ברכת החיים

ברכת החיים, היא ביטוי לוואי של ברכה, הנוסף לשמו של אדם בחייו.

 מקורות ראשונים 
יסודה של ברכת החיים במאמר המדרש: "אמר רבי יצחק: כל מי שהוא מזכיר את הצדיק ואינו מברכו עובר בעשה, מה טעמיה? (משלי י, ז) זֵכֶר צַדִּיק לִבְרָכָה". לדעתו של ר' יאיר חיים בכרך מאמר זה נסוב על צדיק בחייו, שכן חובה זו לברך נדרשת בבבלי מפסוק שנאמר על אברהם אבינו בעודו בחייו, ומכאן "דזֵכֶר צַדִּיק לִבְרָכָה בחי מיירי (מדובר)". אף לדעתו של החוקר שמואל וינגרטן: "אין כל הכרח לדייק ש'מזכיר את הצדיק' לאחר מותו דווקא".

בספרות חז"ל מצאנו את הברכה 'זכור לטוב' המוצמדת בדרך כלל לאליהו הנביא וזאת על יסוד המסורת שאליהו הנביא חי חיי נצח: "אליהו חי הוא". מקורות חז"ל רבים משתמשים בברכה זכור לטוב בהתייחס לפעילות אנושית של אליהו בהווה. כך הוא במדרש: "הוא אליהו זכור לטוב שלא חטא הוא חי וקים", כך הוא גם נוסח הההכרזה בברית מילה: "זֶה הַכִּסֵּא שֶׁל אֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא זָכוּר לַטּוֹב".

הברכה זכור לטוב, בעברית או בארמית, מופיעה בכתובות הכרת תודה לנדיבים בבתי כנסת עתיקים בארץ ישראל, כמו בית הכנסת בכורזים, בכפר קנא, בעין גדי, בחמת גדר, בנערן, ועוד. כל האזכורים יכולים להתפרש כברכה לנדיבים בחייהם.
לדברי שאול ליברמן: 

הברכה זכור לטוב נזכרת גם בתעודות מהגניזה הקהירית בהתייחס לאדם חי. מספר חסידים עולה כי ניתן להשתמש בברכה זכור לטוב אף לאדם בחייו ואף לשאינו-יהודי: "אם אדם מדבר בשבח צדיקים, בין יהודים בין גויים, כגון אותו פלוני עשה לישראל אותה הטובה, רשאי לומר זכור לטוב".
250px|ממוזער|שמאל|ברכת החיים, כתובת הקדשה בפסיפס בית הכנסת בנערן: "דכירה לטב [זכורה לטוב] חליפה ברת רבי ספרה דאתחזקת בהדין אתרה (קדי)שה אמן". נמצאת כיום במוזיאון השומרוני הטוב

ברכת החיים מתקופת האמוראים נזכרת בבבלי ביחס לאמורא רב, ונאמרה עליו, כפי הנראה, בחייו: "דבר זה רבינו הגדול אמרו, המקום יהיה בעזרו".

 היסטוריה ותפוצה 
ניתן לאפיין ולתקף את צורות השימוש של ברכת החיים באופן כרונולוגי, על דרך כלל:

ברכת החיים הרווחת בתקופת הגאונים היא נַטְרֵיהּ רַחֲמָנָא (ישמרהו צורו), בראשי תיבות: נ"ר; באיגרת שכתב רב האי גאון על אודות ר' שמריה בן אלחנן: "ועמדנו על אשר הזכיר אלוף נט' רח' [נטריה רחמנא], משבחו של רב המובהק אדירנו איתננו רבנו שמריה ראש שורת נהרדעאי [...] יאמצהו קדושנו ויסעדהו ויעזהו ויעודדהו".

בקרב חכמי ספרד, בייחוד בתקופת תור הזהב, נפוץ היה השימוש בברכה נטריה רחמנא, וגם ביטוי בנוסח דומה: נַטְרֵיהּ רַחֲמָנָא וּפַרְקֵיהּ (ישמרהו צורו ויגאלהו), בראשי תיבות: נר"ו. נוסח זה נזכר כבר בשו"ת ר"י מיגאש, והוא רווח מאוד בכתבי רמב"ן ביחס לרבו ר' יהודה בר יקר, ובכתבי הרשב"א ביחס לרמב"ן. ביטוי זה נזכר גם אצל ראשונים שאינם מספרד, כמו בחיבור 'שבולי הלקט' לר' צדקיה בן אברהם. ברכת החיים נר"ו שגורה מאוד גם בקורפוס ההלכתי של ר' יוסף קארו, על רבותיו וחבריו.

הברכה נר"ו באה לידי שימוש רווח בתרגום העברי שלה: ישמרהו צורו ויחיהו, בראשי תיבות יצ"ו, י"צ או ישצ"ו. אפשרות נוספת לפענוח היא: יחיה צדיק וזרעו. השימוש בברכה זו חוצה תקופות וגבולות. האזכורים המוקדמים ביותר הם בתשובות הרמב"ם הרשב"א והרא"ש, ונוכחים באופן בולט במאה הט"ו אצל גדולי פוסקי אשכנז, איטליה ואלג'יר. ברכת החיים: יצ"ו הייתה נוכחת גם בחוג גורי האר"י.

במקביל, למן תקופת הגאונים ועד ראשית תקופת האחרונים, רווחה בקרב יהודי ארצות האסלאם, (ובהשפעת התחביר המוסלמי), הברכה שמרהו צורו, ובראשי תבות ש"צ. הברכה מופיעה באגרותיו של הרמב"ם, ובכתביהם של תלמידי הרי"ף, הרמב"ן, וחכמים נוספים. ראשי תיבות אלו גרמו לטעויות לעיתים כשנפתרו "שליח ציבור".

באשכנז הקדומה נעשה שימוש בברכת החיים: שיחיה, ביטוי זה מופיע לראשונה בתשובות רש"י נזכר גם על-ידי הראב"ן ונוכח מאוד בתשובות מהר"ם מרוטנבורג, בייחוד בצורת חתימתו: 'מאיר בן ברוך שיחיה', בתוספות בחלק ממסכתות התלמוד נזכר הביטוי משי"ח, שפתרונו: מורי שיחיה. ורסיה נוספת של ברכת 'שיחיה' הייתה נהוגה בפרובאנס בנוסח: צב"י (צדיק באמונתו יחיה).

ר' מרדכי בן הלל, תלמידו של מהר"ם, משתמש אף הוא בברכת 'שיחיה' או בקיצור: שי', על רבותיו, ולעיתים מרחיב הברכה בנוסח: שיחיה נצח, בראשי תיבות: ש"ן. שימוש בביטוי זה עושים במאה הט״ז חכמי פולין, הרמ"א ור' יואל סירקיש. בקרב אבות תנועת החסידות מזכיר ר' יעקב יוסף מפולנאה כמה פעמים את מורו הבעש"ט בברכת החיים: ש"ן. בקרב האחרונים בולט מאוד השימוש בברכה ש"ן בספר 'קצות החושן' של ר' אריה לייב הלר ובספר 'קונטרס הספיקות' של אחיו ר' יהודה כהנא הלר.

באזכורים ספורים בתשובות הרשב"א ומהר"ח אור זרוע, נזכרת ברכת החיים: יש"ב, שמשמעותה ישא ברכה, יהי שמו ברוך או יהי שלום בחילו.

מאשכנז של המאה הט"ו ידועה לנו גם ברכת החיים: שלי"ט או שליט"א (שיחיה לאורך ימים טובים אמן), המהווה התפתחות לברכת החיים האשכנזית 'שיחיה'. נזכרה לראשונה אצל ר' ישראל איסרלין ותלמידו ר' ישראל ברונא. בהגהות המפה מציין הרמ"א שני נוסחים של ברכת החיים שהיו שגורים בימיו: "אם ב' יוסף בן שמעון בעיר אחת והאחד מת אביו, וכתב בשטר יב"ש [יוסף בן שמעון] שלי"ט או נר"ו וכמו שכותבין על מי שאביו חי". כך היא גם חתימתו באחת מתשובותיו: "נאום משה בן לא"א מורי כמר ישראל שלי"ט הנקרא משה איסרלש מקראקא".

ברכת החיים הקדומה לנשים הינה: מנשים באהל תבורך או מנשים תבורך, בראשי תיבות: מנב"ת, מב"ת או מ"ת, על משקל שירת דבורה: "תְּבֹרַךְ מִנָּשִׁים יָעֵל אֵשֶׁת חֶבֶר הַקֵּינִי מִנָּשִׁים בָּאֹהֶל תְּבֹרָךְ" ברכה זו נזכרה בשו"ת הריב"ש, 'תרומת הדשן' ומהר"י מינץ. הרא"ש משתמש בברכה זו אף לשאינה-יהודיה: 'בצווי גבירתנו המלכה מב"ת'. ברכת החיים לנשים: שתחיה, נזכרה אצל המהרי"ל.

בקרב חכמי הספרדים, ערב הגירוש ולאחריו, הייתה רווחת גם ברכת החיים: ס"ט. כך פותח ר' דוד אבודרהם את ספרו: "אמר דוד בר יוסף ס"ט בר דוד נ"ע (נוחו עדן או נשמתו עדן) בן אבודרהם", מכאן שס"ט היא ברכת החיים ונ"ע ברכת המתים. משמעות ס"ט בהקשר זה הינה: סופו טוב. פעמים שבברכה זו מברך הכותב את עצמו.

על ברכת החיים שנהגה בקרב התימנים במאה הי"ט, מספר הנוסע והאתנוגרף היהודי, יעקב ספיר:

ברכת החיים ידועה נוספת היא: נרו יאיר. נראה שהברכה נרו יאיר היא התפתחות של הברכה נר"ו, שהייתה, כאמור, רווחת בימי הביניים. התיארוך הראשון של נרו יאיר אינו חד משמעי. צירוף המילים נרו יאיר במילואם, ללא ראשי תיבות, אינו ידוע עד המאה הי"ז ונזכר לראשונה בספרי הלכה של פוסקים אשכנזים. נרו יאיר בראשי תיבות: נ"י מופיע כבר בתשובות מהר"ם מרוטנבורג, ר' יהודה בן הרא"ש וב'שבולי הלקט'. חרף זאת, אין לדעת בוודאות אם הכוונה לברכת החיים: נרו יאיר או לשבח הרבני: נר ישראל. ברכת החיים: הי"ו (ה' ישמרהו ויחייהו) נזכרה, כנראה לראשונה, במאה הי"ח על-ידי החיד"א.

כיום רווחת ברכת החיים בעיקר בחוגים של יהדות אורתודוקסית: שליט"א על אדם חשוב; הי"ו כברכה שווה לכל נפש; נ"י או ני"ו (נרו יאיר ויזרח) לילדים ונערים. לאישה מקובלת הברכה: תחיה, ולעיתים במליצה: מנב"ת.

ממוזער|לישרים תהילה, מחזה מוסרי מאת רמח"ל, אמסטרדם תק"ג, 1743, עם ברכת החיים בשער: "ליום חתונת יעקב די-גאויש יצ"ו עם הכלה רחל די-ויגא אינריקש יצ"ו"

 'זכרונו לברכה' כברכת החיים 
השימוש בברכת החיים, והיפוכה ברכת המתים, מהווה אבן דרך במחקר לתיארוך זמנם של אישים ידועים. למרות המוסכמה כי הביטוי 'זכרונו לברכה' נחשב כברכת-מתים מובהקת, יצאו על כך עוררין. המקור הידוע הקושר את 'זכרונו לברכה' עם אדם מת נמצא בבבלי קידושין: "מכבדו בחייו ומכבדו במותו [...] במותו כיצד? [...] אומר זכרונו לברכה לחיי העולם הבא". המהרש"א ב'חידושי אגדות' על אתר, ציין: "גם בחייו מצינו שיש לומר זכרונו לברכה [...] ובמותו מוסיף לחיי עוה"ב".

עניין זה נידון בהרחבה במאה הי"ז בתשובה של ר' יאיר חיים בכרך, מחבר 'חוות יאיר', בנוגע להיתר עגונה על סמך תיעוד שבו נזכר הבעל בברכת המתים: ז"ל. בפסיקתו ערער הרב בכרך על ההחלטיות של ההוכחה:

לדעתו של ר' יעקב ברלין, מחכמי פיורדא במאה הי"ח, ההסתייגות של מחבר 'חוות יאיר' יפה רק בנידון של עגונה "דהוי איסור אשת איש, מה שאין כן לעניין ממון אין כאן ספק", אפוא, בדיני ממונות מהווה הביטוי ז"ל ראיה מובהקת על מותו של אדם. התייחסות נוספת לתשובה זו מהמאה הי"ט, נכתבה על-ידי ר' יצחק אבולעפיה: "ועם שראיתי להגאון הרב חוות יאיר שגם על החי ניתן ליאמר וליכתב ז"ל [...] כבר נהוג עלמא לכתוב על החי נר"ו ועל שוכני עפר נוחם עדן וז"ל, כידוע".
200px|שמאל|ממוזער|אוקלידוס, האג תק"מ, 1880. בהקדמה הזכיר המתרגם ר' ברוך שיק את הגר"א בברכת החיים: "בהיותי בק"ק ווילנא המעטירה אצל הרב המאור הגאון הגדול [...] החסיד המפורסם כמוה"ר אלי'[הו] נר"ו"

 ראו גם 
 ברכה (מנהג דתי)
 אליהו הנביא
 ס"ט

 לקריאה נוספת 
 הרב ברוך הלוי אפשטיין, מקור ברוך, וילנא תרפ"ח, מבוא, פרק ד', ז, עמ' צז-ק.
 שמואל וינגרטן, 'ז"ל כברכת החיים', סיני, פב, ה-ז (תשל"ח), עמ' רסז-רסט.
 ישראל דנדרוביץ, 'זכרונו לברכה על אדם חי', נזר התורה, יא (תשס"ה), עמ' קנז-קסח.

 קישורים חיצוניים 
יצ"ו, באתר מילוג
 חיד״א נר״ו, באתר ספריית הרמב"ם
 הוספת נ״י לשם, באתר פורום אוצר החכמה

 הערות שוליים 

2024 09
חיים
קטגוריה:מונחים ומושגים דתיים