תל כיתן

תל כיתן הוא תל ארכאולוגי השוכן סמוך לשפך של נחל תבור אל גדתו המערבית של הירדן, ליד קיבוץ נווה אור וכ־12 ק"מ צפונית לבית שאן.

התל מתנשא מעט מעל לכיכר הירדן, גודלו כ־9 דונם, 6 מהם בפסגתו. צדו הדרום־מזרחי נסחף במהלך השנים ובטרם נעשו בו שינויים מודרניים, צורתו הייתה צורת פרסה.

בשנות ה־70 של המאה ה־20 הוקם על התל מוצב צה"לי (מוצב צופיה), ובעקבות העבודות שפגעו בתל בצורה קשה, נערכו חפירות הצלה שחשפו שכבות יישוב מן התקופה הכלקוליתית, הברונזה הקדומה 1ב, הברונזה התיכונה 1 ו־2, הברונזה המאוחרת 1, התקופה המוסלמית המוקדמת, והתקופה הממלוכית-עותמאנית.

תולדות המחקר
בסקר ארץ-ישראל המערבית, נקרא התל בשם "תל א-שיח קאסִם" ומתואר כ"תל מלאכותי גדול ליד הירדן", והוצע לזהותו עם שַׁחֲצִימָה () שבנחלת יששכר. בתקופת המנדט הוא נודע בשם "תל מוסא", ושמו העברי ניתן לו בעקבות שדות הכותנה הסמוכים, בכללם חוות שמואל, בה החל ענף גידול הכותנה המודרני בישראל.

התל נסקר ביתר יסודיות בידי אברהם ברגמן (בירן) ורות ברנדשטטר (עמירן) ושוב בידי נחמיה צורי שמצאו בו חרסים ממספר תקופות ואף שרידי מבנים.

המקום, הסמוך למעבר כיתן היה עד למספר היתקלויות במלחמת ההתשה שבעקבותיהן נבנה מוצב "צופיה" על התל. בעת ביקור של משה דיין במוצב ב־1969, התגלה "שלד של לוחם כשלמראשותיו קערית חרס לאוכל ולצדו – חרב הברונזה שלו" דיין נטל את החרב לאוספו הפרטי, ומשם היא התגלגלה לשוק העתיקות. הפגיעה בעתיקות בעת הבניה הביאה לסקר ב־1970 ולחפירה בשנה שבעקבותיה;  בידי אדם דרוקס, פנחס פורת ונעה ידין.

בין השנים 1975–1978 ערך עמנואל אייזנברג 5 עונות חפירה על התל, ולאחר־מכן הממצאים כוסו. נכון לשנת 2024, טרם התפרסם דו"ח סופי לכלל החפירות, אם כי דו"ח סטריטגרפי וקרמי מקיף של שכבה VII נכלל בעבודת הדוקטור של יעל רותם.

כלים מתל כיתן מוצגים במוזיאון ישראל ובמוזיאון ניר דוד.

 תולדות התל 
האתר היה כל ימיו אתר כפרי קטן, בפריפריה של אתרים גדולים יותר באזור – בית שאן, תל בית ירח ופחל.

 שכבות VIII–X: התקופה הכלקוליתית 
משכבה X התגלה בדרום התל חלקו של בית לבנים, הכולל חצר, ממגורות, ומספר חדרים, שמתחת לאחד רצפותיהם התגלה תינוק קבור בשבר מחבצה. מחוץ לבית התגלה קנקן ממגורה.

משכבה IX נחשף חלק ממבנה לבנים עם יסודות מאבן, אך גם שרידי מבנה זה וגם המבנה שלאחריו (שכבה VIII) ניזוקו בידי תושבי השכבות המאוחרות.

משלוש השכבות, שעוביין הכולל הגיע לכדי מטר אחד, נאספה קרמיקה ע'סולית צפונית, בכללה קערות וי ממורקות – מהדוגמאות המאוחרות של כלי זה ובזיך. כן נאספו להבי מגל,  (ובכללם, אחד מנוקב; ) וכלי צור ובזלת נוספים, ושבר צלמית כינור. לדעת החופר,אייזנברג, אנציקלופדיה, עמ' 793 התל היה חלק מיישוב כלקוליתי בגודל של כ־250 דונם, שהשתרע על פני אתרים סמוכים שהתגלו בהם פריטים דומים. כ־300 מ' מצפון לתל, נסקר אתר קטן שהתקיים בתקופה מהתקופה הכלקוליתית ועד תקופת הברזל ב' ושיאו היה בתקופת הברונזה המאוחרת. נראה ששכן במקום מגדל או מבצר שנועדו להגן על נקודת התורפה של תל כיתן

 תקופת הברונזה 
 שכבה VII: תקופת הברונזה הקדומה 1ב' 
בתקופה זו התקיים על התל ישוב קטן וללא ביצורים של מספר גושי בתים צפופים המופרדים בסמטאות צרות. הבתים היו בעלי מספר חדרים וללא תוכנית אחידה - חלקם מלבניים וחלקם בעלי פינות עגולות,. ברבים מהבתים היה חדר מרכזי בנוי לאורך שבו ספסלים בנויים לאורך הקירות ובסיסי אבן במרכז הרצפה שתמכו בעמודים המחזיקים את התקרה.

יישוב זה בא על חורבנו לאחר תקופה קצרה יחסית. 42 הכלים השלמים שהתגלו תחת מפולות הלבנים מעידים שהאתר חרב בפתאומיות, אולם היעדר סימני השרפה מראה שלא היה זה מעשה אלים, מה שהוביל את חוקרי האתר לשער כי הוא חרב באחת מרעידות האדמה השכיחות בבקעת הירדן.

המכלול הקירמי באתר מורכב בעיקרו מפערורי בישול בלתי מעוטרים לצד כלי אגירה – קנקנים ופיטסים – מעוטרים במישח פסים וכלים קטנים – קערות, ספלים, פכיות וקומקומים ועוד – מחופים באדום, כשרבים מהכלים הסגורים ממורקים בדגם רשת.

ממוזער|תצוגת החותם במוזיאון ישראלתמונת החותם באתר המוזיאון
אחד הממצאים מתקופה זו הוא חותם בעל ידית, מגולף מחלוק של אבן קירטון המראה זוג סצנות: באחת, אדם המחזיק בידיו זוג חפצים ישרים הולך מאחורי זוג בעלי חיים מקרינים, ומעליהם, במהופך, שורת דמויות קטנה יותר – אדם עם ידיים מורמות, עיגול ובעל חיים מקרין.

אייזנברג הציע לשורה הראשונה מספר פענוחים, בעודו נוטה להסבר הראשון:
 סצנת חריש: האדם מחזיק בידיו מלמד בקר ואת  של החיות שזוהו כשוורים פס היורד מידו של האדם זוהה כיתד של מחרשה – מתיאוריה הקדומים ביותר של המחרשה בארץ ישראל.
 הוצע גם שהאדם אינו חורש אלא רועה, ואין הוא נצרך למושכות, אלא לחבל המשתלשל מתוך ידו, והחפץ המונף אינו מלמד, אלא מטה רועים, או שמא חנית, להגנה מטורפים.  צידד בפרשנות זו.
 הצעה שלישית היא שמדובר בסצנת ציד: האדם אוחז בידו חנית וקלע, ובעלי החיים אינם שוורים אלא חיות בר - אולי יחמורים.

את השורה השנייה פירש אייזנברג כסצנה פולחנית, כשהאדם עם ידיו הנשואות לעיל נושא תפילה והעיגול מסמל גורם שמימי.

 שכבה VI: תקופת הברונזה התיכונה 2א' 
לאחר נטישת היישוב בתקופת הברונזה התיכונה 1ב' קיים פער יישובי, אך בשכבה VI התגלו בורות אשפה שהכילו שיירי מדורות, כלי בישול ומזון – אולי עדות למתחם פולחני שהחל להתפתח ונאכלו בו סעודות מקודשות. בשכבה זו לא התגלו שרידי מבנים, אך התגלו מספר קברים, בהם קברו של לוחם שנקבר עם שתי חניתות אחוזות בידיו.

 שכבה V: תקופת הברונזה התיכונה 2ב' 
במרכז התל, בינות לבתי מגורים עם ממצאלגרעיני חיטה משכבה זו ראו:  אופייני לתקופה (ובמיוחד קבורת תינוקות), נבנה מקדש מגרון קטן בעל תוכנית כמעט רבועה (5.5×6.9 מ') המקדש הוא בניין אורך בנוי מלבנים על גבי יסודות שהורכבו מחלוקי נחל. הכניסה לאולם נעשתה ממזרח, בין זוג עמודים ה, ולאורך קירות האולם נבנה ספסל לבנים נמוך. בחצר המקדש, ממול לפתח, הוצבה שורה של שמונה  עשויות חלוקי נחל שהמרכזית שבהן עוצבה בצורת אשה ערומה, אולי האלה עשתרת, ו־3 בורות שכנראה הכילו מצבות או פסלים אחרים. בשורה שנייה הוצבו זוג מצבות גדולות יותר (30 ו־40 ס"מ). המצבות כולן פנו לעבר המקדש.

מקדש בעל מידות דומות נבנה גם בתל חייאת (Tell el-Hayyat) והמשיך עם מחזור־חיים דומה בתקופות הבאות.

שלא כמו מבני המגורים, המקדש התגלה ללא כל כלים בתוכו (סיר בישול יחיד הגלה למרגלות הפסל שבחצר), דבר המראה על נטישתו השלווה לפני שנהרס בכדי לפנות מקום למקדש של השכבה הבאה.

 שכבה IV: תקופת הברונזה התיכונה 2ב'–ג' 
שרידי קיר לבנים בעובי של 2 מ' נמצאו בדרום ומערב התל, המעידים על בניית מתחם מבוצר. מספר הבתים בתל הצטמצם, אך המקדש הורחב, תוך שימור הריסותיו של המקדש הקדום:

המקדש המורחב היה גם הוא מלבני (11.5×14.3 מ') ובנוי מלבנים, שפתחו ממזרח, אך תוכניתו השתנתה למקדש מגדל. ממול לחזיתו של המקדש ניצב ספסל לבנים חצי־מעגלי, ושם התגלו כמה מוקדי אפר עם עצמות חיות, עדות לקורבנות.

מול פינתו הצפונית של המקדש התגלו לוח שטוח וזוג בסיסים מבזלת, אותם הציע החופר לפרש כבסיסים למצבות ושולחן לצלמיות או למנחות. סמוך לאותם בסיסים התגלו ארבע צלמיות, וליד הקיר הצפוני של המקדש - שני בסיסי בזלת נוספים. בחצר המקדש נכרו מספר קברים.

ייתכן כי בשלב זה, או אפילו מלכתחילה, המקדש לא היה מקדש שתפקידו לשרת את אנשי הכפר, אלא להפך – מקדש אזורי, שלידו נבנו מבני מגורים בשביל משרתיו.

המקדש הצפוני בתל חצור, המתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת, נבנה על־פי תוכנית כמעט זהה.

על פי אייזנברג, שכבה זו של האתר חרבה לקראת סוף תקופת הברונזה התיכונה 2. אהרון מאיר מצביע על העדרם של כלי משפחת שוקולד על לבן בשכבה זו ומקדים במעט את תאריך החורבן. ייתכן כי שני המקדשים הקטנים בתל כיתן ובתל חייאת ננטשו עם עלייתו של המקדש הגדול בפחל.

 שכבה III: תקופת הברונזה המאוחרת 1 
בתקופה זו נבנה הכפר מחדש. המקדש, שהוקם על מקומו של המקדש הקדום, הושתת על יסודות אבן גבוהים וכלל חצר, אולם גדול ושני חדרים קטנים. פתח הכניסה, שלא שרד, כנראה היה בצדו הצפוני.

בשני החדרים ולאורך קירו הדרומי של האולם התגלו סכין ארוכה מברונזה ועשרות כלי חרס – פכיות, קערות, קובעות וגביעים, בהם כלים מפוארים מטיפוס "שוקולד על לבן". על אחד הכלים צורת חיה מקרינה בסגנון צפוני, עם מקבילות בצפון סוריה, מסופוטמיה, איראן ופקיסטן. בחלק מהכלים נמצאו כלי תכשיט – אבנים יקרות־למחצה, חרוזי פאיאנס, ותליוני כסף.

בחצר המקדש נמצאו שברי חרסים רבים – כנראה פסולת שהושלכה מהמקדש, ומבנה מעוגל מאבנים (בקוטר 2 מ') בעל קשר כלשהו למקדש.

שלא כמו המקדשים בשכבות הקודמות, מקדש זה, מלבד מיקומו, לא התחשב במקדשים הקודמים – הוא קטן יותר, בעל תוכנית שונה ואפילו בסיסי המצבות שהשתמרו מהמקדש הקודם הפכו לבסיס עמודים בבית מגורים סמוך. בבית זה התגלו שברי סירי בישול וקרן, כנראה של יחמור. הדבר תואם מספר אתרי פולחן נוספים בני התקופה, שנבנו בצורה פחות "פורמלית" מקודמיהם.

מלבד המקדש, התגלו מעט שרידי מבנים בדרום התל, ויותר במזרחו.

האתר ננטש בחופזה (אם כי לא נשרף), ותושביו הותירו אחריהם רבים מכליהם. חופר האתר סבר שאין לקשור זאת עם שינויים בהרכב האוכלוסייה, והציע את אחד ממסעות־המלחמה של תחותמס השלישי בתור גורם. לעומתו, נדב נאמן הצביע על נטישתם של מספר אתרי פולחן חוץ־עירוניים במאות ה־13–14 לפנה"ס, והציע לראות זאת כחלק מתהליך התיישבות קבע של קבוצות נוודים.נדב נאמן, "פרשת 'כיבוש הארץ' בספר יהושע ובמציאות ההיסטורית", בתוך: נדב נאמן וישראל פינקלשטיין, מנוודות למלוכה, יד יצחק בן צבי והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1990, עמ' 297

 התל הנטוש: תקופת הברזל – התקופה הביזאנטית 
חופרי וסוקרי האתר מצאו בו מעט חרסים מתקופת הברזל א' ו־ב', ומהתקופה הביזאנטית, אולם בחלקיו של התל שנחפרו לא התגלו שרידי יישוב מתקופות אלו.

 שכבה II: התקופה המוסלמית הקדומה 
לאחר מאות בשנים, הגיעו תושבים חדשים לתל.

חפירות אייזנברג גילו מעט ממצא משכבה זו, שרובה נסחף אל הירדן, אך ניתן היה להבחין ברחוב שנבנו לאורכו מספר בתים עם קירות דקים, ולהם בורות אשפה בחצרותיהם.

בתקופה זו שכן כפר בין כ־60 דונם למרגלותיו הדרומיים של התל;  הכפר, שהוקם לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, אינו מכיל שום סממנים נוצריים או יהודיים, ממצאיו הכתובים המועטים כולם בשפה הערבית ומסורות בניותו שונות מהסביבה בעמק בית שאן, מהווה עדות אפשרית ונדירה לחדירה של אוכלוסייה חדשה בתקופה זו לצפונה של ארץ־ישראל.

 שכבה I: התקופה העותמאנית 
בתקופה זו שימש התל כבית קברות מוסלמי. חלק מהקברים חדרו עמוקות ופגעו בשכבות קדומות בתל. ב־1928, ציין פקח עתיקות כי אחד הקברים נודע כבעל קדושה למוסלמים.

 מדינת ישראל 
בעקבות מלחמת ההתשה הוקם מוצב צה"לי על גבי התל. חלקים נרחבים מהתל וכשליש מצדו המזרחי המזרחי נהרסו בעת חפירת ביצורים, חפירות תעלות קשר, ועוד.

המוצב חדל להיות פעיל, וכמבנה נטוש הפך לאתר קינון לעטלפים ובשנת 2019 הוצע לשקמו ולפתח את התל והמוצב בתור אתר מורשת במסגרת "תוכנית אב לשיקום וטיפוח נהר הירדן הדרומי וסביבתו".

לקריאה נוספת
 עמנואל אייזנברג, , בתוך: אפרים שטרן (עורך), האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, ירושלים, 1992, עמ' 791–795

 רותם יעל, עמק הירדן התיכון בתקופת הברונזה הקדומה 1 ובמעבר לברונזה הקדומה 2 : דפוסים ותהליכים בחברה כפרית מורכבת [עבודת דוקטור], אוניברסיטת תל אביב, 2015, עמ' 206–230


 Rivka Chasan and Danny Rosenberg, "Tel Kitan – Selected ground stone tools from the Chalcolithic, Early, Middle and Late Bronze Age and Mameluke period", ‘Atiqot, in press


קישורים חיצוניים



 המינהלת לשיקום נהר הירדן, תוכנית אב לשיקום וטיפוח נהר הירדן הדרומי וסביבתו, אפריל 2016, עמ' 232–236


הערות שוליים

קטגוריה:בקעת הירדן: אתרים ארכאולוגיים
קטגוריה:אתרים כלקוליתיים
קטגוריה:אתרים ארכאולוגיים כנעניים בארץ ישראל