SKS

SKS (ברוסית: Самозарядный карабин системы Симонова – קרבין טעינה עצמית תוצרת סימונוב) הוא רובה חצי אוטומטי שתוכנן על ידי חרש-הנשק הקל הסובייטי סרגיי גברילוביץ' סימונוב ב-1945.

רובה ה-SKS יוצר לראשונה בברית המועצות, אך לאחר מכן יוצא ובהמשך יוצר על ידי מדינות שונות הקשורות לברית המועצות. המאפיינים הייחודיים שלו כוללים כידון מתקפל מחובר לצמיתות ומחסנית קבועה על גבי צירים. ה-SKS היה בעל יכולת לירות אש אוטומטית בלבד בעוד המחסנית הכילה עשרה כדורים, ועם הכנסתו לשימוש של הקלשניקוב AK-47 בשנות ה-50 לשימוש הכוחות המזוינים של ברית המועצות הוא יצא משימוש היחידות של הקו הראשון אך המשיך לשמש יחידות כגון משמר הגבול של ברית המועצות ויחידות הקו השני והמילואים במשך עשרות שנים.

רובה ה-SKS יוצר מפעל הנשק טולה מ-1949 עד 1958, וקונצרן הנשק קלשניקוב מ-1953 עד 1954. בסך הכל, ברית המועצות ייצרה 2.7 מיליון רובי קרבין מסוג SKS. במהלך המלחמה הקרה, מיליוני רובי SKS נוספים ונגזרותיהם יוצרו גם ברישיון ברפובליקה העממית של סין, כמו גם במספר מדינות בעלות ברית עם הגוש המזרחי. ה-SKS נמכר לממשלות ומיליציות מחוץ לברית המועצות בכמויות גדולות ונחשב כנשק קל ושימושי, שהתאים ללוחמת גרילה למרות מגבלותיו.

החל משנת 1988, מיליוני רובי SKS נמכרו גם בשוק האזרחי בצפון אמריקה, שם הם נותרו פופולריים בתור רובי ציד וספורט.

 תכנון 
ממוזער| SKS עם המחסנית-שחלה סגורה (למעלה) ופתוחה. תפס הוצאת המחסנית מוקפת בעיגול.
ממוזער| כידון מסוג SKS במצבו הסגור (המקופל לאחור) והפתוח.
ממוזער| רובה קרבין SKS מפורק לרכיבים עיקריים.
ה-SKS הוא רובה-קרבין חצי‐אוטומטי בעל מנגנון המופעל על ידי גז עם גוף עץ קונבנציונלי ומחסנית קופסה קבועה (שחלה) היכולה להכיל 10 כדורים.

מנגנון הירי מבוסס על שימוש בגזים הנפלטים מהתרמיל בעת הירי. הבריח יושב "קשור" למערכת מובילה מעיין תושבת המאפשרת לבריח לנוע בהטיה למעלה ולמטה. מערכת זו מחוברת לבוכנת הגזים בעלת תנועה קצרה שבראשה, בצד אחד הקרוב ללוע, נקודת מגע עם גזים היוצאים מהקנה. ומהצד השני מכלול בוכנה המשולב עם מוט ההפעלה שבעת תנועת הבוכנה לאחור יוצר מגע עם תושבת הבריח. בעת ירי חלק מהגזים בקנה מופנים דרך פתח הנמצא קרוב ללוע ופוגעים בראש בוכנה הנעה מסביב לקנה, הבוכנה נעה אחורה ופוגעת בתותב הנמצא בקצה השני של הקנה ונע קדימה ואחורה על ידי קפיץ. תותב זה יוצר מגע עם תושבת הבריח באמצעות 2 זיזים, תנועת התושבת גורמת לבריח עצמו לתנועה לאחור ותוך כדי כך מתרומם הבריח ופותח את בית הבליעה, התרמיל הריק נפלט כלפי מעלה והחוצה, הבריח חוזר קדימה בלחץ קפיץ הרתיעה אוסף כדור מהמחסנית ואוחז בכרכוב, הבריח מכניס את הכדור לבית הבליעה וננעל על ידי תנועה למעלה.

ניתן לטעון את מחסנית ה-SKS ביד או מהתקן הידוע בשם סטריפר קליפ המושחל במסילה מיוחדת שהיא חלק מתושבת הבריח. כדי לטעון את הרובה מושך היורה את ידית הדריכה הנמצאת בצד ימין אם המחסנית ריקה, הבריח יישאר במצב אחורי. כאשר המחסנית טעונה הבריח נמשך מעט אחורה באמצעות ידית הדריכה וממשיך בתנועה קדימה בלחץ קפיץ הדריכה יאסוף כדור מהמחסנית ויוביל אותו אל תוך בית הבליעה. ניתן להסיר כדורים מהמחסנית על ידי משיכה לאחור של תפס הממוקם לפני מגן ההדק בכך פותחים את "רצפת" המחסנית ומאפשרים לכדורים ליפול החוצה.

כאשר המחסנית מתרוקנת, זיז קטן מתרומם ומחזיק את הבריח משוך לאחור, לאחר לחיצה על רצפת המחסנית על ידי הכנסת תחמושת, הזיז ממשיך להחזיק את תושבת הבריח במצב אחורי עד שהוא נמשך מעט אחורה על ידי ידית הדריכה, ואז הוא חוזר למצבו הרגיל ומשחרר את הבריח שאוסף כדור מהמחסנית ומכניס לבית הבליעה.

בעוד לדגמים הסובייטיים המוקדמים (1949–50) היו נוקרים שהופעלו על ידי קפיץ, שהחזיקו את הנוקר הרחק מהתרמיל והפיקה עד שפטיש הרובה פגע בנוקר וגרם לירי, לרוב הגרסאות של ה-SKS יש פין ירי צף חופשי בתוך הבריח. בגלל עיצוב זה, קיימת אפשרות שהנוקר לא יוכל לנוע בחופשיות בתוך הבריח לאחר הצטברות משקעי ירי ויישאר תקוע כשהוא בולט מהבריח, תקלות מסוג זה עלולות לגרום לפליטת כדור בשוגג כאשר הנוקר פוגע בתרמיל בבית הבליעה בגלל תנועה פתאומית של תושבת הבריח.

ברוב הגרסאות (הדגמים היוגוסלביים הם החריג הבולט ביותר), הקנה מצופה בכרום להגברת הבלאי והסבילות לחום בעת ירי ממושך וכן על מנת להקל על הניקוי.

לכוונת הקדמית יש כיסוי מגן. הכוונת האחורית היא מסוג חריץ פתוח המתכוונן לגובה מ־100 עד 1000 מטרים יש גם מצב "קרב" בכוונות שנקבע ל-300 מטרים. זה מושג על ידי הזזת מגלשת ההגבהה לחלק האחורי של הסולם עד לקצהו.SKS Rifle: Simonov Type 56  | TC 9–56, Department of the Army Training Circular, SKS RIFLE, Simonov Type 56, Headquarters, Department of the Army, October 1969 ל-M59/66A1 היוגוסלביים יש כוונות עם נקודות זוהרות הניתנות לקיפל לשימוש בעת ירי בתנאי תאורה גרועים.

לכל ה-SKS הצבאיות יש כידון המחובר לצד התחתון של הקנה, אשר ניתן לשליפה וקיפול באמצעות ציר קפיצי. ב-Tula Russian SKS-45 משנת 1949, ב-Sinee Type 56 מאמצע 1964 ואילך, ובדגם האלבני 561 הכידון הוא בצורת דוקרן בעוד שבשאר הדגמים הכידון הוא בעל להב של סכין. גרסאות ה-M59/66 ו-M59/66A1 מתוצרת יוגוסלביה הם דגמי ה-SKS היחידים עם תוספת אינטגרלית לשיגור רימון.

ה-SKS ניתן לפירוק בקלות ומרכיבים אותו מחדש ללא כלים מיוחדים, לרובה יש ערכת ניקוי המאוחסנת בחלל בקת הנסגר באמצעות מכסה בצורת פקק, חוטר ניקוי הקנה מוצמד מתחת לקנה, בסגנון זהה ל-AK-47. גוף ערכת הניקוי משמש כידית החוטר. במשותף לכמה עיצובים אחרים של כלי נשק שתוכננו על ידי צבא ברית המועצות הרובה תוכנן בפילוסופיה של העדפה לכלי נשק בעלי תכונות של, אמינות, קלות תחזוקה, קלות שימוש ועלות ייצור נמוכה על פני דיוק בקליעה למטרה.

 היסטוריית פיתוח 
ברית המועצות השתמשה במספר רובים חצי אוטומטיים כמו במהלך מלחמת העולם השנייה, שהעיקריים שבהם היו רובה ה-SVT-40 על דגמיו השונים עם זאת, רובה השירות העיקרי של הצבא האדום נשאר הרובה הבריחי מוסין נגאן אשר ירה את הכדור בגודל 7.62×54 מ"מ. הצבא האדום זיהה שהנשק הזה מיושן ויזם תוכנית למודרניזציה של הנשק הקל הקיים שלו, אם כי זו נקטעה על ידי הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941. בסוף שנת 1943, פיתחו הסובייטים כדור רובה מקרוב על עיצוב של כדור גרמני. הכדור החדש 7.62×39 מ"מ (M43). היה בעל יכולת חדירה של שלושה לוחות של עץ, כל אחד בעובי של 2.25 ס"מ, בטווח של שש מאות מטרים. פקידי הצבא האדום האמינו שזה די והותר כוח כדי לפצוע או להרוג חייל בטווח שדה קרב טיפוסי. ייצור מוגבל של סוג התחמושת החדש החל ב-1944.

נעשו מאמצים נמהרים להציג רובה המסוגל לירות את התחמושת החדשה, ואת העיצוב הבולט הראשון הציע סימונוב שכבר עבד על קרבין חצי אוטומטי לתחמושת קלה יותר כבר ב-1941, עקב תלונות אחרונות על יעילות ה-SVT-40. למעשה, אחד מאבות הטיפוס המוקדמים ביותר שלו היה תוכנן לשימוש בתחמושת לאקדח 7.62×25 מ"מ Tokarev, אשר שימשה גם בתת-המקלע פפ"ש. הוא גם בנה לפחות אב טיפוס אחד לשימוש בתחמושת 7.62×54 מ"מ. בניגוד לרובים הסובייטיים החצי-אוטומטיים הקודמים, אלה השתמשו במחסניות קבועות עם תכולה של חמישה או עשרה כדורים. הם היו בעלי בלם לוע גדול ומערכת גז קבועה מכוסה במכסה מתכת. התכנון של סימונוב התבסס על מנגנון ההפעלה של רובה הנ"ט PTRS-41 שפיתח בעבר עבור הצבא האדום באותה שנה. ב-1 ביולי 1941, ועדת הארטילריה של הצבא האדום ציינה ברישומים שלה שהרובה המכונה SKS-41, עונה על "דרישותיו הטקטיות והטכניות" הבסיסיות. הוועדה שיבחה את SKS-41 על משקלו הקל ועיצוב המחסנית הקבוע שלו, היא המליצה על המשך המבחנים לרובה בתחמושת 7.62×54 מ"מ מסיבות לוגיסטיות, מכיוון שהממשלה הסובייטית רצתה להתאים את קווי הייצור הקיימים גם לרובה החדש.

תהליך בחינת אבות הטיפוס של SKS-41 על ידי הצבא האדום נגנזה עקב הפלישה הגרמנית, ולא התחדשה עד שסימנוב שינה את מפרט הנשק והתאים אותו לשימוש בתחמושת בקוטר 7.62×39 מ"מ ב-1944. הוא גם ביצע מספר שיפורים נוספים בפרטי הקרבין המקורי שלו, בלם הלוע הגדול והמסורבל הוסר וכידון מתקפל נוסף, מעטפת מערכת הגז המתכתית הוחלפה במגן יד עליון מעץ ונוסף צינור גז אשר בו נעה בוכנת הגז. כעת ניתן היה להסיר את צינור הגז ומגן היד העליון לפי הצורך כדי לגשת ליציאת הגז ולבוכנה לצורך ניקוי. הופעתו של אב טיפוס בגודל 7.62×39 מ"מ החזירה את העניין בעיצובו של סימונוב.

ה-SKS היה רובה קל יותר, בעל מערכות מכניות פשוטות יותר וקצר במידה ניכרת מרובה המוסין נגאן, סימונוב עיצב בכוונה את ה-SKS עם חלקים שיוצרו עם התאמה בסטיית דיוק גבוהה יחסית, מה שהקטין את הסבירות למעצורים כאשר הרובה מלוכלך, או ללא תחזוקה מתאימה. זו הייתה סטייה בולטת מתהליכי ייצור של חלקים שייוצרו בסטיית הדיוק נמוכה יחסית של הדור הקודם של רובים חצי אוטומטיים סובייטיים, והייתה גם חלק מתהליך התכנון של ה-AK-47. אף על פי שרובה ה-SKS קיבל את הסיווג של קרבין הוא למעשה היה קרוב ייותר לרובה חי"ר מסורתי הן מבחינת העיצוב והן מבחינת התפקיד הצפוי. הרובים הראשונים שנמסרו לצבא האדום הוכנסו במהירות לשירות עם כוחות החזית הביילורוסית הראשונה במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. ה-SKS היה עדיין בתהליך של מבחנים ובדיקות כאשר גרמניה נכנעה לבעלות הברית במאי 1945. בתום המלחמה, ועדת הניסויים בחזית הביילורוסית הראשונה המליצה על קבלת הקרבין לשימוש כ-SKS-45. הייצור ההמוני התעכב בזמן שה-SKS עבר שינויים ושינויים טכניים קלים כתוצאה ממסקנות המבחנים והניסיון שנצבר בשימוש במהלך המלחמה. בסוף שנות ה-40, הוא החליף סוף סוף את הדגמים השונים של רובה מוסין נגאן בתור רובה הסטנדרטי של הרגלים הסובייטי.

רובה הסער AK-47 ומקלע ה-RPD, ששניהם השתמשו באותה תחמושת בקוטר 7.62×39 מ"מ, הוכנסו לשירות הסובייטי בערך באותו זמן כדי להשלים את ה-SKS. במהלך שנות ה-50, הצבא הסובייטי מיכן במהירות את מערכי החי"ר הקיימים שלו, ועבר בעיקר מחיל רגלים קל לכוח נייד הרבה יותר שנפרס מכלי רכב משוריינים. השינוי הבסיסי הזה בטקטיקה דרש נפח גדול של אש אוטומטית, וה-AK-47, עם יכולת האש, הגודל הקומפקטי ומחסנית מתנתקת בנפח גדול, התאים יותר לתפקיד זה מאשר ה-SKS. כתוצאה מכך, ה-AK-47 החליף בהדרגה את ה-SKS כרובה השירות הסטנדרטי של הצבא הסובייטי לאורך שנות ה-50. סקירה של צבא ארצות הברית על הטקטיקה והנשק הסובייטי מצאה כי "ה-SKS הוצא משימוש חיל רגלים בסוף שנות ה-50, לא בגלל תקלות מובנות, אלא אף על פי ששינוי קיצוני בטקטיקות הסובייטיות הפך אותה למיושנת". עם זאת, אפילו בזמן הצגתו, האסטרטגים הצבאיים הסובייטים תמיד רצו רובה חי"ר בעל כוח אש רב יותר מה-SKS. ההיסטוריון הצבאי אדוארד אזל הציע שה-SKS נועד להוות פתרון ביניים, והסובייטים פשוט דחפו אותו לייצור כי הם רצו כל רובה שיורה תחמושת בקוטר 7.62×39 מ"מ בשירות בעת מלחמת העולם השנייה וזאת בהקדם האפשרי על מנת לענות על הצורך לחמש גייסות גדולים במהירות.

ביוני 1955 אירחה ברית המועצות משלחת צבאית ואזרחית מהרפובליקה העממית של סין בראשות המשלחת הסינית והזמינה אותם לסיור במפעל הנשק של טולה, שם הוצג בפניהם קו הייצור של רובה ה-SKS הסינים הביעו עניין ברכישת הטכנולוגיה עבור ה-SKS, שכן סין קיבלה בעבר רק רישיון לייצר את הרובה המוסין נגאן שהיה מיושן ולא מתאים לצרכים של צבא בתהליכי מודרניזציה. לאחר משא ומתן בין מאו דזה-דונג לבין ראש ממשלת ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, הסכימה ברית המועצות להעביר את הטכנולוגיה עבור ה-SKS, כמו גם את ה-AK-47 והתחמושת בגודל 7.62×39 מ"מ. קווי ייצור מקבילים עבור SKS ו-AK-47 הוקמו בסין בשנה שלאחר מכן. הייצור הסיני של SKS נמשך עשרות שנים לאחר הפסקתו בברית המועצות, ולמעלה מתשעה מיליון יוצרו כקרבין "דגם 56". 80 מפעלים סיניים עבדו בסופו של דבר על מנת לייצר את הקרבין מסוג 56. הרובים מתוצרת סין היו זהים ברובן לנשק הסובייטי, אף על פי שחלקי המתכת יוצרו מפלדת פחמן ולא מפלדת סגסוגת כרום-ניקל בגרסה הסובייטית.

כמעט כל המדינות החברות בברית ורשה אימצו את ה־SKS בשלב זה או אחר, ומפרטים טכניים לייצור הקרבין חולקו עם הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה) ורומניה. סיועם של טכנאים סובייטים או סינים ומענקים צבאיים נדיבים, הוקמו מאוחר יותר מפעלי חימוש המייצרים רובי SKS גם בצפון וייטנאם, צפון קוריאה, יוגוסלביה ואלבניה.

 היסטוריית שירות 
שמאל|ממוזער| לוחם גרילה של צבא השחרור של דרום וייטנאם, מתחבא במנהרה עם רובה קרבין SKS.
כמה שנים לאחר הכנסת ה-SKS לשירות ב-1949, הוא נחשב למיושן על ידי הצבא הסובייטי והוחלף על ידי ה-AK-47 שנכנס לשירות כמעט במקביל ובמספרים הולכים וגדלים על ידי יחידות קו חזית סובייטיות במהלך שנות ה-50. במהלך שנות ה-50 המוקדמות, כיתת רובים הסובייטית אופיינית הייתה מצוידת על בסיס ה־SKS והמקלע הקל RPD, אשר השתמשו באותה תחמושת תפקידו של ה-RPD היה לשמש כנשק האוטומטי של החולייה, ולתמוך בחיילים האחרים המצוידים ברובה החצי אוטומטי. לפי האסטרטגיה של הצבא הסובייטי כל חברי חוליית הרובים תהיה היכולת להשתמש באש אוטומטית מלאה לפי הצורך, מה שמילא תפקיד מרכזי בכך שרובה הסער AK-47 זכה לעדיפות מיד עם כניסתו לשירות. ה־SKS וה-RPD היו כלי נשק שונים מאוד ללא חלקים ניתנים להחלפה, והם דרשו תוכניות אימונים ותחזוקה נפרדות. כתוצאה מכך, התבקש מקלע קל תואם יותר לשאר כלי הנשק של חוליית הרובים על מנת לפשט את השימוש כמו גם הלוגיסטיקה ובסיכומו של דבר הוחלף מקלע ה-RPD במקלע הקל RPK.שנגזר ישירות מה-AK על כל המשתמע מכך.

סוכנות הביון המרכזית (CIA) הבחינה לראשונה בשימוש ברובה ה-SKS בעת שהונפק ליחידות קו קדמי של הצבא האדום בהונגריה בשנת 1954. שנתיים לאחר מכן, ה-SKS שימש את החיילים הסובייטים והפרטיזנים הונגרים כאחד במהלך המהפכה ההונגרית של 1956. הרובה החל לצאת משירות ביחידות קרביות ונשאר בשירות בעיקר עם יחידות תמיכה ולוגיסטיקה עד שנות ה-80. עם זאת, ה-SKS היה בשימוש שניים ארוכים יותר בשירותן של מדינות שונות בנות ברית של ברית המועצות, במיוחד הרפובליקה העממית של סין שייצרה אותו במשך עשרות שנים לאחר הפסקת הייצור בברית המועצות, בעיקר כדי לחמש את העתודות הצבאיות העצומות שלה ואת כוחות המיליציה.

ה-SKS הנשק התקני שהונפק לחיילי יחידות סדירות של צבא השחרור העממי במשך שלושים שנה בתור קרבין דגם 56. במלחמת סין-הודו של 1962, הקרבין העניק ל-PLA יתרון מובהק על פני חיל הרגלים ההודי, שהיה חמוש ברובי לי-אנפילד בשנת 1978, גדוד החי"ר הטיפוסי של צבא השחרור העממי היה עדיין חמוש ב-360 רובי קרבין דגם 56 ו-221 רובי סער מסוג 56 שהיה מבוסס על רובה הסער AK-47 כך נלחמו כוחות של צבא השחרור העממי חמושים בעיקר ברובי קרבין דגם 56 בחיילים סובייטים חמושים בעיקר ברובי סער AK-47 במהלך סכסוך הגבול הסיני-סובייטי. במהלך מלחמת סין-וייטנאם, חיל הרגלים של צבא השחרור העממי חמושים בעיקר ברובי קרבין דגם 56 נלחם בחיל רגלים וייטנאמי חמושים באותו נשק ובמקבילו הסובייטי. הקרבין דגם 56 הוצא משירות צבא השחרור העממי בסוף שנות ה-80, כאשר הוחלף ברובה סער מסוג 81.

לפני אימוץ נגזרות מקומיות של AK-47, מספר מדינות כמו מצרים ויוגוסלביה אימצו את ה-SKS כרובה שירות סטנדרטי. הצבא המצרי השתמש רבות ב-SKS במהלך מלחמת סיני, וחלק מהכוחות המצריים עדיין היו חמושים ב-SKS עד מלחמת ששת הימים, שבה נכבשו אלפי רובי SKS על ידי צבא ההגנה לישראל (צה"ל). במהלך הערכת הנשק שלו, הגדיר צה"ל את ה-SKS כ"רובה ממדרגה ראשונה בכמה היבטים", אך ציין את הקושי לטעון במהירות את המחסנית הקבועה, במיוחד במהלך פעולות לחימה ליליות כשהראות לקויה.

החל משנות ה-60, כמויות אדירות של רובי SKS מיושנים נמסרו על ידי ברית המועצות וסין לתנועות גרילה שמאלניות ברחבי העולם. ההימצאות הגוברת של ה־SKS שינתה את הדינמיקה של לוחמה אסימטרית במדינות מתפתחות ובטריטוריות קולוניאליות, שבהן רוב לוחמי הגרילה היו חמושים בעבר ברובים המופעלים ידנית על ידי בריח דוגמה בולטת לכך הוא השימוש שעשה הווייטקונג ברובה ה-SKS כאחד מכלי הנשק העיקריים שלו במהלך מלחמת וייטנאם.

ה-SKS גם שימש צבאות ומיליציות אפריקה שנלחמו להפלת השלטון הקולוניאלי באנגולה, רודזיה ודרום מערב אפריקה (נמיביה). לאחר שאנגולה קיבלה עצמאות ברית המועצות מסרה לידי מיליציות בעלות זיקה לקומוניזם כ-5,000 רובי קרבין SKS כדי לתמוך בתנועת העם לשחרור אנגולה (MPLA) במהלך מלחמת האזרחים הארוכה של אותה מדינה. המתנגד העיקרי של MPLA, האיחוד הלאומי לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA), נעשה שימוש בקרבין מסוג 56 שסופקו על ידי סין.

מזרח גרמניה וברית המועצות חימשו שתיהן פלגים שונים של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) ברובי SKS משנות החמישים ועד שנות השבעים; אלה שימשו נגד צה"ל ובעימותים פנימיים שונים במהלך מלחמת האזרחים בלבנון. הרובים שמקורם בברית המועצות נשלחו בתחילה למחנות אימונים של אש"ף במצרים, שם הצבא המצרי סיפק מדריכים להכשרת לוחמי אש"ף.

רובי קרבין דגם 56 תוצרת סין וגם SKS תוצרת ברית המועצות שימשו את כוחות סימבה במהלך מרד סימבה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. המורדים העריכו את הקרבין בשל גודלו הקומפקטי יחסית, המחסנית הקלה והקדח המצופה בכרום שהפכו אותו לעמיד בפני חלודה וקורוזיה באקלים הטרופי)על פני רובי הקרב המערביים המגושמים בהרבה ששימשו את כוחות הביטחון של קונגו. המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וקיפ ורדה (PAIG) העדיפה את ה-SKS כנשק הקל העיקרי שלה במהלך מלחמת העצמאות של גינאה-ביסאו.

מספר רובי קרבין דגם 56 נרכשו והשתמשו בהן לצד רובים מסוג AK-47 הנפוצים יותר על ידי הצבא האירי הרפובליקני במהלך הסכסוך בצפון אירלנד.

סין גם סיפקה ללוחמי מחתרת המוג'אהדין האפגנית קרבין דגם 56 במהלך השנים הראשונות של המלחמה הסובייטית-אפגניסטן.

במהלך מרד דהופאר, הוברחו קרבינות SKS לעומאן דרך הים, ככל הנראה על ידי ברית המועצות, כדי לחמש שם את מורדי החזית העממית לשחרור עומאן (PFLO). חזית השחרור של אריתריאה השתמשה במספרים גדולים של רובי SKS במהלך מלחמת העצמאות של אריתריאה. המפלגה הקומוניסטית של תאילנד (CPT) השתמשה ב-SKS במהלך ההתקוממות שלה עד לתחילת שנות ה-80. כוחות צבא קובנים וגרנדיים השתמשו ב-SKS במהלך הפלישה האמריקאית לגרנדה ב-1983 וצבא ארצות הברית תפס 4,074 רובי SKS במהלך הפלישה, בעיקר ממחסני נשק.

 גרסאות 
לאחר מלחמת העולם השנייה, התוכניות ורישיונות ייצור נמסרו למספר מבעלות בריתה של ברית המועצות, כולל סין, יוגוסלביה, אלבניה, צפון קוריאה, צפון וייטנאם, מזרח גרמניה ורומניה. רוב המדינות הללו ייצרו גרסאות כמעט זהות, כאשר השינויים הנפוצים ביותר היו סגנונות שונים של כידונים והוספת רומה רימונים 22 מ"מ שנראה בדרך כלל בדגמים יוגוסלביים.

 גרסאות סובייטיות ורוסיות 
 וריאציות (1949–1958) : כידון מוקדם בסגנון ספייק (1949) במקום בסגנון להב. נוקר שתנועתו נשלטת על יד קפיץ-חזרה היה קיים בדגמים מוקדמים, ולא היו להם קנים מצופים כרום (1949 - תחילת 1951). לבוכנת הגז היו שלושה שינויים: בוכנת הגז בשלב הייצור הראשון, בשימוש מ-1949 ועד תחילת 1950, היה מרובע בזווית של 90 מעלות. שלב ייצור בלוק הגז השני נחתך במקום זאת בזווית של 45 מעלות, שנראתה על רובים מסוף 1950 עד 1951. שלב בלוק הגז השלישי והאחרון, מ-1952 ועד 1956, התעקל מעט פנימה לעבר תושבת הבריח.
 רובה קליעה ייעודי SKS: במהלך שנות ה-50 המאוחרות, הביעו הסובייטים עניין באימוץ גרסת SKS המותאמת לתפקיד קלע סער. כמה אבות טיפוס יוצרו עם מסילות היקף מותקנות בצד על מנת לאפשר התשקנת כוונת טלסקופית מסוג כוונת PU. אלה לא עמדו בדרישות הדיוק של הצבא, והתוכנית נזנחה לטובת פיתוח רובה צלפים ייעודי חדש.
 SKS M1950 : SKS עם מנגנון המאפשר ירי אש אוטומטית מלאה. דגם זה נותר כאב טיפוס בלבד.
 SKS M1951 : SKS עם כידון נתיק ומחסנית נתיקה. דגם זה נותר כאב טיפוס בלבד.
 VPO-208 : קרבין SKS עם קנה חלק ובקליבר.366 TKM דגם זה נועד למכירות בשוק האזרחי - מסחרי.
 OP-SKS. קרבינות SKS שהוסבו לרובי ציד מסחריים על ידי מפעל "מולוט" ה-OP-SKS המשיך להיות מיוצר בשנות ה-2000.

 גרסאות סיניות 
ממוזער| קרבין סיני דגם 56 חצי אוטומטי
 קרבין דגם 56 (1956–1980) : רובים אלו הורכבו תחילה בפיקוח של טכנאים סובייטים, תוך שימוש בחלקים וחומרים שיובאו מברית המועצות. לאחר מכן, בוצעו שינויים קלים מהעיצוב הסובייטי המקורי שהעיקרי שבהם היה המעבר לפלדת פחמן מקומית בייצור, בניגוד לפלדת סגסוגת ניקל-כרום בדגמים הסובייטיים. לרובים דגם 56 המוקדמים מסוג 56 היו כידוני להב, בעוד שלאלה שהיו בייצור מאוחר יותר היו כידונים בצורת דוקרן.
 בשנים 1970 ו-1971, סין ייצרה מספר קטן של קרבינות מסוג 56 עם גופי מתכת בשיטת ייצור של לחצנות מתכת במקום ייצור על ידי חישול ויציקה כאמצעי לחיסכון בעלויות ומשקל. כ-12,000 יוצרו לפני ביטול התוכנית.
 גופים העשויים מפיברגלס: במהלך שנות ה-60 ייצרה סין מספר רובי קרבין דגם 56 עם גוף וקתות מפיברגלס. אלה תוכננו במקור לייצוא לצפון וייטנאם ולוויאטקונג, עקב תלונות על גופי עץ שנרקבים או מושכים טרמיטים בזמן שהם מאוחסנים בסביבה הטרופית.
 דגם 56 מודל 84 : גרסה קצרת קנה עם מחסנית נתיקה המיוצר למכירות מסחריות בשווקים זרים. מודל 84 הוא בעל קווי דמיון לרובה סער AK-47/Type 56.
 דגם 56 דגם D : גרסה שיכולה לקבל מחסניות סטנדרטיות של קלצ'ניקוב, המיוצרים למכירות מסחריות בשווקים זרים.
 דגם 56 דגם M : נגזרת של דגם D שבו הוסר זיז הכידון ועם עיצוב חדש של הקת כדי לעמוד בחוקי היבוא של ארצות הברית.

 גרסאות אירופאיות שונות 
 רובה M56 מתוצרת רומניה: יוצר בין השנים 1957 ל-1960. בדרך כלל, הם זהים או כמעט זהים למודל הסובייטי המאוחר.
 רובה SKS מתוצרת פולין (ksS): רובים סובייטים מחודשים מצוידים בקתות בעלות ציפוי למינציה פולניות ייחודיות. כמה מאות רובי SKS ניתנו לפולין על ידי ברית המועצות בשנת 1954. ואף על פי שהרובה לא אומצה לשימוש על ידי יחידות קרביות, ה-SKS עדיין בשימוש ביחידות טקסיות של הצבא הפולני, חיל האוויר, הצי, שם הם החליפו את רובי SVT. גם משמר הכבוד של המשטרה הפולנית ומשמר הגבול משתמשים ברובי SKS. רובים אלה הוחלפו מאז לאט לאט בעיצוב הרובה הפולני החדש, MSBS.
 PAP M59 יוגוסלבי: יוצר על ידי Zastava Arms בין 1959 ל-1966. הקנה לא מצופה כרום. PAP ראשי תיבות של "Polu-automatska puška" (רובה חצי אוטומטי) והרובה זכה לכינוי "פפובקה". מלבד ציפוי הקנה הרובה כמעט זהה לגרסה הסובייטית. רבים הוסבו לגרסה M59/66.

ממוזער| יוגוסלבי M59/66 עם הלוע שנוצר לרומה רימון וכוונת סולם מתקפלת מאחורי הכוונת הקדמית.
 PAP יוגוסלבי M59/66 : רובה זה יוצר בין 1967 ל-1989. ו השינוי העיקרי הוא תוספת של רומה-רימון בקוטר 22 מ"מ המופיע כמו מדכא או בלם לוע בקצה הקנה. לכוונת קדמית יש "סולם" מתקפל לשימוש בעת ירי רימונים. כדי להעלות את כוונת הרימון, יש לחסום ידנית את יציאת הגז ולהפעיל את הרובה באופן ידני - רימוני רובה נורים עם כדורים חסרי קליע. הקנה לא היה מצופה כרום.
 PAP יוגוסלבי M59/66A1: זהה לעיל, למעט תוספת של כוונות לילה זרחני או טריטיום.
 SKS אלבני: רובה זה יוצר בין השנים 1967 ל-1978. לרובה קת ארוכה יותר ומגן יד על צינור הגז, וידית טעינה בסגנון AK. המחסנית שונה בצורתה. בקת נוספו שני תאים עם שני חורים לאכסון כלי ניקוי גם הגרסה האלבנית כוללת כידון בצורת דוקרן קבוע מתחת ללוע.
 Karabiner-S מזרח גרמני: נדיר ביותר.

 גרסאות אסיאתיות 
 רובה צפון קוריאני סוג 63: מיוצר במיוחד עבור המשמרות האדומים הפועלים-איכרים וכוחות חצי-צבאיים אחרים. מוכרים שלושה דגמים נפרדים. דגם אחד "סטנדרטי" עם כידון להב, ושני עם משגר רימונים, בדומה ל-M59/66.
 וייטנאמי דגם 1: כמעט זהה ל-SKS הסובייטי. הקנה מכוסה כרום, כמו רבים מהחלקים הפנימיים.

 רובים לשימוש מסחרי וספורטיבי 
 ארצות הברית 
ממוזער| Norinco SKS הסיני חסר כידון
בתחילה, ה־SKS היה נדיר בארצות הברית, כאשר הדוגמאות היחידות היו מזכרות שהובאו על ידי ותיקי מלחמת וייטנאם. החל משנת 1988 יובאו לארצות הברית אלפי רובי SKS מעודפי ייצור של דגם 56 מתוצרת סין. גם רוסיה החלה לייצא את ה-SKS לארצות הברית במהלך שנות ה-90 המוקדמות. בין השנים 1988 ל-1998, נמכרו בשוק המסחרי בארצות הברית כמה מיליוני רובי SKS שיוצאו מסין וברית המועצות לשעבר.

בשל הנפח הגבוה של היבוא ה-SKS הפך לאחד מרובי ספורט אמריקאים, ונמכר בקמעונאות במחיר של 70 דולר לכל רובה בתחילת שנות ה-90. הסיבה להצפת השוק האמריקאי בכלי נשק באיכות גבוהה ובמחיר זול במיוחד מיוחס להעברת מחסני נשק גדולים של הצבא האדום לידי סוחרים רוסיים שקיבלו את הסחורה בחינם או בפרוטות ויכלו למכור אותו במחיר שכולו היה רווח ובמספרים גדולים.

 קנדה 
רובה SKS פופולרי מאוד בקנדה, ונמצא בשימוש נרחב כרובה ציד, בעיקר על ידי האומות הראשונות בקנדה כאשר חלק מהמשתמשים מתייחסים אליו כ"רובה של קנדה". בעוד שה-SKS מיובא למכירות מסחריות בקנדה, הוא מושפע מחקיקת נשק חם בקנדה, האוסרת על מכירה ושימוש במחסניות בעלות קיבולת גבוהה.

על פי החוק הקנדי, ה-SKS מסווג כנשק חם שאין הגבלה על מכירתו או החזקתו, בתנאי שהמחסנית תוכל להכיל עד חמישה כדורים.

 רוסיה 
רובים מעודפי הצבא הסובייטי זמינים למכירה לכל אזרח רוסי עם אישור רכישת רובה. על פי התקנות יש להסיר את הכידון, ולהוסיף פין נוסף לקנה, כדי לשנות את ה-SKS מנשק צבאי ולהפוך אותו לחוקי למכירות אזרחיות. רובים אלו נמכרים במחיר זול יחסית ברוסיה, מה שהופך אותן לאטרקטיביות עבור ציידים בתקציב נמוך. כלי נשק אלו מסווגים באופן חוקי כרובי ציד, והם מועדפים על יורים וציידים ספורטיביים רוסים אשר מחזיקים באישור רכישת רובה ציד שניתן להשיג בקלות רבה יותר.
קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:נשק קל סובייטי במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:רובים רוסיים וסובייטיים