פיתוי קטלני (סרט, 1992)

פיתוי קטלני (באנגלית: Poison Ivy) הוא סרט מתח ארוטי אמריקאי משנת 1992 שביימה קאט שיאה. הסרט מתאר את מערכת היחסים המסוכנת וההרסנית שנוצרת בין שתי נערות תיכון. בתפקידים הראשיים מככבות דרו ברימור ושרה גילברט.

הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-21 בינואר 1992, שם היה מועמד לפרס חבר השופטים הגדול של הסרט הטוב ביותר.  אף על פי שהיה כישלון קופתי, והכניס $1,829,804 עם ההקרנה המוגבלת ל-20 אולמות קולנוע עם תקציב של 3 מיליון דולר, הסרט קיבל המלצות חיוביות מפה לאוזן, והפך להצלחה בכבלים ובווידאו באמצע שנות ה-90. מאז הוא זכה למעמד של סרט פולחן.

 עלילה 
הסרט עוסק במערכת היחסים בין סילבי קופר (שרה גילברט), נערה מתבודדת ומתוסבכת, ובין אייבי (דרו ברימור) הכריזמטית והמניפולטיבית שמגיעה ממשפחה הרוסה. סילבי מפתחת קשר חברות קרוב עם אייבי, ומזמינה אותה לחייה ולבית משפחתה האמידה. אייבי מצליחה לשבות את לבם של בני המשפחה, במיוחד של אביה של סילבי, דאריל קופר (טום סקריט). ככל שהזמן עובר, מערכת היחסים בין אייבי לדאריל הופכת אינטנסיבית יותר ומסוכנת, בעוד סילבי מוצאת את עצמה נדחקת לשוליים בתוך חייה שלה. הסרט בוחן נושאים כמו פיתוי, בגידה, מיניות ומוסר, ומגיע לשיאים דרמטיים כאשר אייבי מתחילה להראות את כוונותיה האמיתיות.

 צוות השחקנים 
 דרו ברימור – בתפקיד אייבי, נערה ממורמרת וקסומה המושכת את בני משפחת קופר למערכת יחסים מסוכנת.
 שרה גילברט – בתפקיד סילבי קופר, נערה מתבודדת שמוצאת באייבי חברה קרובה אך מגלה שכוונותיה אינן טהורות.
 טום סקריט – בתפקיד דאריל קופר, אביה של סילבי, שמוצא עצמו נמשך לפיתויה של אייבי.
 שריל לאד – בתפקיד ג'ורג'י קופר, אמה החולנית של סילבי, שמרגישה את השפעתה ההרסנית של אייבי על משפחתה.

 הפקה 
הסרט לווה בשורה של אנקדוטות טריוויה יוצאות דופן. הבמאית קאט שיאה התעקשה מלכתחילה על ליהוקה של דרו ברימור לתפקיד אייבי, אף שזו נכשלה בהגעה לשני אודישנים ראשונים, ולבסוף זכתה בתפקיד לאחר מבחן מסך בבית הבמאית, כאשר למעשה שיאה כבר החליטה לשבצה. זה היה גם הסרט הקולנועי הראשון של לאונרדו דיקפריו, בהופעת קמאו קצרה וללא טקסט, תחת הקרדיט "Guy". העלילה נכתבה בהשראת חוויית נעורים של המפיקה מליסה גודארד, שחברתה פיתתה את אביה החורג, מייק מדאבוי. שיאה עצמה הציעה את שם הסרט Poison Ivy לאחר תחילת הצילומים, על אף ספקותיה, ושמות העבודה הקודמים היו Fast Lane, "Ivy" ו-Our House. הצילומים נמשכו 35 יום. אף שהסרט נכשל בקופות, הוא זכה להצלחה מחודשת בווידאו ובשידורי כבלים, הניבה רווחים ניכרים לאולפן והובילה להפקת שלושה סרטי המשך. הסרט נחשב כפותח תת-ז'אנר של "פאם פאטאלית צעירה" או "slutsploitation", שבו דמות נשית צעירה עושה שימוש במיניותה על מנת לפרק משפחה מבפנים. בסוף התסריט המקורי אייבי נותרה בחיים ויצאה לטרמפ, אולם דרישת חברת ניו ליין סינמה הובילה לצילום מחדש שבו דמותה נהרגת. שרה גילברט הקליטה דיבוב סיום שבו דמותה מביעה אהבה כלפי אייבי גם לאחר מותה – תוספת שעליה חלקו אנשי הצוות, אך שיאה התעקשה כי מתאימה לאופי הדמות. בדיעבד סיפרה גילברט כי ברימור הייתה "הכי מגניבה שהכירה", ואף חשפה ב-2021 כי הנשיקה הראשונה שלה עם אישה הייתה עם ברימור במהלך הצילומים. ברימור עצמה ציינה כי השתיים "התאמנו" על כך בקרון ההפקה

הן שריל לאד והן דרו ברימור הופיעו בדמויות המזוהות עם סדרת "המלאכיות של צ'ארלי" – לאד בסדרת הטלוויזיה המקורית משנות ה-70 וברימור בסרטי הקולנוע מאמצע שנות ה-2000 – מה שמבליט את חיבורן לדמויות נשיות עצמאיות ומיומנות במסגרת אותה סדרה. 

הבמאית שיאה, שביימה לפני כן סרטי דל-תקציב עבור רוג'ר קורמן, קיוותה כי הצלחת הסרט תפתח בפניה דלתות בהוליווד, אך במשך שש שנים לאחר מכן לא הצליחה לקדם פרויקטים חדשים, ואף נאלצה לשוב ולעבוד עם קורמן.

 צילומים 
האחוזה של משפחת קופר, הממוקמת ב-2208 West Live Oak Drive בלוס פליז, ידועה בכינויים "האחוזה של רחוב גלנדאוור" או "בית הרצח בלוס פליז". שמו האחרון נובע מאירוע טראגי משנת 1959, בו רצח רופא בשם הרולד פרלסון את אשתו והתאבד. הבית נמכר אך נותר נטוש במשך עשרות שנים, כשחפצי המשפחה המקורית עדיין נמצאים בו, מה שהפך אותו לאגדה אורבנית ידועה. למרות ההיסטוריה המצמררת שלו, הבית נבחר כאתר צילומים לסלט. 

בנוסף ללוס פליז, שמהווה שכונה עירונית-למחצה ויוקרתית בתוך לוס אנג'לס, הצילומים התקיימו גם בתיכון הקתולי אלברנו בעיירה סיירה מאדרה, פרבר שקט ומבודד יותר של לוס אנג'לס. השילוב בין המיקומים הללו הדגיש את הניגוד בין חיי היוקרה לבין האווירה הקהילתית של בית הספר. 

 ביקורות 
"פיתוי קטלני" קיבל ביקורות מעורבות עם צאתו. בעוד שחלק מהמבקרים שיבחו את המשחק של דרו ברימור ואת הנושאים הפסיכולוגיים שהסרט מציג, אחרים מתחו ביקורת על הטון האפל והסגנון הפרובוקטיבי. באתר Rotten Tomatoes הסרט מחזיק בציון של 38%, בהתבסס על מספר מוגבל של ביקורות.
למרות הביקורות המעורבות, הסרט זכה להצלחה מסוימת בקרב הקהל הצעיר והפך לסרט פולחן עם השנים. הוא גם הוליד סדרת המשכים לא רשמיים שיצאו ישירות לווידאו, אך אף אחד מהם לא זכה להצלחה או למעמד שהסרט המקורי השיג.
דמותה של אייבי דורגה במקום השישי ברשימת 26 "הבנות הרעות" המובילות בכל הזמנים על ידי אנטרטיינמנט ויקלי.

המעבר של דרו ברימור מתדמית כוכבת הילדים המוכרת שלה לדמות אירוטית ומניפולטיבית נתפס כמרכיב מרכזי בשיח הצופים על הסרט. רבים ציינו את ההופעה שלה כנקודת שיא, וראו בה ניסיון נועז ומצליח לשבור את התדמית הקודמת שלה, של הילדה המתוקה מ"אי.טי.". הסרט נוצל ככלי לקידום ברימור כסמל מין, כפי שמוזכר בחלק מהביקורות שמתייחסות אליה כאל "סמל מין בלתי מעורער". עם זאת, המהלך הזה לא היה חף ממחלוקת, וחלק מהביקורות הביעו אי נוחות ואף סלידה מהניצול לכאורה של דרו ברימור, שהייתה אז בת 17 בלבד, בסצנות ובזוויות צילום שנועדו להדגיש את מיניותה.

תפקיד זה היה שער הכניסה של ברימור לתפקידים בוגרים ואלימים יותר, שאת חלקם גילמה בסרטים אחרים שיצאו בסמוך. דוגמאות בולטות לכך הן סרט הטלוויזיה "The Amy Fisher Story" (1993), בו גילמה את נערת הסקס של לונג איילנד שביצעה ניסיון רצח, והסרט "Guncrazy" (1992), בו שיחקה נערה מרדנית שמסתבכת בפשעים אלימים.

תפקידים אלו, לצד תפקידה כאייבי, עיצבו את תדמיתה החדשה כ"ילדה רעה" של הוליווד והציגו אותה כשחקנית רבגונית, המסוגלת לגלם דמויות מורכבות ובעייתיות. לאחר שנים אלו, התרחקה ברימור מתפקידים אלימים ומיניים מפורשים, ופנתה בעיקר לתפקידים של "החברה הטובה" בקומדיות רומנטיות, דרמות קלילות וסרטים לכל המשפחה.

 בשיח התרבותי והקולנועי 
ההשוואות הנפוצות ביותר בקרב צופי הסרט הן ל"לוליטה" (בגלל מערכת היחסים בין נערה צעירה ומפתה לגבר מבוגר), "אינסטינקט בסיסי" ו"היד שמנענעת את העריסה" (כמותחן "השתלטות" או "השפעה רעה"), האחרונים יצאו באותה שנה לאקרנים. 

ההשוואה לספרו של ולדימיר נבוקוב "לוליטה" היא כנראה הבולטת ביותר. הביקורות רואות את אייבי כגרסה מודרנית וקטלנית יותר של הדמות הקלאסית. ב"לוליטה", הדמות הראשית משתמשת במיניותה כדי לתמרן את המבוגר המאוהב בה למען מטרותיה האישיות. אייבי עושה דבר דומה – היא מפתה את אביה של חברתה כדי להיכנס למשפחתה, אך בניגוד ללוליטה, המניעים של אייבי אלימים והרסניים הרבה יותר. 

הסרט היד שמנענעת את העריסה, שיצא בתחילת אותה שנה לאקרנים, הפך לסמל של ז'אנר המותחנים שבהם דמות נבל (בדרך כלל אישה) מסתננת לתוך משפחה "מושלמת" כדי להרוס אותה מבפנים. ההשוואה מדגישה את הציר העלילתי המרכזי של "פיתוי קטלני", ההסתננות של אייבי למשפחתה של סילבי. היא מוצגת כ"פורצת" שבאופן איטי ומחושב כובשת את כל אחד מבני המשפחה כדי להרוס את התא המשפחתי מבפנים ולהשתלט על הכל.

ההשוואה ל"אינסטינקט בסיסי" ממקמת את "פיתוי קטלני" בז'אנר המותחן האירוטי, אך גם מדגישה את ההבדלים ביניהם. בעוד שהראשון הוא מותחן הוליוודי גרנדיוזי עם מתח מובהק וסקס בוטה, השני נתפס כגרסה זולה יותר, איטית יותר ופחות מפורשת. חלק מהמבקרים טוענים שהוא אולי "לוהט" יותר, אך הוא לא מספק את המתח של "אינסטינקט בסיסי".

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:סרטי לסביות
קטגוריה:לוס אנג'לס בקולנוע
קטגוריה:סרטי 1992