אמנת ריו דה ז'ניירו

האמנה הבין-אמריקאית לסיוע הדדי (הידועה בכינויים; הסכם ריו, אמנת הסיוע ההדדית, או בראשי תיבות בשפה הספרדית TIAR - Tratado Interamericano de Asistencia Recíproca) הוא הסכם בין-ממשלתי שנחתם כהסכם ביטחון קיבוצי בריו דה ז'ניירו, ברזיל, בין מדינות רבות ביבשת אמריקה.

העיקרון המרכזי הכלול באמנה הוא שתקיפה נגד אחת מהמדינות תחשב לתקיפה על כולן.

האמנה נוצרה לראשונה בשנת 1947 ונכנסה לתוקף שנה לאחר מכן בשנת 1948, בהתאם לסעיף 22 של האמנה. איי בהאמה הייתה המדינה האחרונה שחתמה על האמנה בשנת 1982.

 רקע 
ארצות הברית שמרה על מדיניות הגנה חצי כדורית ביחס להשפעה האירופית תחת דוקטרינת מונרו מ-1823 ואילך, והפכה ליותר ויותר מעורבת בעקבות פרסום ה"מסקנה של רווזולט" ב-1904. במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 ארצות הברית נבהלה מפני שיתופי פעולה בין מדינות הציר למדינות הנמצאות באמריקה הלטינית. איומים אסטרטגיים שהיו לכאורה נגד תעלת פנמה היו האיומים שהדאיגו הכי הרבה את המדינה הגדולה ביותר באוכלוסייה באמריקה.

במהלך מלחמת העולם השנייה הצליחה הממשלה האמריקאית להשיג תמיכה לבעלות הברית מכל הממשלות ביבשת אמריקה למעט אורוגוואי (שנשארה נייטרלית עד 22 בפברואר 1945) וארגנטינה (היא הכריזה מלחמה על מדינות הציר ב-27 במרץ 1945).

עם זאת, מדינות אמריקה הלטינית לא היו חלק בהרבה מהדיונים של בעלות הברית. שגריר ברזיל בוושינגטון, קרלוס מרטינס פריירה א-סוזה, מחא על הפרת נורמות של התיעצויות בין-אמריקאיות. מחאות אלו הובילו לסדרה של התייעצויות וכן להצעה מקסיקנית לפגישה בין-אמריקאית. בוועידה הבין-אמריקאית לבעיות מלחמה ושלום, בטירת צ'פולטפק במקסיקו סיטי במהלך פברואר ומרץ 1945, נערכו דיונים על הסדר העולמי שלאחר המלחמה, בשיחה נכחו שר החוץ האמריקני ושרי החוץ של שאר המדינות ביבשת אמריקה. כל מדינות אמריקה הלטינית נכחו מלבד אל סלבדור וארגנטינה. משיחות אלה נוצר חוק צ'פולטפק (על שם המקום בו נפגשו). החוק כלל מסגרת למשא ומתן על אמנת ביטחון אזורית. הוא גם עיצב את הלחץ של אמריקה הלטינית במהלך ועידת האומות המאוחדות בסן פרנסיסקו לסעיפים באמנת האו"ם כדי להקל על הגנה קולקטיבית אזורית, במסגרת סעיף 51.

בתחילה תוכננה ועידת הביטחון להתקיים בריו דה ז'ניירו באוקטובר 1945 אך היא נדחתה למרץ 1946. גם התאריך במרץ 1946 נדחה לתאריך לא ידוע. מה שעיכב את הוועידה היו מחלוקות בין ארצות הברית לחואן פרון (נשיא ארגנטינה באותו הזמן). החשש האמריקאי, לצד זה של כמה מדינות בדרום אמריקה בנוגע לפרוניזם, העלה את האפשרות לכלול התערבות קולקטיבית לשימור הדמוקרטיה בוועידת הביטחון. במהלך העיכוב, גברה המתיחות העולמית בין ארצות הברית לברית המועצות.

 היסטוריה 
 החתימה 
האמנה הבין-אמריקאית לסיוע הדדי הייתה הראשונה מבין רבים שנקראים "הסכמי ביטחון הדדיים", האמנה אומצה על ידי החותמים המקוריים ב-2 בספטמבר 1947 בריו דה ז'ניירו (ומכאן השם המדובר "אמנת ריו"). האמנה נכנסה לתוקף ב-3 בדצמבר 1948 ונרשמה באו"ם ב-20 בדצמבר 1948. למעט טרינידד וטובגו (1967) ואיי בהאמה (1982), אף מדינות שהפכו עצמאיות לאחר 1947 לא הצטרפו לאמנה. קנדה עדיין לא חברה, אם כי כבר יש לה התחייבויות הגנה נפרדות עם ארצות הברית.

 המאה ה-20 
 המלחמה הקרה 
כאשר ממשלות מהפכניות ולאומניות התפשטו באמריקה הלטינית בשנות ה-50 וה-60, התפוגג הפחד מאויב משותף שנחווה במהלך מלחמת העולם השנייה והרעיון של שיתוף פעולה הגנתי הפך לפחות חשוב בעיני רוב המדינות ביבשת. ממשלות אמריקה הלטינית החלו לראות בשיתוף פעולה בין-אמריקאי הכפוף לרצונה של ארצות הברית ויתור על ריבונותן ועל זהותן העצמאית.

 המשך המאה העשרים 
למרות שהפעולה של ארצות הברית במהלך ההפיכה בגואטמלה ב-1954 ופלישת מפרץ החזירים ב-1961 עוררה שאלות בקרב ממשלות אמריקה הלטינית, הגישה החד-צדדית של ארצות הברית והפלישה לרפובליקה הדומיניקנית ב-1965 במהלך מלחמת האזרחים הדומיניקנית, היא מה שגרם לחברות רבות בברית להאמין שארצות הברית לא מכבדת את העקרונות של כל הצדדים. בנוסף, במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982, ארצות הברית הייתה בצידה את הממלכה המאוחדת ולא ארגנטינה בטענה שארגנטינה הייתה המדינה התוקפת ולא הפוך. מעשה זה נתפס בעיני רוב מדינות אמריקה הלטינית ככישלון הסופי של האמנה.

 המאה ה-21 
בספטמבר 2002, תוך ציון הדוגמה של פוקלנד ובציפייה לפלישה לעיראק, פרשה מקסיקו רשמית מההסכם, לאחר שנתיים, ההסכם עם מקסיקו הוקע. בשנת 2008, איחוד מדינות דרום אמריקה (UNASUR) הקים מועצת ביטחון אזורית חדשה כדי לנהל את יעדי ההגנה שלהם. ב-5 ביוני 2012, מדינות הברית הבוליבריאנית לאמריקה (ALBA) בוליביה, אקוודור, ניקרגואה וונצואלה, בהנהגת ממשלות שמאל, יזמו את הפרישה מהאמנה, ההסכם הוקע רשמית על ידי ניקרגואה ב-20 בספטמבר 2012, בוליביה ב-17 באוקטובר 2012, ונצואלה ב-14 במאי 2013 ואקוודור ב-19 בפברואר 2014.

 שימוש באמנה 
האמנה הופעלה פעמים רבות במהלך שנות ה-50 וה-60, במיוחד התמיכה פה אחד במצור הימי של ארצות הברית במהלך משבר הטילים בקובה. בשנת 2001, ארצות הברית השתמשה באמנה לאחר פיגועי 11 בספטמבר.

בשנת 2019, במהלך משבר נשיאותי בוונצואלה בין הנשיא המכהן ניקולס מדורו לבין נשיא האספה הלאומית של ונצואלה חואן גואידו העומד בראשות האופוזיציה, גואידו יזם שיחות המבקשות לחזור להסכם. ב-11 במאי, שלח גואידו מכתב למזכיר ארגון המדינות האמריקאיות (OAS), לואיס אלמגרו, וביקש שונצואלה תחזור לאמנה. ב-29 במאי 2019 אישרה האספה הלאומית את חזרתה של ונצואלה בדיון מקדים. האספה הלאומית אישרה את חזרתה של ונצואלה באופן רשמי ביולי 2019.

 חברים באמנה 
 חברים בהווה 
  (1948–הווה)
  (1982–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–הווה)
  (1967–הווה)
  (1948–הווה)
  (1948–2019, 2020–הווה)
  (1948–2015, 2019–הווה)

 חברים שהושעו 
  (1948–1962)

 חברים לשעבר 
  (1948–2014)
  (1948–2016)
  (1948–2004)
  (1948–2014)

 ראו גם 
 ארגון אמנה לביטחון קולקטיבי
 ארגון האמנה הצפון-אטלנטית
 ברית צבאית

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ארצות הברית: אמנות והסכמים
קטגוריה:המלחמה הקרה: אמנות והסכמים
קטגוריה:יחסי ארצות הברית – קובה
קטגוריה:המלחמה הקרה: דוקטרינות ואסטרטגיות
קטגוריה:אמריקה הלטינית: היסטוריה
קטגוריה:ריו דה ז'ניירו: היסטוריה