ויליאם אליסון

ויליאם בויד אליסון (באנגלית: William Boyd Allison; 2 במרץ 1829 – 4 באוגוסט 1908) היה פוליטיקאי אמריקאי. מנהיג המפלגה הרפובליקנית באיווה שייצג את צפון מזרח איווה בבית הנבחרים של ארצות הברית ואת מדינתו ב. בשנות ה-90 של המאה ה-19 הפך אליסון לאחד מ"ארבעת הגדולים" הרפובליקנים המרכזיים ששלטו במידה רבה בסנאט, יחד עם אורוויל ה. פלאט מקונטיקט, ג'ון קויט ספונר מוויסקונסין ונלסון וו. אולדריץ מרוד איילנד.

אליסון, שנולד בפרי, אוהיו, הקים משרד משפטי בדובוק, איווה והפך לחבר בולט במפלגה הרפובליקנית של איווה. הוא היה ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1860 וניצח בבחירות לבית הנבחרים ב-1862. הוא כיהן ארבע קדנציות בבית הנבחרים וניצח בבחירות לסנאט ב-1872. הוא הפך ליושב ראש ועדת ההקצאות החזקה של הסנאט, וכיהן במשך כל השנים מלבד שנתיים בין 1881 ל-1908. ארבעה נשיאים רפובליקנים שונים ביקשו מאליסון להצטרף לקבינט שלהם, אך אליסון סירב לכל הצעה. מספר לא מבוטל של צירים תמכו במועמדותו לנשיאות בכנסים הלאומיים של הרפובליקנים ב-1888 וב-1896.

אליסון התגלה כמנהיג מרכזי ופרגמטי בסנאט, והוא עזר להעביר כמה הצעות חוק חשובות. חוק בלנד-אליסון משנת 1878 החזיר את בבי-מטאליזם, אך בצורה פחות אינפלציונית ממה שביקש חבר הקונגרס ריצ'רד פ. בלנד. אליסון, חסיד בולט של תעריפים גבוהים יותר, מילאה תפקיד מרכזי בהעברת תעריף מקינלי וחוק דינגלי. הוא גם עזר להעביר את חוק הפבורן בכך שהציע את התיקון של אליסון, שהעניק לבתי משפט את הסמכות לבחון את קביעת תעריף הרכבות של ועדת המסחר הבין -מדינתית. אליסון ביקש שיא של כהונה שביעית ב-1908, אך מת זמן קצר לאחר הזכייה בפריימריז הרפובליקני מול המנהיג הפרוגרסיבי אלברט ב. קאמינס.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו וקריירה 
אליסון נולד ב-2 במרץ 1829 בפרי, אוהיו, והתחנך באקדמיית ווסטר. לאחר מכן, הוא בילה שנה במכללת Allegheny בפנסילבניה, ולאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (ששכנה אז בהדסון, אוהיו) ב-1849. לאחר מכן למד משפטים והחל לעסוק בכך באשלנד, אוהיו. בזמן שעסק בעריכת דין שם מ-1852 עד 1857, הוא היה ציר בוועידת הרפובליקה של אוהיו ב-1855 ומועמד לא מוצלח לתביעה מחוזית ב-1856. בשנת 1857, הוא עבר לדובאק, איווה, שתשמש לו כעיר הולדתו בחמישים השנים האחרונות לחייו.

בהיותו באוהיו, עלייתו של אליסון בפוליטיקה חלה בקנה אחד בתקופה שבה המפלגה הוויגית עמדה בפני קריסה עקב מחלוקות פנימיות על עבדות. הוא תמך בביטול העבדות ותמך באינטרסים עסקיים, שירת בכנסים של המפלגה הרפובליקנית החדשה שהוקמה, כמו גם במפלגת שאינם יודעים דבר.

למרות שכיהן בוועידה הלאומית של "לא יודע דבר" של 1856, אליסון עזב את המפלגה והצטרף לרפובליקנים. בעקבות הצעה לא מוצלחת לפרקליט המחוזי, הוא עבר לדובאק, איווה, שם התגורר אחיו הגדול. למרות שהעיר הייתה מעוז עבור המפלגה הדמוקרטית באותה תקופה, קשריו של אליסון עם שותפות חוק וכנסייה פרסביטריאנית הוכיחו אותו ככזה שהצליח להוביל אותו להנהגת הרפובליקה הדמוקרטית של המדינה.

 מלחמת האזרחים 
לאחר הגעתו לדובאק, אליסון נטל חלק בולט בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית המתהווה. הוא היה ציר לוועידה הלאומית הרפובליקנית בשנת 1860 בשיקגו, אשר מינתה את אברהם לינקולן למועמד לנשיא ארצות הברית.

במהלך מלחמת האזרחים שלאחר מכן, הוא היה בצוותו של מושל איווה, סמואל ג'. קירקווד, שהורה לו לעזור למדינה להקים רגימנטים למלחמה. הוא עזר באופן אישי בגיוס ארבעה רגימנטים. הוא קיבל דרגת לוטננט קולונל במהלך המלחמה, אם כי לא סביר שהוא שירת בפועל במדים.

בשנת 1862, בעיצומה של המלחמה, נבחר אליסון לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס ה-3 החדש של איווה. כחבר קונגרס וחבר בוועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים, הוא דחף לתעריפים גבוהים יותר.

מפקד האוכלוסין של 1860 הוביל להגדלת המושבים במחוז הקונגרס של איווה משניים לשישה. בקדנציות האמצע של 1862, אליסון התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מהמחוז השלישי שכלל את דובאק, וקרא תיגר על חבר הקונגרס הרפובליקני המכהן ויליאם ונדבר. נהנה מקשרים לקירקווד בנוסף לאינטרסים של הרכבת, הוא הכחיש את מועמדותו של ונדוור וניצח בבחירות הכלליות.

בבית הנבחרים, אליסון צידד באגף הרפובליקני הרדיקלי החזק של המפלגה, שהתנגד לעיתים קרובות למדיניותו של הנשיא לינקולן כמתונה מדי, במקום זאת העדיף יחס נוקשה יותר לקונפדרציה. לאחר שנבחר מחדש ב-1864, הוא היה חבר בוועדת הדרכים והאמצעים החזקה, בנוסף לכך שהתגלה כמומחה מוביל לתעריפי מגן ומסילות ברזל. נקודות המבט שלו על התעריפים תוארו כבעלי "לא תמיד מרוצים".

הרפובליקנים הרדיקליים לא היו מאוחדים בנושאים אידאולוגיים מלבד תמיכה במדיניות שחזור נוקשה יותר כדי להבטיח ולשמור על זכויותיהם החוקתיות של השחורים. ואכן, אליסון נפרד מהחברים השמרנים היותר נחרצים של הפלגים בשמירה על עמדה מתונה לגבי מדיניות המכסים. עם זאת, הוא ייצג בחוזקה אינטרסים של הרכבת, בהם הואשם בניגוד עניינים.

 קריירה פוליטית לאחר המלחמה 
שמאל|ממוזער|249x249 פיקסלים| דיוקן של סנטור אליסון התלוי בקפיטול.
בעקבות המלחמה המשיך אליסון לשרת בבית הנבחרים לאחר שניצח בבחירות חוזרות ב-1866 וב-1868. בינואר 1870, הוא נכשל בניסיונו לבחירה על ידי העצרת הכללית של איווה למושב הסנאט של ארצות הברית בשנים 1871–1877, והפסיד לשופט בית המשפט העליון של איווה, ג'ורג' ג. רייט. אליסון סירב להיות מועמד למינוי מחדש למושב הבית שלו מאוחר יותר באותה שנה, אך במקום זאת התמקד בהנחת היסודות לרוץ על מושב הסנאט השני של איווה (אז הוחזק על ידי ג'יימס הרלן), אשר עלה בינואר 1872, לאחר מרוצי חקיקה מדינתיים בנובמבר 1871. במרוצי החקיקה המדינתיים 1871, מועמדים נבחרו בסוגיה הישירה האם יצביעו להרלן, אליסון או ג'יימס פ. וילסון לסנאטור. מספיק מחוקקים שהעדיפו את אליסון היו מועמדים ונבחרו ב-1871 כך שבינואר 1872 הוא זכה במספר הקולות הנדרש כדי לתפוס את מושב הסנאט של הרלן, החל מ-4 במרץ 1873.

אליסון נבחר מחדש לכהונה של שש שנים בסנאט האמריקני שש פעמים - ב-1878, 1884, 1890, 1896 ו-1902. כהונתו בסנאט האמריקני התאפיינה בהשפעתו על הרגולציה, מסילות הברזל ומדיניות התעריפים. בתחילה שמר על העמדות המתונות בהן היה ידוע במהלך שנותיו בבית הנבחרים, אך עם הזמן נטה לצד פרוטקציוניסטים. כמגן הנשיא יוליסס ס. גרנט, הוא גם התחבר לסיעת האיתנים, האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית שהתנגד לרפורמה בשירות המדינה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 מתוך דאגה למצוקת השחורים הדרומיים בנוסף לתמיכה בגרנט במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1880.

הוא עמד בראש ועדת אליסון בשנים 1884–1886, ועדת קונגרס דו-מפלגתית "מהראשונות שחקרו את השאלה האם התערבות פדרלית מבצעת פוליטיזציה של מחקר מדעי". היא שקלה את האשמה שחלקים מהממשלה עוסקים במחקר למטרות תאורטיות, לא מעשיות. דו"ח הרוב העדיף את הסטטוס קוו, והקונגרס אישר אותו. בשנת 1885, ממצאי הנציבות בדבר שימוש לרעה בכספים בחוף ארצות הברית ובסקר גיאודטי הובילו לפיטורים של כמה פקידים אך זיכתה את צ'ארלס סנדרס פרס.

משצבר את ותקו בסנאט, התמנה לאחד התפקידים החשובים ביותר בוועדות הסנאט. בין השנים 1881–1893 ושוב מ-1895 עד 1908, הוא היה יושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט של ארצות הברית, שם הייתה לו השפעה רבה. שנותיו של אליסון כיו"ר הוועדה הפכו אותו ליו"ר בעל הכהונה הארוכה ביותר עד כה. הוא גם היה חבר בוועדת הסנאט לענייני האינדיאנים (ויושב ראש מ-1875 עד 1881), בוועדת הכספים של הסנאט ובוועדה להצעות חוק שקבועות. הוא הפך ליושב ראש הוועידה הרפובליקנית של הסנאט ב-1897.

הוא התבקש שלוש פעמים לשמש מזכיר האוצר, תחילה על ידי הנשיא ג'יימס א. גרפילד, שאת הצעתו הוא קיבל, אך מאוחר יותר הוא ביקש להסיר את שמו לאחר שנלחץ ממנו על ידי סיעת האיתנים של המפלגה הרפובליקנית, שהוא היה חלק ממנה. מאוחר יותר, הנשיא צ'סטר ארתור הציע את המשרה (אליסון שוב הסכים אבל למחרת סירב), לאחר מכן היא הוצעה לו על ידי הנשיא בנג'מין הריסון. בשנת 1897, הנשיא ויליאם מקינלי הציע לו את תפקיד מזכיר המדינה האמריקני, אך שוב, אליסון סירב.

זה נחשב לא פחות טוב; אף סנאטור רפובליקני לא היה מתאים כל כך לתפקידי המדינאיות האחראית, או מיצב כל כך טוב. במשך שלושים שנה הוא ישב בוועדת הכספים של הסנאט ולקח תפקיד קריטי בניסוח חקיקה. בשנת 1881 הוא היה יושב ראש ועדת ההקצאות, והמשיך לכהן בה עד מותו ב-1908. לאחר 1897, הוא נבחר ליו"ר השדולה הרפובליקנית, תפקיד לא רשמי, אך בדרך כלל ניתן לחבר המפלגה המכובד והמכובד ביותר בסנאט.

כשמרן מובהק, מהימן על ידי האינטרסים של הרכבת, הפרגמטיות של אליסון הפכה אותו למרכז שכולם יכולים להתמודד איתו, כולל עמיתים דמוקרטיים. כאשר בשנת 1888 היה צורך בחלופה רפובליקנית לחוק התעריפים של מילס שיצא מהבית, אליסון טיפל בפרטים. הצעת החוק שעלתה מהוועדה נועדה אך ורק לצורכי קמפיין. אף אחד לא חשב שזה יכול לעבור, אבל הוא שם את הפנים הטובות ביותר על עקרונות פרוטקציוניסטיים ומאוחר יותר שימש מודל לתעריף של מקינלי משנת 1890, שאליסון נטל חלק גדול במסגור החוק. בשנת 1897, כאשר הצעת חוק תעריף דינגלי הגיעה לסנאט, אליסון ביצע את רוב העבודה כדי ליישב אינטרסים לא מרוצים. כשהצעת החוק בלנד, המאפשרת מטבע כסף חופשי, הגיעה לסנאט, אליסון שינה אותו. חוק בלנד-אליסון שהתקבל משנת 1878 פשוט גרם לממשלה לקנות כמות מסוימת ומוגבלת יותר של כסף, שאותה הותר למשרד האוצר להכניס למחזור כדולרי כסף. זה היה הרבה פחות אינפלציוני מהצעת החוק המקורית של בלנד. החוק עבר על הווטו של הנשיא רתרפורד ב. הייז. הוא נותר ללא שינוי עד לחוק רכישת הכסף של שרמן משנת 1890. בשנת 1892 עמד אליסון בראש הוועידה המוניטרית בבריסל ובשנת 1900 הייתה מאבות חוק תקן הזהב.

ב-1896 הוא הפך למועמד לסוס שחור לנשיאות. עם זאת, התמיכה במועמדותו דעכה כאשר התברר כי מקינלי יהיה מועמד בהצבעה הראשונה.

"אליסון הוא איש הניסיון", כתב עיתונאי מעריץ ב-1906, "המוביל הזקן והחכם של הסנאט. הם אומרים שאף אדם שהיה אי פעם בסנאט לא ידע על זה כל כך הרבה כמוהו. הוא הפוליטי. החזאי, הפשרן, נביא מזג האוויר, האיש שמפגיש דברים בלתי ניתנים לפשרה. אומרים שהתושב המבוגר ביותר לא יכול לזכור ששמע את אליסון משמיע דעה בכל נושא שהוא משמיע להם, אך ללא ספק במועצות הפנימיות של הקיסרים עד כדי מלאכה, לא מרגיז אותו לדעת שהכינוי המוחל עליו הכי הרבה הוא 'השועל הזקן'... כשהוא עולה במקומו בסנאט, הוא מזלזל לדבר כאילו הוא נואם את כל זה לצעירים, שסך הידע שלהם אינו שווה את כל מה שהוא שכח הוא תמיד קצר ככל האפשר, ובקול שיחה שהוא כמעט תת-גוון. אחר כך הוא צונח בחזרה לכסאו ובאדישות עילאית נותן לדבר להימשך."

אליסון היה נשוי פעמיים, תחילה לאנה קרטר, שמתה ב-1859, ארבע שנים לאחר הנישואים. נישואיו השניים היו למרי נילי, שמתה ב-1883, עשר שנים לאחר נישואיהם.

 המרוץ לסנאט 1908 
ב-1908, כשאליסון התקרב לשנתו ה-44 בקונגרס, ויום הולדתו ה-80, הוא חיפש קדנציה שביעית בסנאט. עם זאת, המושל הרפובליקני של איווה דאז, אלברט ב. קאמינס, שאף להפוך לסנאטור אמריקאי במשך כמה שנים, וכמנהיג הפרוגרסיביים הרפובליקנים כיוון את "המשמר הישן" של מפלגתו לפרישה או (במידת הצורך) תבוסה. לאחר שנראה שהבטיח כי לא יערער על אליסון ב-1908, קאמינס התמודד נגד אליסון על המועמדות הרפובליקנית בפריימריז הקונגרס הראשון אי פעם של המדינה ב-2 ביוני 1908. בדומה למירוץ של אליסון לסנאט ב-1873 נגד הרלן המכהן, המירוץ של קאמינס לסנאט ב-1908 נגד אליסון המכהן היה מאוד חריף. עם זאת, הפעם גבר המכהן; אליסון זכתה בניצחון ברור על קאמינס בלמעלה מעשרת אלפים קולות. כהשתקפות של אופי העדפתו של אליסון על פני קאמינס, ה"איימס טיימס" דיווח על התוצאות העיקריות תחת כותרת באנר דו-מפלסית שפשוט ציינה "תהילה לאל!"

 מוות ומורשת 
שמאל|ממוזער|298x298 פיקסלים| אנדרטת הסנאטור ויליאם בויד אליסון, דה מוין, איווה, 1916
אליסון לא חיה לראות את הבחירות הכלליות של 1908 או קדנציה שביעית. חודשיים לאחר הזכייה העיקרית שלו, הוא מת בדובוק. רבים הופתעו ממותו, אך דיווחים בחדשות הצביעו במהרה על כך שהוא היה בטיפול רפואי מתמיד במשך יותר משנתיים וכי מי שהכיר את מצבו ציפה למותו. הוא נקבר בבית הקברות לינווד, בדובוק.

המושל קאמינס נבחר על ידי בית המחוקקים למלא את כהונתו שטרם פגה של הסנאטור אליסון ולכהונה שמתחילה ב-4 במרץ 1909. הוא נבחר מחדש ב-1914 וב-1920 אך ביוני 1926 הפסיד בפריימריז הרפובליקני לסמית' וו. ברוקהארט. קאמינס מת זמן קצר לאחר ההפסד שלו בפריימריז.

על שם אליסון נקראה אליסון, איווה, מושב המחוז של מחוז באטלר.

פארק אליסון-הנדרסון בדובוק נקרא לכבוד אליסון ועמיתו מדובוק, יו"ר בית הנבחרים דייוויד ב. הנדרסון.

קיימת אנדרטה מרשימה לאליסון מאת הפסלת אוולין ביאטריס לונגמן בשטח קפיטול מדינת איווה בדה מוין.

 קישורים חיצוניים 




קטגוריה:אמריקאים ילידי אוהיו
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-19
קטגוריה:עורכי דין אמריקאים במאה ה-20
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מאיווה
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מאיווה
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1829
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1908