסיקו להיבנות זמן קצר לאחר מכן עקב חוסר יציבות כללית סביב שקיעת הממלכה התיכונה.

חקלאות ואקלים
לאורך ההיסטוריה של מצרים העתיקה, הסתמכו על ההצפה השנתית של נהר הנילוס כדי להפרות את האדמה המקיפה אותו. היה זה חיוני לחקלאות וייצור מזון. קיימות עדויות לכך שהתמוטטות הממלכה העתיקה הקודמת נבעה, כנראה בחלקה, מרמות שיטפונות נמוכות, וכתוצאה מכך רעב. נראה כי מגמה זו התהפכה במהלך השנים הראשונות של הממלכה התיכונה, כאשר מפלסי מים גבוהים יחסית נרשמו במשך חלק ניכר מתקופה זו, עם הצפה ממוצעת של 19 מטרים מעל לרמות השגרה שלו. השנים בהן רמות הצפה גבוהות חוזרות ונשנות מתאימות לתקופת השגשוג הרב ביותר של הממלכה התיכונה, שהתרחשה בתקופת שלטונו של אמנמחת השלישי. נראה שהדבר מאושש בחלק מספרות התקופה, כמו למשל בהוראותיו של אמנמחת, שם המלך מספר לבנו כיצד שגשגה החקלאות בתקופת שלטונו.

אמנות
ממוזער|שמאל|220px|פסל יושב של אמנמחת השלישי, בסביבות המאה ה-19 לפני הספירה. מוזיאון הארמיטאז' הממלכתי.
לאחר איחודה מחדש של מצרים לממלכה התיכונה, יכלו מלכי השושלות האחת-עשרה והשתים-עשרה להחזיר את הפוקוס לאמנות. בשושלת האחת-עשרה, המלכים ערכו את המונומנטים שלהם בסגנון שהושפע מהמודלים הממפיסים מהשושלת החמישית והשישית המוקדמת. במהלך תקופה זו, סגנון התבליט התבאני שלפני האיחוד כמעט ונעלם. לשינויים אלו הייתה מטרה אידאולוגית, שכן מלכי השושלת האחת-עשרה הקימו מדינה ריכוזית לאחר תקופת הביניים הראשונה, וחזרו לאידיאלים הפוליטיים של הממלכה העתיקה. בתחילת השושלת השתים-עשרה הייתה ליצירות האמנות אחידות בסגנון בשל השפעת בתי המלאכה המלכותיים. בנקודה זו הגיעה איכות ההפקה האמנותית לאנשי העילית בחברה לשיא שמעולם לא התעלה עליו, אף על פי שהשתוותה בתקופות אחרות. מצרים שגשגה בשלהי השושלת השתים-עשרה, והדבר בא לידי ביטוי באיכות החומרים ששימשו לאנדרטאות מלכותיות ופרטיות.

מלכי השושלת השתים-עשרה נקברו במתחמי פירמידה המבוססים על אלו של השושלות החמישית והשישית. בממלכה העתיקה, היו אלה עשויים מלבני אבן, אך מלכי הממלכה התיכונה בחרו לעשות את שלהם מלבני בוץ ולסיים במעטפת מאבן גיר טורה. קברים פרטיים, כמו אלה שנמצאו בתבאי, כללו בדרך כלל מעבר ארוך שנחצב בסלע, עם חדר קטן בקצהו. אלה נטו לקבל מעט או ללא עיטור. סרקופגים של קופסת אבן עם מכסים שטוחים ומקומרים יוצרו בממלכה התיכונה, כהמשך למסורת הממלכה הישנה. המוטיבים על אלה היו מגוונים יותר ובאיכות אמנותית גבוהה יותר מזה של כל סרקופגים שהופקו לפני ואחרי הממלכה התיכונה. בנוסף, אסטלות קבורה התפתחו בהתייחס לדימויים ואיקונוגרפיה. הם המשיכו להראות את המנוח יושב מול שולחן מנחות, והחלו לכלול את אשתו של המנוח ובני משפחה נוספים.

לקראת סוף תקופת הממלכה התיכונה, חל שינוי ביצירות האמנות שהוצבו בקברים לא מלכותיים. כמות דגמי קברי העץ  ירדה באופן דרסטי, והם הוחלפו בדגמי פאיאנס קטנים של מזון. שרביטים ומוטות קסמים, דגמים של בעלי חיים מגינים ודמויות פוריות החלו להיקבר עם המתים. בנוסף, גדל מספר הפסלים ואסטלות הקבורה, אך איכותם ירדה. בשלהי השושלת השתים-עשרה, ארונות קבורה עם עיטורי פנים הפכו נדירים, והקישוטים מבחוץ הפכו משוכללים יותר. ארון קבורה רישי  הופיע לראשונה בתקופה זו. עשוי עץ או קרטונג' , הארון היה בצורת גוף עטוף פשתן, עטוי צווארון חרוזים ומסכת לוויה.

היו גם שינויים בצורת האמנות של אסטלות בממלכה התיכונה. במהלך תקופה זו, התפתחו אסטלות עם ראש עגול מתוך הצורה המלבנית של תקופות קודמות. דוגמאות רבות לשני הסוגים הללו מגיעות מתקופה זו; חפירה באבידוס הניבה למעלה מ-2000 אסטלות פרטיות, החל מיצירות מצוינות ועד חפצים גולמיים, אם כי מעטים מאוד השתייכו לאליטה. בנוסף, בתקופה זו נמצאו לראשונה אסטלות הנצחה מלכותיות קלאסיות. אלה לבשו צורה של אסטלות עגולות, והן שימשו לסימון גבולות. לדוגמה, סנוסרת השלישי השתמש בהם כדי לסמן את הגבול בין מצרים לנוביה. בשל השגשוג של תקופה זו, יכלו האליטה הנמוכה להזמין לעצמם פסלים ואסטלות, למרות שאלו היו באיכות אמנותית ירודה יותר. לאלה שהזמינו אסטלות לא מלכותיות הייתה המטרה הסופית של קיום נצחי. מטרה זו נמסרה עם מיקום ספציפי של מידע על לוחות האבן בדומה לאסטלות מלכותיות (תמונת הבעלים, נוסחת ההצעה, כתובות של שמות, שושלת וכותרות).

פיסול
ממוזער|שמאל|220px|ראש וגו של אצילה, בסביבות 1844–1837 לפני הספירה. 59.1. מוזיאון ברוקלין.
במחצית הראשונה של תקופת שלטון השושלת השתים עשרה, הפרופורציות של דמות האדם חזרו לסגנון הממפיטי המסורתי של השושלות החמישית ותחילת השושלת השישית. לדמויות גבריות היו כתפיים רחבות, חלק קטן מהגב וגפיים שריריות עבות. לדמויות נשיות היו גזרות דקיקות, גב קטן גבוה יותר וללא שרירים. בתקופה זו הונחו סקיצות לייצור פסלים ותבליטים על גבי רשת מרובעת, מערכת הנחיה חדשה. מכיוון שמערכת זו הכילה מספר רב יותר של קווים, היא אפשרה לסמן יותר חלקי גוף. דמויות עומדות הורכבו משמונה עשר ריבועים מכפות הרגליים ועד קו השיער. דמויות יושבות היו עשויות מארבעה-עשר ריבועים בין כפות רגליהן לקו השיער שלהן, המהווים את הירך והברך האופקיות. פסל הגרניט השחור של המלך אמנמחת השלישי הוא דוגמה מושלמת לפרופורציות גבריות ולמערכת הרשת המרובעת של תקופה זו. רוב פסלי המלוכה, כמו זה, שימשו כמייצגים את כוחו של המלך.

איכות הפסלים המצריים הגיעה לשיאה בתקופת הממלכה התיכונה. פסלים מלכותיים שילבו גם אלגנטיות וגם חוזק באופן שנראה רק לעיתים נדירות לאחר תקופה זו. צורה פופולרית של פסלים בתקופה זו הייתה של ספינקס. בתקופה זו הופיעו הספינקסים בזוגות, והיו שכובים, עם פנים אנושיות, ורעמת אריה ואוזניים. דוגמה לכך היא הספינקס דיוריט של סנוסרת השלישי.

אחד החידושים בפיסול שהתרחשו במהלך תקופת הממלכה התיכונה היה פסל בלוק , שהמשיך להיות פופולרי עד לתקופת ממלכת בית תלמי - כמעט 2,000 שנים מאוחר יותר. פסלי בלוק מורכבים מצורת אדם ישוב מכופף כשברכיו מורמות עד לחזה וזרועותיו שלובות על גבי ברכיו. לעיתים קרובות, גברים אלה לבשו "גלימה רחבה" המצמצמת את גוף הדמות לצורה פשוטה דמוית בלוק. פני הבגד או "הגלימה הרחבה" אפשרו מקום לכתובות. רוב הפירוט שמור לראש הפרט המתואר. במקרים מסוימים, הדגם של הגפיים נשמר על ידי הפסל. ישנם שני סוגים בסיסיים של פסלי בלוקים: כאלה שכפות הרגליים מכוסות לגמרי על ידי הגלימה וכאלה שהרגליים חשופות.

פסל זה משמאל, מייצג אישה מהמעמד העליון של החברה ומדגים מאפיינים של אמנות הממלכה התיכונה. הפאה המשולשת הכבדה ממסגרת את הפנים הרחבות ועוברת מאחורי האוזניים, וכך נוצרת רושם של כופה אותן קדימה. הם רחבים בהתאם לאידיאל היופי המצרי הקדום; אותו אידיאל דרש שדיים קטנים, וגם מבחינה זו הפסל אינו יוצא מן הכלל. בעוד שהקימור הטבעי של הגבות צונח לכיוון שורש האף, הגבות המלאכותיות בתבליט שטוח הן ישרות לחלוטין מעל פינות העיניים הפנימיות, תכונה שמרמזת על כך שנוצר בתחילת תקופת השושלת השתים-עשרה. בסביבות 1900 לפני הספירה החלו הגבות המלאכותיות הללו לעקוב אחר העקומה הטבעית ולטלוד לכיוון האף.

הפרופורציות של דמות האדם השתנו בתקופת שושלת השתים-עשרה המאוחרת. שינויים אלה שרדו מאז ועד השושלת השבע-עשרה. לדמויות גבריות היו ראשים קטנים יותר ביחס לשאר הגוף, כתפיים ומותניים צרות, גב קטן גבוה וללא גפיים שריריות. לדמויות נשיות היו פרופורציות קיצוניות יותר עם כתפיים ומותניים צרים יותר, גפיים דקות וגב קטן יותר על מנת לשמור על הבחנה בין מידות גברים ונשים.

ספרות

ריצ'רד ברוס פרקינסון  ולודוויג דוד מורנז  כותבים שספרות מצרית עתיקה - שהוגדרה באופן צר כספרות יפה - לא נרשמה בצורה כתובה עד לשושלת השתים-עשרה המוקדמת. כתבים מתקופת הממלכה הקדומה שימשו בעיקר לשמירה על הפולחנים האלוהיים, לשימור נשמות בחיים שלאחר המוות ולתיעוד חשבונות לשימושים מעשיים בחיי היומיום. רק בתקופת הממלכה התיכונה נכתבו טקסטים למטרת בידור וסקרנות אינטלקטואלית. פרקינסון ומורנץ גם משערים שיצירות כתובות מתקופת הממלכה התיכונה היו תעתיקים של ספרות שבעל-פה  מתקופת הממלכה הקדומה. ידוע שחלק מהשירה שבעל-פה השתמרה בכתיבה מאוחרת יותר; למשל, שירי נושאי האפריון נשתמרו כפסוקים כתובים בכתובות הקברים של הממלכה העתיקה.

כמו כן, סבורים כי צמיחת מעמד הביניים וגידול במספר הסופרים הדרושים לבירוקרטיה המורחבת תחת סנוסרת השני סייעו לדרבן את התפתחות ספרות הממלכה התיכונה. המצרים שחיו לאחר תקופת הממלכה התיכונה, ראו בספרות מתקופה זו כ"קלאסית". סיפורים כמו "סיפורו של מלח הספינה הטרופה" ו"סיפורו של שאנהת" נכתבו במהלך תקופה זו, והיו פופולריים מספיק כדי להיות מועתקים בהרחבה לאחר מכן. גם יצירות פילוסופיות רבות נוצרו בתקופה זו, ביניהן מחלוקת בין אדם לבה שלו שבו אדם אומלל משוחח עם נפשו, הסאטירה אודות בעלי המלאכה שבה תפקיד הלבלר זוכה לשבחים מעל כל שאר בעלי המלאכה, וסיפורים שסופרו כביכול לפרעה ח'ופו של הממלכה הקדומה בפפירוס ווסטכר.

לפרעונים מהשושלת השתים-עשרה עד השמונה-עשרה מיוחסים שימור כמה מהפפירוסים המעניינים ביותר של מצרים העתיקה:
 1950 לפני הספירה: לוחות עץ אחמים .
 1950 לפני הספירה: פפירוסי הקאנאחת .
 1800 לפני הספירה: פפירוס ברלין 6619.
 1800 לפני הספירה: פפירוס המתמטיקה של מוסקבה.
 1650 לפני הספירה: פפירוס רינד.
 1600 לפני הספירה: פפירוס אדווין סמית'.
 1550 לפני הספירה: פפירוס אברס.

ראו גם
 היסטוריה של מצרים העתיקה

ביבליוגרפיה
 Aldred, Cyril (1987). The Egyptians. Thames and Hudson.
 Arnold, Dorothea (1991). "Amenemhet I and the Early Twelfth Dynasty at Thebes". Metropolitan Museum Journal. 26: 5–48. doi:. JSTOR 1512902. S2CID 191398579.
 Bell, Barbara (1975). "Climate and the History of Egypt: The Middle Kingdom". American Journal of Archaeology. 79 (3). Archaeological Institute of America: 223–269. doi:10.2307/503481. JSTOR 503481. S2CID 192999731.
 Erman, Adolf (2005). Ancient Egyptian Literature: A Collection of Poems, Narratives and Manuals of Instructions from the Third and Second Millennia BC. Translated by Aylward M. Blackman. New York: Kegan Paul. .
 Foster, John L. (2001). Ancient Egyptian Literature: An Anthology. University of Texas Press. .
 Gardiner, Alan (1964). Egypt of the Pharaohs. Oxford University Press.
 Grajetzki, Wolfram (2006). The Middle Kingdom of Ancient Egypt. Gerald Duckworth & Co. Ltd. .
 Grimal, Nicolas (1988). A History of Ancient Egypt. Librairie Arthème Fayard.
 Habachi, Labib (1963). "King Nebhepetre Menthuhotep: his monuments, place in history, deification and unusual representations in form of gods". Annales du Service des Antiquités de l'Égypte. 19: 16–52.
 Hayes, William (1953). "Notes on the Government of Egypt in the Late Middle Kingdom". Journal of Near Eastern Studies. 12: 31–39. doi:10.1086/371108. S2CID 162220262.
 Morenz, Ludwid D. (2003), "Literature as a Construction of the Past in the Middle Kingdom", in Tait, John W. (ed.), 'Never Had the Like Occurred': Egypt's View of Its Past, translated by Martin Worthington, London: University College London, Institute of Archaeology, an imprint of Cavendish Publishing Limited, pp. 101–118, 
 Murnane, William J. (1977). Ancient Egyptian Coregencies. Studies in Ancient Oriental Civilization. Vol. 40. The Oriental Institute of the University of Chicago. .
 Parkinson, R. B. (2002). Poetry and Culture in Middle Kingdom Egypt: A Dark Side to Perfection. London: Continuum. .
 Redford, Donald (1992). Egypt, Canaan, and Israel in Ancient Times. Princeton University Press. .
 Richards, Janet (2005). Society and Death in Ancient Egypt. Cambridge University Press. .
 Shaw, Ian; Nicholson, Paul (1995). The Dictionary of Ancient Egypt. Thames and Hudson.
 Shaw, Ian (2000). The Oxford history of ancient Egypt. Oxford University Press. .
 Simpson, William Kelly (1972). The Literature of Ancient Egypt: An Anthology of Stories, Instructions, and Poetry. translations by R.O. Faulkner, Edward F. Wente, Jr., and William Kelly Simpson. New Haven and London: Yale University Press. .
 Teeter, Emily (1994). "Egyptian Art". Art Institute of Chicago Museum Studies. 20 (1). The Art Institute of Chicago: 14–31. doi:10.2307/4112949. JSTOR 4112949.
 Trigger, B.; Kemp, Barry; O'Connor, David; Lloyd, Alan (1983). Ancient Egypt: A Social History. Cambridge University Press.
 Wegner, Josef (1996). "The Nature and Chronology of the Senwosret III–Amenemhat III Regnal Succession: Some Considerations Based on New Evidence from the Mortuary Temple of Senwosret III at Abydos". Journal of Near Eastern Studies. 55 (4): 249–279. doi:10.1086/373863. S2CID 161869330.

לקריאה נוספת
 Allen, James P. Middle Egyptian Literature: Eight Literary Works of the Middle Kingdom. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2015.
 Bourriau, Janine. Pharaohs and Mortals: Egyptian Art in the Middle Kingdom. Cambridge, UK: Fitzwilliam Museum, 1988.
 Grajetzki, Wolfgang. The Middle Kingdom of Ancient Egypt: History, Archaeology and Society. Bristol, UK: Golden House, 2006.
 Kemp, Barry J. Ancient Egypt: Anatomy of a Civilization. 2d ed. London: Routledge, 2006.
 Oppenheim, Adela, Dieter Arnold, and Kei Yamamoto. Ancient Egypt Transformed: The Middle Kingdom. New York: Metropolitan Museum of Art, 2015.
 Parkinson, Richard B. Voices From Ancient Egypt: An Anthology of Middle Kingdom Writings. Norman: University of Oklahoma Press, 1991.
 Poetry and Culture in Middle Kingdom Egypt: A Dark Side to Perfection. London: Continuum, 2002.
 Szpakowska, Kasia. Daily Life in Ancient Egypt. Oxford: Blackwell, 2008.
 Wendrich, Willeke, ed. Egyptian Archaeology. Chichester, UK: Wiley-Blackwell, 2010.

קישורים חיצוניים


 Scientific tool for converting calendar dates mentioned in Greek and Demotic Papyri from Egypt into Julian dates
 Egyptian art in the middle kingdom.

הערות שוליים

קטגוריה:מצרים העתיקה