היסטוריה של המכונית

ההיסטוריה של המכוניות מתחילה עוד מימי קדם, שבהם נעשו ניסיונות ליצור כלי נסיעה הניתנים להנעה. הניסיונות הראשונים הידועים והמוכרים החלו עוד מהמאה השבע עשרה. הניסיון הראשון הידוע היה בשנת 1649, בה  מנירנברג תכנן כרכרה המונעת על ידי מנגנון של שעון. בשנת 1672 הורכב רכב בקנה מידה קטן שהתבסס על מנוע קיטור, אם כי לא היה מעשי להסעת אדם בפועל. המכונית הראשונה המונעת בקיטור עם יכולת לשמש לתחבורה אנושית נבנתה על ידי  בשנת 1769. בתחילת המאה ה-19 הומצא מנוע , שהיה אחד ממנועי הבעירה הפנימית הראשונים, וגרסה מוקדמת ובסיסית של מנוע חשמלי. מאוחר יותר, ב-1826, ערך המהנדס סמואל בראון  ניסוי של שימוש תעשייתי במנוע הבעירה הפנימית, אם כי בפועל, יוצרו רק שני מנועים כאלה.

הפיתוח נבלם באמצע המאה ה-19, בעקבות תגובת נגד שהייתה כלפי כלי רכב גדולים, עם זאת, הפיתוח של חלק מהמנועים נמשך. מנועי הבעירה התפתחו למנועי שתי פעימות וארבע פעימות, וכן עם שימוש בבנזין להנעה. המכונית המודרנית הראשונה שיוצרה בייצור סדרתי ואפשרה שימוש יום-יומי הופיעה בשנת 1886, כאשר קרל בנץ פיתח מכונית מונעת בנזין, וייצר מספר עותקים זהים שלה. בשנת 1890, גוטליב דיימלר, שהמציא מנוע מהיר שפעל על נפט נוזלי, ו הקימו חברה לייצור מכוניות בשם . בשנת 1926 החברה התמזגה עם החברה של קרל בנץ כדי להקים את דיימלר-בנץ, הידועה במותג הרכב שלה מרצדס-בנץ.

משנת 1886 נכנסו ממציאים ויזמים רבים לעסקי ה"כרכרות ללא סוסים" באמריקה ובאירופה, והמצאות וגילויים חדשים בתחום קידמו במהירות את הפיתוח והייצור של מכוניות. רנסום אלי אולדס ייסד את אולדסמוביל בשנת 1897, והציג את הדגם Curved Dash בשנת 1901. אולדס היה חלוץ פס הייצור, בכך שייצר מכוניות שהורכבו מחלקים זהים הניתנים להחלפה, וייצר אלפי מכוניות עד 1903. בפועל, יוצרו כ-19,000 אולדסמובילים על ידי יצרנים שונים, כשהאחרון יוצר ב-1907. שיא הייצור המשוער הוא בין השנים 1903 ל־1905, בהן יוצרו עד כ-5,000 יחידות בשנה.

בשנת 1908 חברת פורד חוללה מהפכה נוספת בייצור הרכב, כשפיתחה את המודל פורד דגם T, שנמכר במחיר נמוך יחסית. משנת 1913 החל יצור מכוניות בשיטת ייצור חדשה – פס ייצור נע, והיא אפשרה לפורד להוריד את מחיר דגם ה־T בכמעט 50%, דבר שהפך אותו לרכב הראשון שנמכר במחיר שהיה בהישג יד עבור הקונה הממוצע.

 הנעה 
 כלי רכב מונעי קיטור 
 המאות ה-17 וה-18 
ממוזער| הגרסה השנייה של עגלת הקיטור של קונו (1771).
פרדיננד פרביסט, חבר בישועים בסין, בנה רכב מונע על ידי קיטור בסביבות 1672, כצעצוע לקיסר סין, קאנגשי. הרכב היה בגודל קטן ללא יכולת להסיע אדם, אך ככל הנראה היה הרכב הראשון שהונע על ידי קיטור.

בסוף המאה ה-18 הומצאו כלי רכב מונעים בקיטור שהיו בגודל שאפשר להוביל אנשים ומטענים. ניקולס-ג'וזף קונו ערך הדגמה ל-fardier à vapeur, טרקטור ארטילרי ניסיוני המונע בקיטור, בשנים 1770 ו-1771. אולם זה התברר כבלתי מעשי לייצור, וההמצאה לא הגיעה לידי פיתוח. עד לשנת 1784 כבר תוכנן דגם של כרכרה המונעת בקיטור שהיה מעשי לפיתוח, על ידי המהנדס הסקוטי ויליאם מרדוך. ב-1801, המהנדס ריצ'רד טרוויטיק הפעיל רכב בגודל מלא על הכבישים ב.

 המאה ה-19 
ממוזער| העתק של קטר הכביש "Puffing Devil" של ריצ'רד טרווית'יק משנת 1801
במהלך המאה ה-19 נעשו ניסיונות לשלב בכלי רכב הנעה בקיטור. בתקופה זו פותחו חידושים כמו בלמים ידניים, תיבות הילוכים מרובות-הילוכים, והיגוי משופר. כמה כלי רכב מוצלחים אף סיפקו תחבורה ציבורית, עד שתגובת נגד לדבר הביאה להעברת חקיקה נגד התופעה, כגון  של בריטניה (1861–1878). בחוק משנת 1865 ("חוק הדגל האדום") שהגביל את מהירות הנסיעה של כלי רכב ממונעים (ל-2 מייל לשעה בעיר ול-4 מייל לשעה מחוץ לה), ודרש שלפני כלי רכב מונעים הגוררים מספר קרונות בכבישים ציבוריים ילך אדם המניף דגל אדום. דבר זה, למעשה, עצר את פיתוח המכוניות בבריטניה במשך רוב המאה ה-19. משום כך, הממציאים והמהנדסים עברו להתמקד בשיפורים לקטרי רכבת. החוק לא בוטל עד 1896, אם כי הצורך בדגל האדום הוסר ב-1878.

בשנת 1816 בנה פרופסור באוניברסיטה הטכנית של פראג,  יוזף בוז'ק, מכונית קיטור המונעת בנפט. , שבנה והפעיל אוטובוסי קיטור בלונדון, בנה בשנת 1838 כלי תחבורה בשם , שהיה למעשה מכונית דו-מושבית. בשנת 1867 התכשיטן הקנדי הנרי סת' טיילור הציג הדגמה של  שלו ביריד , שנערך בקוויבק. בסיס הרכב היה כרכרה בעלת גלגלים גבוהים, עם חיזוק לתמיכה במנוע קיטור דו-צילינדרי שהותקן ברצפת הכרכרה. בשנת 1873 בנה  הצרפתי רכבי כביש מונעי קיטור בעלי הנעה עצמית המיועדים לנסיעה בכביש ולהסעת קבוצות נוסעים.

המכונית הראשונה שהתאימה לשימוש בכבישי העגלות שהיו קיימים באותה תקופה בארצות הברית הייתה רכב מונע בקיטור שהומצא בשנת 1871 על ידי ד"ר JW Carhart, כהן דת של , בעיר רסין שבוויסקונסין. הדבר גרם למדינת ויסקונסין להציע בשנת 1875 פרס של כ־10,000 דולר (שווה ערך ל-$277,455 בשנת 2023) לאדם הראשון שייצר תחליף לשימוש בסוסים ובעלי חיים אחרים להנעה, במהירות ממוצעת של יותר מ-8 קמ"ש, לטווח שמעל ל-320 ק"מ. ההצעה הובילה למירוץ הרכב הראשון מעיר לעיר בארצות הברית, שהחל ב-16 ביולי 1878 בגרין ביי שבוויסקונסין, והסתיים בבירת ויסקונסין – מדיסון. המסלול של המירוץ עבר בערים אפלטון, אושקוש, , ,  ו. שבעה כלי רכב נרשמו לתחרות, אך רק שניים התחרו בפועל, ויצאו מגרין ביי ומאושקוש. הרכב מגרין ביי היה מהיר יותר, אך התקלקל לפני השלמת המירוץ. יוצרי הרכב מאושקוש סיימו מסלול נסיעה של 323 ק"מ בתוך 33 שעות ו-27 דקות, במהירות ממוצעת של 9.7 קמ"ש. בשנת 1879 העניק להם בית המחוקקים מחצית מהפרס.

 המאה ה-20 
לפני מלחמת העולם השנייה
שמאל|ממוזער| דובל דגם E (1924)
רכבי כביש וקרונות רכבת המונעים על ידי קיטור הגיעו לשיא התפתחותם בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, עם דוודים בעלי יכולת חימום מהירה, ועם תכנון של מנועים יעילים. גם מנועים של בעירה פנימית התפתחו במידה ניכרת במהלך מלחמת העולם הראשונה, והפכו לקלים יותר לתפעול ולאמינים יותר. הפיתוח של מנוע הדיזל המהיר משנת 1930 החל להחליף את מנוע הקיטור עבור קרונות, תהליך שהואץ בבריטניה על ידי שינויי מס שהפכו את קרונות הקיטור ללא כלכליים בן לילה. אף על פי שכמה מפתחים המשיכו עם מנוע הקיטור, לא התרחשו התפתחויות משמעותיות בייצור מכוניות קיטור לאחר הופעת הדגם , שיוצר עד לשנת 1931.

 לאחר מלחמת העולם השנייה

בשנות ה-50 הייתה התעניינות בהנעת מכוניות (ומטוסים) באמצעות טורבינות קיטור המופעלות באמצעות כורים גרעיניים קטנים. אולם הדבר לא בא לכדי ביצוע בגלל חששות מפני הסכנות הטמונות בטכנולוגיית הביקוע הגרעיני.

 מכוניות חשמליות 
ממוזער| המודל הגרמני פלוקן אלקטרו-וואגן (Flocken Elektrowagen) משנת 1888, אולי המכונית החשמלית הראשונה בעולםHans Roth: Das erste vierrädrige Elektroauto der Welt, March 2011, S. 2–3.

 המאה ה-19 
בשנת 1828 בנה הממציא ההונגרי  מכונית מדגם זעיר שהופעלה על ידי מנוע חשמלי שהמציא. הנפח  מוורמונט, שהמציא את המנוע זרם ישר (DC) החשמלי האמריקני הראשון, התקין בשנת 1834 את המנוע שלו בדגם של מכונית קטנה, אותה הפעיל על מסילה מעגלית קצרה עם מתח חשמלי. בשנת 1835 ייצרו פרופסור  מהעיר חרונינגן שבהולנד, ועוזרו כריסטופר בֶּקֶר מכונית חשמלית בגודל קטן, המופעלת על ידי סוללה חד פעמית, שאינה ניתנת להטענה. בהמשך הושגה התקדמות, כשבשנת 1838 בנה הסקוטי  קטר חשמלי שהגיע למהירות של 4 מייל בשעה (6.4 קמ"ש). בשנת 1840 נרשם פטנט באנגליה על שימוש במסילות כמוליכי זרם חשמלי. פטנטים אמריקאים דומים נרשמו בשנת 1847.

המקורות מצביעים על המצאות שונות כמכונית החשמלית הראשונה. בין השנים 1832 ל-1839 (לא ברורה השנה המדויקת), המציא  מסקוטלנד דגם גולמי של כרכרה המופעלת על ידי סוללה חד פעמית. בנובמבר 1881, הדגים הממציא הצרפתי  גוסטב מכונית תלת גלגלית המונעת על ידי חשמל ב. הממציא האנגלי , שהיה אחראי על חידושים בהנעה החשמלית, כמו חישמול הרכבת התחתית של לונדון, רכבות חשמליות עיליות בליברפול ובברמינגהאם, וכן שימוש בדלק ללא עשן, בנה מכונית חשמלית בלונדון בשנת 1884, תוך שימוש בסוללות נטענות בעלות קיבולת גבוהה יותר. עם זאת, אחרים רואים בדגם  משנת 1888, של הממציא הגרמני , כמכונית החשמלית הראשונה בפועל.

 המאה ה-20 
מכוניות חשמליות נהנו מפופולריות בין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20 כאשר חשמל היה בין השיטות המועדפות להנעת רכב. ההתקדמות בטכנולוגיית הבעירה הפנימית, ומערכת ההתנעה החשמלית בפרט, הפכה עד מהרה ליתרון זה למופרך, שכן המגוון הגדול יותר של מכוניות בנזין, זמני התדלוק המהירים יותר מהטענה חשמלית, ותשתיות נפט הולכות וגדלות, יחד עם ייצור המוני של רכבי בנזין על ידי חברות כמו פורד, והורדת מחיריהם עד לכדי מחצית מזה של המכוניות החשמליות, הביא לירידה בשימוש בהנעה חשמלית, ולמעשה גרם ליציאתה משווקים, למשל בארצות הברית, עד שנות ה-30.

 המאה ה-21 
הגברת החששות מההשפעה הסביבתית של מכוניות בנזין, מחירי בנזין גבוהים יותר, שיפורים בטכנולוגיית הסוללות והסיכוי להגעה לשיא תפוקת הנפט הביאו לעניין מחודש במכוניות חשמליות, הנתפסות כידידותיות יותר לסביבה וזולות יותר לתחזוקה והפעלה, למרות עלויות ראשוניות גבוהות.

 מנועי בעירה פנימית 
 תערובות גז 
ממוזער| בנץ פטנט-מוטורוואגן שנבנה משנת 1885, המכונית המודרנית הראשונה – הייתה פרקטית וניתנה לשיווק לשימוש יום-יומי
ממוזער| המכונית השנייה של מרקוס משנת 1888
המחסור בדלקים מתאימים היווה מכשול לניסיונות המוקדמים להשתמש במנועי בעירה פנימית, לכן כמה מהמנועים המוקדמים ביותר השתמשו בתערובות גז. בשנת 1806 בנה המהנדס השווייצרי  מנוע המופעל על ידי בעירה פנימית של תערובת מימן וחמצן. בשנת 1826 ערך האנגלי סמואל בראון בדיקה למנוע הבעירה הפנימית שלו, שהונע במימן, כשהשתמש בו כדי להניע רכב במעלה גבעת שוטרז שבדרום מזרח לונדון. מכוניתו של , עם מנוע חד צילינדרי שפעל על גז מימן, ערכה נסיעת מבחן מפריז ל ב-1860, ועברה כ-9 ק"מ בשלוש שעות. גרסה מאוחרת יותר של הדגם הונעה על ידי .

 בנזין 
ניקולאוס אוטו ו פיתחו מנוע בנזין ב-1867. בהמשך, בשנת 1870 בערך, הוסיך הממציא זיגפריד מרכוס מווינה לעגלת יד פשוטה מנוע בנזין, מה שהפך אותו לאדם הראשון שהניע כלי רכב באמצעות בנזין, הידוע כיום כ"מכונית מרקוס הראשונה". המכונית השנייה שלו, שנבנתה ופעלה בשנת 1875, על פי כמה מקורות, הייתה המכונית הראשונה שהייתה מונעת בבנזין. כיום היא שוכנת במוזיאון הטכני של וינה. (אם כי מחקר מאוחר יותר העלה כי הרכב נבנה בשנים 1888–1889). ב-1883 רשם מרקוס פטנט גרמני על מערכת הצתה במתח נמוך מסוג מגנטו. אף על פי שבמהלך חייו הוא הוכר כיוצר המכונית, הנאצים כמעט מחקו את מעמדו זה במהלך מלחמת העולם השנייה. מכיוון שמרקוס היה ממוצא יהודי, משרד התעמולה הנאצי הורה להשמיד את יצירתו, למחוק את שמו מספרי הלימוד העתידיים, ולהסיר את האנדרטאות הפומביות שלו. בשנת 1938 ראה ג'ון ניקסון מ"הטיימס" בפיתוח של מרקוס כפיתוח ניסיוני, בניגוד לקרל בנץ שקידם את הרעיון לייצור בפועל של מכוניות בייצור המוני. ניקסון טען כי, למעשה, המכונית של מרקוס לא הייתה מעשית לשימוש בפועל.Nixon, John C. (29 March 1938). "The First Motor Car". The Times. No. 47955. London. p. 52.

בשנת 1885 בנה בנץ את המכונית הראשונה שלו, בנץ פטנט-מוטורוואגן (Benz Patent Motorcar), במנהיים. המכונית נחשבת למכונית המודרנית הראשונה – מכונית שהייתה פרקטית וניתנה לשיווק לשימוש יום-יומי – ולראשונה שיוצרה בייצור סדרתי. בנץ קיבל פטנט לרכבו ב-29 בינואר 1886, והחל את הייצור הראשון של המכוניות ב-1888, לאחר שאשתו – ברטה בנץ – הוכיחה כי המכונית מעשית לשימוש בפועל, כשנסעה עם המכונית את הנסיעה הראשונה שלה למרחק ארוך. בשנת 2008 נסללה דרך הזיכרון של ברטה בנץ להנצחת האירוע.

זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1889, תכננו גוטליב דיימלר ו וילהלם בשטוטגרט מרכב ייעודי שתוכנן עבור רכב, בניגוד לכרכרה רתומה לסוס המצוידת במנוע, כפי שהיה לפני כן. בשנת 1891 בנה  רכב תלת גלגלי ב באוהיו, שנהרס בשריפה באותה שנה. באותו זמן בנה הנרי ניידיג כלי רכב שנע על ארבעה גלגלים בעיר אלנטאון שבפנסילבניה.

בממלכה המאוחדת נבנתה בלונדון המכונית הארבעה גלגלית הראשונה המונעת בבנזין על ידי  בשנת 1892. דגם אחר נוצר בברמינגהאם בשנת 1895 על ידי פרדריק לנצ'סטר, שגם רשם פטנט על בלם הדיסק. המתנע החשמלי הראשון הותקן בדגם המכונית ארנולד, שהייתה מבוססת על דגם קודם בשם , שנבנה בקנט בין 1895 ל-1898.

, מהעיר  שבקוויבק, בנה מכונית בנזין חד-צילינדרית בשנת 1896, בה נהג במשך ארבע שנים, תוך התעלמות מאיומים של פקידי עירייה במעצר בשל "תעלוליו המטורפים".

 העידנים השונים בפיתוח והמצאת המכונית 
 כרכרה ללא סוסים, או העידן הוותיק 
ממוזער| רישום הפטנט של מנוע הדרך של סלדן
ממוזער| NW פרזידנט
ממוזער| הדגם הצרפתי פנארד-לבסור, שהיה המכונית הראשונה ביפן, ב-1898
ממוזער| פיאט 4 HP, דגם המכונית הראשון שיוצר על ידי היצרנית האיטלקית פיאט ב-1899
האמריקאי  הגיש בקשה לרישום פטנט ב-8 במאי 1879 על מנוע ועל שימוש בו כמכונית בעלת ארבעה גלגלים. בהמשך הוא הגיש שורה של תיקונים לבקשתו, שהאריכו את ההליך המשפטי והביאו לעיכוב של 16 שנים לפני שהפטנט ניתן בפועל ב-5 בנובמבר 1895. סלדן סיפק רישיון לרוב יצרניות הרכב האמריקאיות הגדולות לשימוש בפטנט, תמורת גביית עמלה על כל מכונית שייצרו. חברת פורד נלחמה מול רישום הפטנט בבית המשפט, ובסופו של דבר זכתה בערעור. הנרי פורד העיד שהפטנט גרם למעשה לעיכוב הפיתוח, במקום לעודד אותו.

המכוניות הראשונות יוצרו על ידי קרל בנץ בשנת 1888 בגרמניה, ובצרפת, תחת רישיון מבנץ, על ידי אמיל רוג'ר. היו עוד רבים אחרים, כולל יצרני תלת-אופן: רודולף אֶג,  ו. בולי, שהשתמש במנוע בגודל של 650 סמ"ק שתכנן בעצמו, אִפְשר לנהגו להגיע למהירות ממוצעת של 45 קמ"ש במרוץ פריז-טורוויל שנערך ב-1897.  עד לשנת 1900, החל ייצור המוני של מכוניות בצרפת ובארצות הברית.

החברה הראשונה שהוקמה באופן בלעדי לייצור מכוניות הייתה  בצרפת. היא הייתה גם הראשונה שהציגה מנוע עם ארבעה צילינדרים. החברה נוסדה בשנת 1889. שנתיים אחר כך נוסדה חברת פיג'ו. בתחילת המאה העשרים תעשיית הרכב החלה להמריא במערב אירופה, במיוחד בצרפת, שם יוצרו כ־30,204 מכוניות בשנת 1903, שהיוו כ־48.8 אחוזים מייצור הרכב העולמי באותה שנה.

ברחבי צפון ארצות הברית ערכו מכונאים ניסויים שונים של אבות טיפוס. בשנת 1893 הקימו האחים  ו את חברת  Company בעיר ספרינגפילד שבמדינת מסצ'וסטס, שהייתה לחברת ייצור הרכב האמריקאית הראשונה. חברת , שנוסדה בשנת 1897, הכניסה לייצור חידושים רבים, שנמצאים בשימוש עד ימינו. עם זאת, רנסום א. אולדס וחברת אולדסמוביל היו אלה ששלטו באותו עידן על שוק הייצור, עם הדגם Oldsmobile Curved Dash. בהמשך פיתחה חברת  את המכונית השנייה בעולם שיוצרה בייצור המוני, כשייצרה כ-1,500 מכוניות מדגם , שהיוו שישית מכל המכוניות שהיו בארצות הברית באותה תקופה. בהמשך, בשנת 1902, יוצר הדגם ווינטון, של חברת קאדילק, ומכוניות אלו, יחד עם מכוניות של חברת פורד יוצרו באלפים. האחים סטודבייקר מהעיר סאות' בנד שבמדינת אינדיאנה,, שהיו היצרנים המובילים בעולם של כלי רכב רתומים לסוסים, עברו לייצור של מכוניות חשמליות ב-1902, ולייצור של מנועי בנזין ב-1904. הייצור של כלי רכב רתומים לסוסים נמשך, במקביל, עד שהופסק בשנת 1919.

בשנת 1897 יוצרה המכונית הראשונה במרכז אירופה, ה-NW פרזידנט, על ידי חברה אוסטרו-הונגרית בשם Nesselsdorfer Wagenbau, המוכרת מ-1919 בשם טטרה.{Replaced dead link} בשנת 1898 יישם התעשיין לואי רנו בחברת , ייצור של מכוניות עם גל הינע קבוע ועם דיפרנציאל. באותה תקופה החדשנות הייתה מהירה, והתקדמה ללא סטנדרטים ברורים לחלקים השונים של הרכב; לדוגמה, מכוניות רבות יוצרו עם היגוי באמצעות ידית הגה, ואחרות באמצעות גלגל. במהלך שנת 1903 נקבע תקן בשם Rambler לגלגל ההגה, ומקום הנהג הועבר לצד השמאלי של הרכב. הנעת השרשרת בציר ההינע הייתה דומיננטית באותו זמן. בלמי תוף הוצגו על ידי רנו בשנת 1902.  בשנה שלאחר מכן, בנה המתכנן ההולנדי ג'ייקובוס ספייקר את מכונית המירוץ הראשונה עם הנעה בארבעה גלגלים, אם כי היא מעולם לא השתתפה בפועל בתחרות. רק בשנת 1965 החל שימוש במכונית ייצור בהנעת ארבעה גלגלים, בדגם Jensen FF. ב-22 ביולי 1894 התקיים המרוץ המוטורי פריז-רואן, שמתואר לעיתים כמירוץ המוטורי התחרותי הראשון בעולם. בתוך כמה שנים, מאות יצרנים ברחבי העולם המערבי השתמשו בטכנולוגיות רבות ומגוונות. מכוניות יוצרו עם הנעות קיטור, חשמל ובנזין, עד שמנועי הבנזין הגיעו לדומיננטיות בעשור השני של המאה ה-20. שמאל|ממוזער| מכונית מרוץ של סטנלי סטימר בשנת 1903. בשנת 1906, סטנלי רוקט דומה קבע את שיא מהירות היבשה העולמי כשנסע במהירות של 205.5 קמ"ש.

לאורך עידן המכוניות הוותיקות, הרכב נתפס יותר כחידוש תאורטי מאשר כלי לשימוש בפועל. התקלות היו תכופות, קשה היה להשיג דלק, כבישים המתאימים לנסיעה היו מועטים, והחדשנות המהירה גרמה לכך שבתוך שנה מכונית התיישנה והפכה לכמעט חסרת ערך. הרכב הוכר כשימושי לאחר הנסיעה שערכה ברטה בנץ ב-1888, כשנסעה יותר מ-80 ק"מ בין הערים מנהיים לפפורצהיים, כדי להעלות את המודעות לפוטנציאל של כלי הרכב שיצר בעלה, קארל בנץ, ולאחר הנסיעה הטרנס-יבשתית המוצלחת של  ברחבי ארצות הברית בשנת 1903 במכונית וינטון.

 תקופת הפליז/אדוארד 
ממוזער| מכונית מדגם-T פורד, על יד הגלריה לאמנות ג׳ילוג, עם השקתה באוסטרליה ב-1915
תקופת הפליז (או האדוארד) נמשכה בערך משנת 1905 עד 1914 ותחילת מלחמת העולם הראשונה. מקובל לכנות אותה התקופה האדוארדית, אם כי בארצות הברית היא ידועה לעיתים קרובות כעידן הפליז, בגלל השימוש הנרחב בפליז בכלי רכב בתקופה זו. בעידן זה, חלה ירידה בפיתוחים הניסיוניים השונים, והחל תהליך של סטנדריזציה כשיוצרו מכוניות סטנדרטיות עם מנוע בעירה פנימית קדמי, הנעה אחורית, ותיבת הילוכים.

לאורך תקופה זו התפתחות טכנולוגיית הרכב הייתה מהירה, כשההתפתחויות העיקריות כללו את מערכת ההצתה החשמלית, מערכת מתלים לכל גלגל בנפרד, ובלמים לארבעת הגלגלים.  כמו כן היה שימוש נרחב בבלמי קפיץ עלים כמתלים, וכן ההילוכים אומצו באופן נרחב. עם זאת, הגדרות המהירות היו שונות בין הרכבים.

בשנת 1908 נערך  מרוץ מכוניות, בו השתתפו קבוצות גרמניות, צרפתיות, איטלקיות ואמריקניות שיצאו מניו יורק ב-12 בפברואר 1908. שלושה מתחרים בלבד הגיעו לפריז. הדגם תומאס פלייר, מתוצרת ארצות הברית, עם הנהג  ניצח במירוץ כשעבר 35,000 ק"מ בתוך 169 ימים.

 עידן הווינטג' 
ממוזער| 1929 אלפא רומיאו 6C
עידן הווינטג' נמשך מסוף מלחמת העולם הראשונה (1918) ועד לקריסת וול סטריט בסוף 1929. במהלך תקופה זו הפכה המכונית עם המנוע הקדמי לדומיננטית, כאשר המכוניות הסגורות התפשטו והפכו לנורמה המקובלת. בעוד שבשנת 1919 90 אחוז מהמכוניות שנמכרו היו פתוחות, הרי שעד 1929 הגיע שיעורן של הסגורות לכ-90 אחוזים.  הפיתוח של מנוע הבעירה הפנימית נמשך בקצב מהיר, עם מנועים מרובי שסתומים וגל זיזים עליון, ומנועים בעלי 8, 12, ואף 16 צילינדרים. בשנת 1919 הומצא הבלם ההידראולי על ידי  (מייסד חברת לוקהיד). שלוש שנים מאוחר יותר המציא הרמן ריזלר את תיבת ההילוכים האוטומטית הראשונה, בעלת תיבת הילוכים פלנטרית עם שני הילוכים, ממיר מומנט ומצמד, אם כי אלו נכנסו לייצור בפועל רק בשנת 1940. בסוף אותו עידן הומצאה בצרפת הזכוכית המחוסמת, הסטנדרטית בחלונות הצד של היום.

בשנים אלו, ובשיתוף התעשיינים הגדולים בארצות הברית ובהם דופונט, נקבעו קטגוריות הרכב שבעצם חילקו בין יצרני המכוניות נתחי שוק תוך סיווגו בעלות על רכב כמיתוג הקשור לשיוך לסטטוס חברתי מסוים. וזאת מעצם האפשרות לרכישת סוג הרכב המדובר ותשלום מחירו. בשנים אלו שולבו גם תוספות עופרת לנפט המכוניות על ידי תעשייני הרכב והנפט וזאת במטרה להקטין את תוחלת חיי המדף של מנועי המכונית ובכך לייצר רווח נוסף ממכירת חלקי חילוף.

העידן הקלאסי החל עם השפל הגדול בשנת 1930, והסתיים עם ההתאוששות לאחר מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו מכוניות עם מרכבים סגורים לגמרי החלו לשלוט במכירות, כאשר סגנון המרכב החדש של הסאלון/סדאן אף כלל תא מטען לאחסון.

עד שנות ה-30 הומצאה רוב הטכנולוגיה המכנית המשמשת במכוניות של ימינו, אם כי כמה רעיונות "הומצאו מחדש" מאוחר יותר ונזקפו לזכות אחרים. לדוגמה, ההנעה הקדמית הוצגה על ידי אנדרה סיטרואן עם השקת הדגם סיטרואן טראקסיון אוואנט (Traction Avant) ב-1934, אף על פי שיוצרה מספר שנים קודם לכן, ושולבה בדגמים שונים. כך היה הדבר גם עם המתלים העצמאיים שפותחו תחילה על ידי Amédée Bollée בשנת 1873, והגיעו לייצור רק בשנת 1933, כשלאחר מכן הרעיון אומץ גם על ידי יצרניות רכב אחרות. בשנת 1930 ירד מספרם של יצרני הרכב בחדות ככל שהתעשייה התגבשה והתעצבה, בין היתר הודות להשפעות השפל הגדול.

 העידן שלאחר מלחמת העולם השנייה 
שמאל|ממוזער| 1946 פובדה, אחת המכוניות הראשונות בייצור המוני עם עיצוב פונטונים
שמאל|ממוזער| 1954 פלימות' סבוי סטיישן, אחת ממכוניות הסטיישן הראשונות בארצות הברית
שמאל|ממוזער| גרגל סופרמיניתכנון וייצור המכוניות יצאו לבסוף מהאוריינטציה הצבאית ומצל המלחמה בשנת 1949. באותה השנה הוצגו מנועי שמונה צילינדרים עם יחס דחיסה גבוה ודגמים מודרניים של חברת אולדסמוביל וקאדילאק (משנת 1909 חלק מג'נרל מוטורס, GM).

לאורך שנות ה-50, כוח המנוע ומהירויות הרכב עלו, העיצובים הפכו אינטגרטיביים ואומנותיים יותר, ומכוניות יוצרו ושווקו ברחבי העולם בהמוניהן. דגם המיני של  והדגם פיאט 500 הוצגו באירופה. הייצור של הדגם הפופולרי – פולקסווגן חיפושית נמשך לאחר מלחמת העולם השנייה ואף יוצא למדינות אחרות, כולל ארצות הברית. במקביל,  הציגה את המכונית הקומפקטית המודרנית המוצלחת הראשונה שיוצרה בארצות הברית, בדגם . השווקים באירופה התרחבו עם הופעתן של מכוניות חדשות בגודל קטן, כמו גם מכוניות הגראן טוריסמו היקרות (GT), לדוגמה הדגם .

השוק השתנה בשנות ה-60, כאשר יצרניות הרכב האמריקאיות המכונות "שלוש הגדולות" החלו להתמודד עם תחרות ממכוניות מיובאות: היצרניות האירופאיות אימצו טכנולוגיות מתקדמות, ויפן התגלתה כאומה מייצרת רכב. חברות יפניות החלו, מאמצע שנות ה-60, לייצא לרחבי העולם כמה מהמכוניות הפופולריות יותר שלהן ביפן. כמו, טויוטה קורולה, טויוטה קורונה, ניסאן סאני ו. ההצלחה של דגמי ה־Rambler בגודל קומפקטי של אמריקן מוטורס דרבנה את GM ופורד להציג מכוניות מוקטנות משלהן ב-1960. ביצועי המנועים הפכו למוקד שיווק על ידי יצרניות רכב אמריקאיות – כשהוצגו, לדוגמה, ב"מכוניות השרירים" של אותה תקופה. בשנת 1964, המכונית פורד מוסטנג יצרה פלח שוק חדש, שנקרא מכונית הפוני (בהתאם לדגם באותו השם). דגמים חדשים שהתחרו עם המוסטנג כללו את שברולט קמארו,  ופלימות' ברקודה.

פיתוחים טכנולוגיים חדשים כללו שימוש נרחב במתלים עצמאיים, אימוץ נרחב יותר של מערכת הזרקת דלק, והתמקדות גוברת בבטיחות בתכנון הרכב. החידושים במהלך שנות ה-60 כללו את מנוע הוואנקל של NSU, טורבינת הגז ומגדש הטורבו שיוצרו בתחילה על ידי ג'נרל מוטורס, אומצו בהמשך על ידי BMW וסאאב, ולאחר מכן הוכנסו לייצור לשוק ההמוני במהלך שנות ה-80 על ידי קרייזלר. מאזדה המשיכה לפתח את מנוע הוואנקל שלה, אם כי בעלי רישיונות אחרים שהיו למנוע, כולל מרצדס בנץ ו-GM, מעולם לא הביאו אותו לייצור בגלל בעיות הנדסה וייצור וכן בגלל צריכת הדלק הגבוהה שלו, שהיוותה גורם משמעותי לאחר משבר הנפט של 1973.

שנות ה-70 היו שנים סוערות בעולם הרכב, עם אירועים בולטים שעיצבו מחדש את התעשייה, כמו משבר הנפט של 1973, בקרת פליטת רכב, דרישות בטיחות מחמירות יותר, הגדלת היצוא על ידי יצרניות הרכב היפניות והאירופיות, כמו גם צמיחה באינפלציה והרעת הכלכלה במדינות רבות. הפופולריות של מכוניות קטנות יותר גדלה. באותה תקופה פותח בארצות הברית הסאבקומפקט, עם הצגת הדגם AMC גרמלין, ואחריו בדגמים שברולט וגה ופורד פינטו. מרכב הסטיישן היה לפופולרי, כמו גם גידול במכירות של רכבי שטח בעלי הנעת ארבעה גלגלים.ממוזער| טויוטה קורולה הוא דגם הרכב הנמכר ביותר בעולם.לקראת סוף המאה ה-20 איבדו חלקית "שלוש הגדולות" בארצות הברית (GM, פורד וקרייזלר) את מעמדן המוביל. יפן הפכה למובילה בייצור מכוניות למשך זמן מה, כשבהמשך מכוניות החלו להיות מיוצרות בהמוניהן במדינות חדשות באסיה, במזרח אירופה ובמדינות נוספות.

 העידן המודרני 
ממוזער| מכונית חשמלית מדגם Y של טסלה, המכונית הנמכרת ביותר בעולם ברבעון הראשון והשני של 2023.
העידן המודרני מוגדר בדרך כלל כ-40 השנים האחרונות. בעידן זה הייתה הגברת הסטנדרטיזציה, שיתוף פלטפורמות בין דגמים, תכנון בעזרת מחשב – להפחתת עלויות וזמן פיתוח, ושל שימוש הולך וגובר באלקטרוניקה, הן לניהול מערכות הרכב, והן למערכות הבידור.

כמה התפתחויות עכשוויות הן התפשטות ההנעה הקדמית והנעה לכל הגלגלים, ואימוץ מנוע הדיזל.

מבני המרכב השתנו גם הם בעידן המודרני, עם שלושה סוגים עיקריים: האצ'בק, סדאן ורכב SUV. בהמשך יצאה פלטפורמת הקרוסאובר, פלטפורמה ספורטיבית, ודגם המיניוואן.

המשבר הפיננסי של 2007–2008 חתך כמעט בשליש את מכירות הרכב הקל של קרייזלר, טויוטה, פורד וניסאן, וכרבע מהמכירות של הונדה, ושביעית מהמכירות של ג'נרל מוטורס.

מאז 2009, סין הפכה ליצרנית הרכב הגדולה בעולם. מלבד ייצור המכוניות הגובר באסיה ובמדינות אחרות, חלה צמיחה בקבוצות תאגידיות רב לאומיות, המייצרות מכוניות שחולקות פלטפורמות זהות בין מדינות שונות, וכן במיתוג או מיתוג מחדש בהתאם לקהל היעד בשווקים השונים.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:מכוניות
קטגוריה:מיזם לטיפול דחוף - ערכים שנוצרו או הורחבו על ידי David6988