ארתור ווטקינס

ארתור ויויאן ווטקינס (באנגלית: Arthur Vivian Watkins; 18 בדצמבר 1886 – 1 בספטמבר 1973) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת יוטה בשתי קדנציות, מ-1947 עד 1959. הוא נודע כתומך בעל השפעה כתומך בהפסקת ההכרה הפדרלית בשבטים אינדיאנים אמריקאים, מתוך אמונה שיש להטמיע אותם ולבטל את כל זכויות האמנה. ב-1954 הוא עמד בראש ועדת ווטקינס, מה שהוביל לגינוי הסנאטור ג'וזף מקארתי, שהעלה האשמות נרחבות על חדירה קומוניסטית לממשל וקבוצות אמנות. ווטקינס הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1957.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
ווטקינס נולד ב-18 בדצמבר 1886 במידוויי, מחוז ווסאץ', יוטה לארתור ווטקינס (1864–1959) ולאמילי אדליה גרבר (1864–1947). הוא היה הבכור מבין 6 אחים. הוא למד באוניברסיטת בריגהם יאנג (BYU) מ-1903 עד 1906, ובאוניברסיטת ניו יורק (NYU) מ-1909 עד 1910. הוא סיים את בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה ב-1912, וחזר ליוטה. שם התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה והחל לעסוק בכך בוורנל, יוטה.

הוא ייסד וערך עיתון שבועי במחוז יוטה ב-1914 בשם "קול השרון", שהפך לבסוף ל"אורם-ז'נבה טיימס". באותה שנה, ווטקינס מונה לעוזר פרקליט המחוז של מחוז סולט לייק. מ-1919 עד 1925, הוא ניהל חווה של 600 דונם (2.4 קמ"ר) ליד להי.

ווטקינס כיהן כשופט המחוזי של המחוז הרביעי של יוטה בשנים 1928–1933, ואיבד את תפקידו במהלך סחף רוזוולט הדמוקרטי ב-1932. בתחילת שנות ה-30 שימש כמנהל אגודת משתמשי המים בנחל פרובו ומנהל לשכת המסחר אורם. ווטקינס נכשל בניסיונו לקבל את המועמדות הרפובליקנית לקונגרס ה-75 ב-1936, אולם נבחר כרפובליקני לסנאט של ארצות הברית ב-1946, ונבחר מחדש ב-1952. הוא כיהן מ-3 בינואר 1947 עד 3 בינואר 1959.

 חיים אישיים 
ווטקינס היה חבר כל חייו בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים והפך למיסיונר בשנת 1907, כשהוא נסע לשליחות בניו יורק ובניו ג'רזי. בשנת 1929, הוא עבר לקהילת Wasatch Front ליד אורם, ונבחר לשמש כנשיא עם הקמת מוקד שרון של יוטה על ידי כנסיית LDS. ווטקינס החזיק בתפקיד זה עד שעזב כדי לעבור לוושינגטון הבירה כסנאטור ב-1946. האורתודוקסיה והאמונה שלו טשטשו את הגבול בין חובות אזרחיות ודתיות.

בזמן ששירת כמיסיונר בניו יורק, ווטקינס פגש את אנדריאה ריץ'. הם נישאו בסולט לייק סיטי ב-18 ביוני 1913, ונולדו להם שישה ילדים. לאחר מות אשתו הראשונה, ב-1 במרץ 1972, התחתן ווטקינס עם דורותי אווה ווטקינס בסולט לייק סיטי. לאחר נישואיהם עברו לגור באורם.

 כהונה בסנאט 
 פרויקט אגן ובר 
תכנון פרויקט אגן ובר החל ב-1942, אך הושעה במהלך שנות המלחמה. לאחר בחירתו של ווטקינס לסנאט ב-1946, עם הביקוש הגובר למים עירוניים והצורך בהשקיה של אדמות חקלאיות, הוא החל לדחוף לחידוש חקיקה התומכת בתוכנית הפיתוח. חקירות נעשו בינואר 1948, והובילו לדו"ח שהוצא ביולי 1949 והמליץ על יצירת מאגר לאגירת עודפי מים מנהרות אוגדן וובר שאליהם ניתן היה לגשת מאוחר יותר לשימוש באדמות חקלאיות.

ב-29 באוגוסט 1949, הקונגרס אישר את הפרויקט שהסמיך את מזכיר הפנים של ארצות הברית, באמצעות לשכת הטיוב "להקים, להפעיל ולתחזק מאגרים, עבודות השקיה וניקוז, חשמל מפעלים וקווי תמסורת באזור." הוא אישר שניתן לפתח ארגון שמירה במדינת יוטה כדי לגבות מיסים ולהפוך את הפרויקט לתמיכה עצמית. ב-9 ביולי 1952 בוצע הקצאה ראשונה של כספי הבנייה. בשנת 1969, כדי לכבד את ווטקינס על כך שהפרויקט התעורר לחיים, שונה שם סכר וילארד לסכר ארתור ו. ווטקינס.

 ענייני האינדיאנים 
ווטקינס מונה ליושב ראש ועדת הפנים של הסנאט לענייני האינדיאנים ב-1947, זמן קצר לאחר שנבחר לסנאט. למרות שאמונותיו המורמוניות בנוגע לאינדיאנים צוטטו על ידי רבים כבסיס למדיניות הסיום האינדיאנית בה נוקט ווטקינס, הוא גם הושפע לא רק מהילדות שלו שגדל במערב בשולי שמורת אוינטה ואוראי, אך גם על ידי תנועות תרבותיות שונות באותה תקופה. "תרבות הקונפורמיות" – לחץ אינסופי להיות יציב ונורמלי, ולפחד מה"איום הקומוניסטי חסר האל" – שאפיין את אמריקה של שנות החמישים, דחף את החברה כולה להתענג על תחושת החופש האמריקאית, כמו גם האחריות.

ניתן לראות בבירור את הערכים הללו במה שווטקינס כינה את מדיניותו, "שחרור האינדיאני ממעמד שמורות", משווה אותה להצהרת האמנציפציה, ששחררה עבדים במהלך מלחמת האזרחים. ווטקינס היה הכוח המניע מאחורי סיום המעמד. תפקידו כיו"ר ועדת המשנה של הסנאט של ארצות הברית לענייני האינדיאנים נתן לו מינוף עצום לקביעת כיוון המדיניות האינדיאנית הפדרלית והוא ביסס את השפעתו באמצעות מחוקקים מערביים אחרים. בעוד שמפלגתיות אולי מילאה תפקיד, ייתכן שהמיקום הגאוגרפי היה מניע חזק בהרבה מהשתייכות למפלגה. הריכוז הגדול ביותר של אוכלוסיות ילידים ואדמות פדרליות נמצא במדינות מערביות, וכך גם פארקים לאומיים ופרויקטים של סכרים.

בתחילה הוא נפגש עם חבר הקונגרס הרפובליקני של ויומינג ויליאם ה. הריסון ואורם לואיס, הרפובליקני באריזונה ועוזר מזכיר הפנים, כדי למפות אסטרטגיה ב-27 בפברואר 1953. שיחות שלאחר מכן נערכו עם חבר הקונגרס הרפובליקני של דקוטה הדרומית אליס ברי, הסנאטור הדמוקרטי בנבדה פטריק מק'קארן, הסנאטור הרפובליקני של דקוטה הדרומית קארל א. מונדט, הסנאטור הרפובליקני של דקוטה הצפונית ויליאם לנגר, והסנאטור הדמוקרטי של וושינגטון הנרי מ. ג'קסון. לאחר סדרה של התייעצויות, המדיניות שחזה ווטקינס נקבעה עם ארבעה עקרונות יסוד:
 1. לבטל חוקים שהתייחסו לאינדיאנים כשונים מאמריקאים אחרים;
 2. לפרק את ה-BIA, לתת אחריות על ענייניהם לשבטים עצמם, או במידת הצורך להעביר חלק מחובותיו לסוכנויות פדרליות ומדינתיות אחרות;
 3. להפסיק את הפיקוח הפדרלי על אינדיבידואלים; ו
 4. להפסיק את אחריות האפוטרופסות הפדרלית לשבטים אינדיאנים ומשאביהם.

בתחילת יוני 1953, הסנאטור ג'קסון הציג את חוק הסיום בסנאט והנציג הריסון הציג אותה בבית הנבחרים. הרגע המכונן לחקיקה של ווטקינס הגיע ב-1 באוגוסט 1953, עם קבלת החלטה 108 של בית הנבחרים, שהפכה את המדיניות השוטפת של הממשל הפדרלי לביטול וקבעה את שלושת-עשר השבטים הראשונים שיוכלו עליהם. העברת ההחלטה לא סיימה, כשלעצמה, אף שבט, אך היא קבעה כי על בסיס שבט אחר שבט, תחוקק חקיקה למי שייחשב מספיק מסוגל לקיים את עצמם.

ווטקינס וחבריו המחוקקים פעלו מתוך אמונה שהם צריכים "לתקן את הבעיה האינדיאנית" אחת ולתמיד, והם האמינו שהטמעה של השבטים בתרבות המיינסטרים היא התקווה הטובה ביותר שלהם להישרדות. זו הייתה בעיה דחופה, שעלתה לממשלה כסף בזמן של חובות מלחמה עצומים, ונראה שהאמצעים הצדיקו את המטרה המבוקשת.

באותה תקופה, שבטים אינדיאנים רבים הגיבו נגד מדיניות מוצעת זו; בהמשך הרומן שלה, "שומר הלילה", לואיז ארדריך מצטטת ממכתביו של סבה, פטריק גורנו, ששימש כיו"ר הוועדה המייעצת של להקת הרי הצבים Chippewa. בשפל כוחם של האינדיאנים, המשלחת של ועדה זו נדחקה לאחור, כותב ארדריך, בהיותה הלהקה האינדיאנית הראשונה ש"עלתה הגנה עזה וניצחה". The Menominee, בראשות עדה דיר זכתה להכרה פדרלית, פרטים המתוארים בספר הזיכרונות שלה, Making a Difference: My fight for Native Rights and Social Justice.

עד 1954, המדיניות עמדה בסימן שאלה גם בכנס של מדעני חברה, בעיקר אנתרופולוגים, שהגיעו למסקנה כי המחשבה ש"התבוללות של האינדיאני האמריקני בזרם הרגיל של החיים האמריקאים היא בלתי נמנעת, ששבטים וקהילות אינדיאנים ייעלמו" היא בלתי מוצדקת לחלוטין.

למרות שהחקיקה הייתה אמורה לתת לשבטים מידע ולקבל את הסכמתם, שבטים רבים חשו לחץ להסכים. לדוגמה, ה-Menominee קיבל הקצאה של 8.5 מיליון דולר ב-1951 כדי ליישב תביעה של ניהול כושל של BIA, אבל כדי לקבל את התשלום, נאמר להמציא תוכנית לסיום. כשדיבר עם שבטי קלאמת, ווטקינס קרא את ברכתו של אלוהים עם סיום ואם זה לא היווה מספיק מוטיבציה, שלוש האפשרויות שהוצעו כוונו בבירור להפסקת היחסים השבטיים עם הממשלה: 1) לפרוש מהשבט ולקבל הסדר במזומן עבור כל חלק שהגיע להם מנכסי השבט; 2) להישאר בשבט ולעזור להקים אגודה שבטית שתנהל את תחומי האמון במקום הממשל הפדרלי; או 3) לסרב להסדר במזומן והממשלה תמנה אפוטרופוס לניהול שאר הנכסים של השבט. אפילו אומת האוסאז' של אוקלהומה נקראה על ידי הנציב לענייני האינדיאנים, דילון ס. מאייר, להתכונן לסיום ולתשלום מיסים מכיוון ש"המדינה הטובה בעולם" הייתה זקוקה לתמיכה כספית מכל האזרחים כדי להילחם בקומוניסטים בקוריאה הצפונית.

כאשר ווטקינס הציע לסיים את שבט האינדיאנים פאיוטה ביוטה, למרות העובדה שהם לא עמדו באמות המידה הקבועות של "מוכנות" של המדיניות, זה לא כלל הגנות על זכויות המינרלים של השבט. רק מחאה ציבורית על אובדן זכויות המינרלים אילצה הוספת הגנות על הנפט שלהם לחשבון הסיום שלהם. הדעה הרווחת הייתה שזכויותיהם של ילידי אלסקה ליער הלאומי טונגאס ננטשו לטובת אינטרסים של עץ תאגידי. סיום מערב אורגון של שבטי סילץ והגראנד רונד נתפסו על ידי מתיישבים ופוליטיקאים של המדינה כאמצעי לשחרור משאבי טבע שבטיים כאמצעי ללא עלות לשיפור הכלכלות המקומיות.

עוד לפני שווטקינס הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש, המדיניות שבה נקט התבררה כבעלת השפעות הרות אסון על העמים הילידים, כצפוי. השבטים נותקו משירותי חינוך, בריאות, דיור, תברואה ומקורות שירות ומשאבים נלווים. התוכנית גרמה ישירות לריקבון בתוך השבט כולל עוני, אלכוהוליזם, שיעורי התאבדות גבוהים, הישגים לימודיים נמוכים, התפוררות המשפחה, דיור לקוי, שיעורי נשירה גבוהים מבית הספר, סחר בנשים אינדיאניות לזנות, מספרים לא פרופורציונליים במוסדות עונשין, עלייה בתמותת תינוקות, ירידה בתוחלת החיים ואובדן זהות. בנוסף, עידן הקונפורמיות עבר לתוך שנות ה-60 וקריאותיו לשינוי חברתי ורגישות גוברת לזכויות המיעוט ולמעמד האישה.

 חוק הפליטים משנת 1953 
ההגירה הייתה נושא חשוב לקראת הבחירות ב-1952. חוק מק'קארן-וולטר, שהממשל של הנשיא הארי טרומן העביר זה עתה, זכה לביקורת לא רק פנימית, אלא ברחבי אירופה כמדיניות ששמרה על אפליה גזעית ודתית שיטתית ומקשה על הגירה המבוססת על עוינות וחוסר אמון כלפי זרים, פחד משתולל של קומוניזם, ותביעות ביטחון מופרכות. עם בחירתו של דווייט ד. אייזנהאואר, במקום הניסיון לשנות את חוק מק'קארן, התקבלה החלטה לספק הצעת חוק סיוע לשעת חירום, שתיראה כתוכנית זמנית. ב-22 באפריל 1953, אייזנהאואר הציג בפני הקונגרס מצגת המתארת את הקריטריונים העיקריים שלו להצעת חוק פליטים: חסות של אזרח ראוי לכך שלפליט יש עבודה, דיור ולא יהפוך לנתמך של המדינה; הוכחה שהפליט יתקבל בחזרה לארץ מוצאו; יש לספק מידע רקע מלא עבור השנתיים האחרונות. בהתחשב במידע זה, הדגיש אייזנהאואר כי שום אפליה על בסיס גזע, דת או מוצא לא תאסור על הוצאת ויזה וכי תינתן עדיפות לאותם פליטים בעלי כישורים הדרושים בארצות הברית או שהיו בני משפחה של אזרחי ארצות הברית.

ב-31 במאי 1953, הציג הסנאטור ווטקינס, כיו"ר ועדת המשנה להגירה של הסנאט הצעת חוק ל-Refugee Relief Act, המבוססת במידה רבה על הצעתו והמלצותיו של אייזנהאואר. שני המרכיבים המכריעים של הצעת החוק היו שהיא הבדילה את מכסות הפליטים ממכסות הוויזות והיא הגדירה את המונחים "פליט" (אדם העומד בפני רדיפה המתגורר במדינה לא קומוניסטית), "נמלט" (אדם העומד בפני רדיפה שחי כיום במדינה קהילה, מדינה או אזור שנשלט על ידי קומוניסטים) ו"מגורש" (פליט בעל מורשת גרמנית שהוצא ממדינה או אזור בשליטה סובייטית). הדיונים בקונגרס על הצעת החוק כללו נציגים מארגונים קתולים, יהודים ופרוטסטנטים, אך לא הייתה ביניהם הסכמה אם יש לאשר את הצעת החוק, או לדחותה.

הצעת החוק עברה ב-7 באוגוסט 1953; נמתחה ביקורת על הדרת פליטים נחשקים רבים, הדרת מעסיקים או עמותות ממתן חסות לפליטים, ביורוקרטיה מוגזמת הכרוכה בהשגת אישורים ביטחוניים וכישלון כללי בהבאת פליטים נואשים בכל מקום ליד המכסות המורשות; והונח לה לפקוע ב-31 בדצמבר 1956.

 ועדת ווטקינס 
בתחילת 1950, כשהסנאטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי מוויסקונסין החל בטיהורים האנטי-קומוניסטיים שלו, הוא מצא תמיכה רבה מהציבור הרחב ועמיתיו. עם זאת, עד 1952, חלק מהתקפותיו סייעו להוביל לתבוסה של יריבים דמוקרטיים ואף הביאו לביקורת מצד חלק ממפלגתו על כך שביזה את התכונות הנדרשות מפקיד ציבור. עד 1953, עם הסחף הרפובליקני בבית הלבן ובבתי המחוקקים התקפותיו הפכו למתקפה על מפלגתו שלו. ב-22 באפריל 1954, מקארתי פתח בשימועים לחקירת ביטחון צבא ארצות הברית. שודר בטלוויזיה הלאומית, מקארתי ביזה עדים, התעלם מנימוסים נפוצים, ערער את ההליך הפרלמנטרי,"The Censure Case of Joseph McCarthy of Wisconsin (1954)". US Senate. Retrieved January 1, 2015. והפנה לרעה את דעת הקהל נגד עצמו ונגד הממשלה.

ב-11 ביוני 1954, הסנאטור הרפובליקני ראלף פלנדרס מוורמונט הציג צעד להדיח את מקארתי מכל תפקידיו. היו רבים בסנאט שהאמינו שיש לצמצם את מקארתי, אבל לא הייתה הסכמה ברורה אם הדחתו כיו"ר שלו הייתה מוצדקת בגלל כללים על ותק ופרוטוקול תקין. משוכנעים על ידי עמיתים כי קל יותר להגיע לביקורת, ב-30 ביולי 1954, הציג פלנדרס החלטה הקוראת לצינון של מקארתי, תוך ציון כי התנהגותו של מקארתי פועלת "בניגוד למסורות הסנאטוריות" והביאה לכלל המוניטין של הגוף. "לא הפרת הנימוס שלו, או חוקים או לפעמים אפילו חוקים כל כך מטרידה", אלא דפוס ההתנהגות הכללי שלו. בסופו של דבר התווסף להחלטת הנטייה "שטר פרטים" המפרט 46 אישומים.

לפני מקארתי, היו רק חמישה מקרים של צנזורה בהיסטוריה של הסנאט, אבל התנהלותו הפכה למקוממת עד כדי כך שהיה הרגשה שצריך לעשות משהו. סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון, מינה ועדה דו-מפלגתית, בראשות ווטקינס, כדי לבדוק ולקבוע אם הגינוי היה מוצדק. ב-5 באוגוסט 1954 פורסמו שמות חברי הוועדה: ארתור ווטקינס (רפובליקני יוטה), פרנק קרלסון (רפובליקני מקנזס), פרנסיס קייס (רפובליקני מדקוטה הדרומית), אדווין סי ג'ונסון (דמוקרטי מקולורדו), ג'ון סטניס (דמוקרטי ממיסיסיפי), וסם ארווין (דמוקרטי מקרוליינה הצפונית). הסנאטורים נבחרו על ידי ניקסון כיוון שהם היו אנשים ששיחקו לפי החוקים, שזכו לכבוד מצד סנאטורים אחרים, לא היו כלבי ציד ליברליים או תקשורתיים, ולא התמודדו לנשיאות. הם החלו להיפגש ב-31 באוגוסט 1954, למשך חודשיים של דיונים.

ועדת ווטקינס חילקה את 46 הסעיפים לחמש קטגוריות: זלזול בסנאט או ועדה סנאטורית; עידוד עובדים פדרליים לעבור על החוק; קבלת מסמכים מסווגים מתיקים מנהלים; התעללות בעמיתים בסנאט; והתעללות באנשי צבא. ווטקינס מנע מצלמות טלוויזיה וכלי תקשורת מהדיונים, והתעקש שמקארתי יעמוד בפרוטוקול הסנאט. כשמקארתי הופיע בפני הוועדה והחל להעליב את חברי הוועדה, ווטקינס סילק אותו מהנהלים. רוב האישומים נדחו או בגלל שנפלו לפעולות שהיו נסבלות זה מכבר, או שהם נשפטו כבעלי פוטנציאל להגביל את חקירות הסנאטוריות בעתיד. שני האישומים שהחליטו לבסוף להעלות קשורים לאי השתתפותו בוועדת המשנה לענייני כללים ומינהל, שקראה לו להעיד ב-1951 וב-1952, ולהתעללותו בבריגדיר גנרל ראלף וו. צוויקר בדיונים בצבא ב-1954. בסופו של דבר בוטלה הספירה של צוויקר ונוספה אחת בנוגע להצהרותיו על ועדת ווטקינס עצמה. ניסיון אחרון אחד נעשה לפני שהאשמות הובאו בפני הסנאט המלא כדי לקבל את התנצלות מקארתי, אך הוא סירב.

שני הסעיפים עליהם הצביע הסנאט בסופו של דבר היו:
 (1) סירובו להופיע בפני ועדת המשנה לענייני הרשאות ובחירות כדי לענות על שאלות על אופיו האישי, והפרעתו הכללית לעבודת ההרכב במהלך חקירתו ב-1951 וב-1952; ו
 (2) "האשמת שלושה חברים בוועדה הנבחרה ב"הונאה מכוונת" ו"הונאה" בשל אי פסילת עצמם; בהצהרה לעיתונות ב-4 בנובמבר 1954, כי מושב הסנאט המיוחד שהיה אמור להתחיל ב-8 בנובמבר 1954, הייתה "מסיבת לינץ'"...

ב-2 בדצמבר 1954, הסנאט הצביע בעד "לגנות" את מקארתי בשני הסעיפים בהצבעה של 67 מול 22. הדמוקרטים הנוכחים הצביעו פה אחד והרפובליקנים היו חלוקים בשאלה האם הגינוי צריך לנצח. ג'ון קנדי, שאושפז לצורך ניתוח גב, לא נכח בהצבעה ולא ציין באופן ספציפי כיצד היה מצביע.

 אחרי הסנאט 
הרטוריקה האנטי-קומוניסטית של מקארתי עדיין הייתה פופולרית בקרב ציבור הבוחרים של יוטה והשפיעה על הצעתו של ווטקינס לבחירה מחדש ב-1958. מושל יוטה לשעבר ג'. בארקן לי ניצל את ההזדמנות כדי להתנגד לווטקינס למועמדות לסנאטור. למרות שווטקינס ניצח בפריימריז הרפובליקני, לי התמודד כעצמאי בבחירות הכלליות. זה גרם לפיצול בהצבעה הרפובליקנית ואפשר לדמוקרט פרנק מוס לזכות במושב. לי המשיך לקריירה ארוכה כראש עיריית סולט לייק סיטי. מוס כיהן שלוש קדנציות בסנאט, והפסיד לאורין האץ' הרפובליקני ב-1976.

לאחר תבוסתו, ווטקינס נשכר כיועץ למזכיר הפנים פרד סיטון, אך עזב ב-1960 כדי לקבל מינוי על ידי אייזנהאואר בוועדת התביעות האינדיאנית, והפך ליו"ר שלה ולאחר מכן לנציב הראשי שלה. ב-1967 פרש ווטקינס כדי לכתוב את זיכרונותיו ובשנת 1969 פרסם ספר בשם "די חבל", אשר פירט את עבודת ועדת ווטקינס ואת הביקורת על ג'וזף מקארתי.

 מותו 
ווטקינס נפטר באורם, יוטה, ב-1 בספטמבר 1973, ונקבר בבית הקברות Eastlawn Memorial Hills, Orem, County Utah, יוטה, ב-3 בספטמבר 1973.

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי יוטה
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-20
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ניו יורק
קטגוריה:בוגרי בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת בריגהאם יאנג
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מיוטה
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1886
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1973