פרק 4 לחוקת ארצות הברית

הפרק הרביעי לחוקת ארצות הברית מתווה את היחסים בין המדינות השונות ואת היחסים בין כל מדינה לממשל הפדרלי.

שני החלקים הראשונים מגדירים כללי יסוד ליחסים בין המדינות השונות, פן של צורת הממשל שמכונה לעיתים "פדרליזם אופקי". הפרק הראשון מחייב כל אחת מהמדינות לתת אמון בפעולות ציבוריות, החלטות שיפוטיות וניהול הרשומות הציבוריות של מדינות אחרות. הפרק השני נועד ליצור הרמוניה ושיתוף פעולה בין המדינות. הוא קובע שמדינות ייתנו לאזרחי מדינות אחרות את אותן הזכויות וההגנות שמהם נהנים אזרחי המדינה, ובכך אוסר על המדינות להפלות נגד אזרחי מדינות אחרות. בנוסף, הוא מחייב מדינות להשיב נאשמים ועבריינים נמלטים למדינה שבה הם הואשמו. סעיף נוסף בחלק זה מחייב החזרה של עבדים נמלטים; על אף שהסעיף לא בוטל באופן רשמי, התיקון ה-13 לחוקה, שאוסר על עבדות, מבטל אותו למעשה.

החלק השלישי והחלק הרביעי של הפרק מגדירים פנים מסוימים ביחסים בין המדינות לבין הממשל הפדרלי. החלק השלישי מעניק לקונגרס של ארצות הברית את הסמכות לקבל מדינות חדשות לאיחוד ולמשול בטריטוריות של ארצות הברית ובקניין פדרלי אחר. החלק הרביעי מבטיח שלכל המדינות בארצות הברית תהיה "צורת ממשל רפובליקנית". עם זאת, החוקה אינה מגדירה מהי צורת ממשל זו, ובית המשפט העליון של ארצות הברית נמנע באופן כללי מלהתייחס לסעיף זה, למעט מקרים נדירים. חלק זה מבטיח גם שארצות הברית תגן על המדינות השונות מפני פלישה, ולפי בקשת המדינה גם מפני אלימות פנימית.

 חלק ראשון: מתן אמון ותוקף לפעולות, הליכים ורשומות 
החלק הראשון בפרק כולל סעיף יחיד, המכונה "Full Faith and Credit Clause", והוא דורש מכל אחת מהמדינות להעניק מידה של כבוד, אמון והכרה להליכים הרשמיים במדינות אחרות. בנוסף, הוא מסמיך את הקונגרס להתקין חוקים שיכתיבו את דרך היישום של ציווי כללי זה ואת השלכותיו:

 רקע היסטורי 
חלקו הראשון של הסעיף נלקח כמעט מילה במילה מתקנון הקונפדרציה. לפני המהפכה האמריקאית, הייתה מחלוקת, הן בבריטניה והן במושבותיה, לגבי האופן שבו על ישות ריבונית אחת להתייחס להחלטות, חוקים ורשומות של ישויות ריבוניות אחרות. עיקר הקושי, תחת החוק האנגלי, נגע לאכיפת החלטות שקשורות לחובות כספיים ודיני חדלות פירעון. נתינים במושבות רצו לאכוף החלטות כאלה שהתקבלו במושבה אחת גם כאשר החייב נמצא במושבה אחרת, אולם החוק האנגלי חייב לקבל החלטה שיפוטית כראיה בבית הדין רק אם הייתה לה חותמת תוקף ציבורי (Seal of Public Credit) מבית משפט אנגלי, ולא במקרה שהחותמת ניתנה על ידי ישות זרה או פרטית. קושי זה הביא את מושבת מפרץ מסצ'וסטס לחוקק חוק שחייב קבלת החלטה שיפוטית במושבות אחרות כראיה בבתי הדין של המושבה, ומושבות אחרות חוקקו לאחר מכן חוקים דומים שהיו בשימוש תדיר.

נושא זה היה מוכר למהפכנים האמריקאים, ובתקנון הפדרציה (פרק 4 סעיף 3) הם אימצו סעיף הקובע כי "אמון ותוקף מלאים יינתנו על ידי כל אחת מהמדינות לרשומות, מעשים וההליכים המשפטיים של בתי הדין והמגיסטרטים של כל מדינה אחרת". עם זאת, תקנון הקונפדרציה דרש מתן אמון תוקף אך ורק בנוגע ל"הליכים של בתי הדין והמגיסטרטים", ואילו מנסחי החוקה דנו בשאלה האם להרחיב את הדרישה גם להכרה בחוקי המדינות השונות, כגון חוקים הקשורים לדיני חדלות פירעון. הגישה המכלילה זכתה לתמיכה, ועל כן הנוסח הסופי של החוקה מחייב מתן אמון ותוקף "לפעולות הציבוריות, הרשומות וההליכים המשפטיים של כל מדינה אחרת" ולא רק של בתי הדין והמגיסטרטים במדינה.

שאלה נוספת שנידונה בוועידת החוקה היא האם להסתפק בציווי כללי על מתן אמון או לאפשר להסמיך את הקונגרס להכתיב את משמעות הציווי ואת דרך יישומו. חלק מהנציגים סברו שמבלי לתת סמכות זו למחוקק הפדרלי, הדרישה הכללית תהיה חסרת משמעות, בעוד שאחרים, כגון אדמונד רנדולף חששו שמתן סמכות כזו תיתפס כפגיעה בריבונות של המדינות. בסיכומו של דבר התגבש רוב קולות לטובת מתן הסמכות לקונגרס. ג'יימס מדיסון, מהחשובים שבמנסחי החוקה, כתב בכתבי הפדרליסט מס' 42 (תחת שם העט "פובליוס") שהתוספת מהווה "שיפור בעל ערך" ביחס לסעיף בתקנון הקונפדרציה, כיוון שהמשמעות של המשפט הראשון אינה מוגדרת די הצורך וללא התוספת הוא יהפוך לחסר חשיבות. עם זאת, התוספת מעלה שאלה פרשנית לגבי היחס בין המשפט הראשון, שנראה כציווי כללי ומחייב, והמשפט השני, שמאפשר לקונגרס לקבוע כללים בנושא. לדוגמה, משפטנים דנו בשאלה האם הקונגרס רשאי לצמצם את התחולה של הסעיף הראשון, כך שפעולות מסוימות של מדינה לא יוכרו על ידי מדינות אחרות. הקונגרס מיעט להשתמש בסמכות שמעניק לו חלק זה של הפרק, כך שגבולות הסמכות הזו לא נבחנו.

מנסחי החוקה ראו חלק זה כהכרחי על מנת להפוך את האוסף של המדינות הריבוניות הבודדות לכדי איחוד מתפקד. בדיונים לקראת אשרור החוקה, חלק זה לא עורר מחלוקת ומעט מאוד נכתב לגביו. במאי 1790, מעט פחות משנתיים לאחר אשרור החוקה, עבר בקונגרס הראשון חוק ליישום חלק זה של הפרק. החוק חייב מדינות להכיר בליכים משפטיים וברשומות של מדינות אחרות, אך לא עסק במתן תוקף או בהכרה לחוקים של מדינות אחרות. בנוסף, על אף שהטקסט של חלק זה עוסק רק ביחסים ה"אופקיים" בין המדינות, החוק שקבע הקונגרס מתייחס ל"כל בית דין בארצות הברית", ובכך הוא מחיל את האמור בחוקה גם לגבי מערכת המשפט הפדרלית. ב-1804 תוקן החוק כך שהוא חל גם על הטריטוריות של ארצות הברית. הוא תוקן בפעם האחרונה ב-1948, ובתיקון זה נקבע שהמדינות מחויבות לתת תוקף גם לחוקים של מדינות אחרות. עם זאת, הפרשנות הקיימת של הטקסט החוקתי ושל החוק היא שהמדינות רשאיות להחיל את החוק של עצמן בהליכים שמתקיימים בתחום שיפוטן.

 מתן תוקף להחלטות שיפוטיות שהתקבלו במדינות אחרות 
ליבת הסעיף, כפי שהוא יושם ופורש על ידי בתי המשפט בארצות הברית, היא החובה של כל מדינה לחייב החלטות שיפוטיות סופיות של כל מדינה אחרת.

שאלה פרשנית מרכזית שעלתה כבר בעשורים הראשונים לאחר ייסודה של ארצות הברית היא האם הסעיף מחייב את המדינות להכיר בהחלטות שיפוטיות כראיות בלבד בהליכים שמתקיימים בתחום שיפוטן – גישה שהייתה מאפשרת לבית משפט במדינה אחת לבחון באופן מהותי את טיב ההחלטה של בית המשפט במדינה אחרת – או שעליהן לתת להחלטות תוקף מחייב, במנותק מבחינה מהותית שלהן. גישה רווחת בקרב פרשני החוקה היא שכוונתם המקורית של מנסחי החוקה הייתה לחייב קבלת החלטות שיפוטיות של מדינות אחרות כראיות בלבד, ושכל חובה מעבר לזה אינה נובעת מהחוקה, אלא מהחוק שחוקק הקונגרס; אך במהלך המאה ה-19 התקבעה גישה פרשנית נגדית שמעניקה תוקף מחייב להחלטות סופיות של בתי המשפט במדינות אחרות.

בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע ב-1813, בתיק "מילס נגד דוריי" שיש לתת תוקף מחייב להחלטות; עם זאת, פסיקה זו הותירה אי-ודאות מסוימת, שכן היא לא הבהירה האם השופטים התבססו על החוק הפדרלי ליישום חלק זה של הפרק, או על הטקסט של החוקה עצמה. יותר מחצי מאה מאוחר יותר, בתיק "", קבע בית המשפט העליון, מבלי להסביר, שהמסקנה מבוססת על החוקה עצמה.

למסקנה זו קיימים מספר סייגים. ראשית, תחת תנאים מסוימים יכול בית דין במדינה אחת לא לתת תוקף להחלטה של בית דין במדינה אחרת אם במהלך הליטיגציה מתגלה כי בית המשפט במדינה האחרת חרג מסמכות השיפוט שלו. שנית, בית המשפט העליון קבע שהסעיף אינו מחייב בהקשר של החלטות שיפוטיות הנוגעות לעונשין (Penal judgments) שמטרתן אינה לתת סעד לפגיעה בזכות פרטית אלא להעניש אדם שביצע עבירה כנגד המדינה.

 מתן תוקף לחוקים של מדינות אחרות 
במקרים רבים, אירוע יחיד עשוי באופן סביר להישקל תחת החוק של יותר ממדינה אחת. לדוגמה, בעניין תביעות ביטוח, כאשר אדם עובד עבור חברה ממדינה אחת ונפצע בעבודתו במדינה אחרת, טענות שונות יכולות להצדיק החלה של החוק של כל אחת מהמדינות. הפרשנות של בית המשפט העליון לדרישות סעיף זה במקרים מעין אלה השתנתה עם הזמן. ב-1932, בתיק "חברת ברדפורד אלקטריק לייט נגד קלאפר", קבע בית המשפט העליון כלל שלפיו כאשר מגיע לבתי המשפט במדינה אחת מקרה כזה, עליהם לאזן בין האינטרסים של המדינות השונות בקובעו אלו חוקים יוחלו על המקרה. שבע שנים לאחר מכן, בתיק "Pacific Employers Insurance Co. v. Industrial Accident Commission" נטש בית המשפט את הפרשנות הזו וקבע ש"מתן אמון ותוקף מלאים לא מאפשר למדינה אחת לחוקק עבור מדינה אחרת או להשליך את חוקיה מעבר לקווי הגבול בין המדינות". מאז פסק דין זה דבק בית המשפט העליון בפרשנות שמאפשרת לכל מדינה להחיל את חוקיה על מקרים שנידונים בבתי הדין שלה, מבלי לדרוש איזון בין האינטרסים של המדינות השונות בהחלת חוקיהן.

קיים מספר מצומצם של חריגים לכלל שלפיו מדינות רשאיות להחיל את חוקיהן בבתי הדין שלהן. ראשית, בית המשפט פירש את הסעיף כאוסר על המדינות לאמץ כללים מיוחדים שמפלים מדינות אחרות או מהווים "מדיניות של עויונות" כלפי מדינות אחרות. סייג זה הובהר בפסק דין משנת 2016, שעסק בהחלטה שיפוטית שהתקבלה בנבדה בתביעה נגד סוכנות של מדינת קליפורניה; בית המשפט בנבדה פסק פיצויים של מיליון דולר נגד קליפורניה, אף על פי שהחוק בנבדה מגביל פיצויים בתביעות נגד סוכנויות של נבדה עצמה ל-50,000 דולר. בפסק דין של סטיבן ברייר, ביטל בית המשפט ביטל את ההכרעה ברוב דעות וקבע שבכך אימצה נבדה, בניגוד לסעיף זה בחוקה, כלל מיוחד שפועל נגד מדינה אחרת ומהווה מדיניות עוינת. בנוסף, בעוד שבתי הדין של מדינה יכולים לפסוק על פי חוקי המדינה, הם אינם לסגור את שלתותיהם לחלוטין לתביעות שמתבססות על חוקים של מדינות אחרות.

 מחלוקות מודרניות 
ככלל, הפרשנות שאימץ בית המשפט העליון לסעיף מחייבת מדינה לתת תוקף להחלטות שיפוטיות של מדינות אחרות גם כאשר אלה מנוגדות למדיניות או לעקרונות פוליטיים שלהם המדינה מתנגדת. כך, למשל, מדינה חייבת להכיר בהחלטה הנוגעת לחוב הקשור בהימורים, גם אם באותה מדינה הימורים אינם חוקיים כעניין של מדיניות. לעומת זאת, באשר לחוקים של מדינות טאומץ הכלל שנוטה לכבד את זכותה של מדינה להחיל את חוקיה שלה על תיקים שנידונים בבתי הדין שלה. על אף שכללים אלה מוכרים כפרשנות השלטת של הסעיף, הם מעוררים שאלות שעוד לא נפתרו בתחומים רגישים כגון דיני משפחה.

דוגמה מרכזית למחלוקת שהתעוררה בעשור האחרון של המאה ה-20 ובשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 היא באשר להכרה בנישואים של זוגות מאותו המין. בשנת 1993 בית המשפט העליון של הוואי קבע בתיק "באהר נגד לווין" שבהיעדר נימוק משכנע, האיסור על נישואים של זוגות מאותו המין במדינה אינו חוקתי, על פי חוקת המדינה . על אף שההחלטה לא הייתה סופית ובסופו של דבר היא התבטלה, היא גרמה לדאגה בקרב המתנגדים לנישואים של זוגות מאותו המין במדינות אחרות, שחששו שבעקבותיה ובהתאם לסעיף זה בחוקה הפדרלית יחויבו כלל המדינות להכיר בנישואים של זוגות מאותו המין שהתקיימו בהוואי. בעקבות ההחלטה המליצה ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית על חקיקת "חוק הגנת הנישואים" , שהתקבל בספטמבר 1996 וקבע במפורש חריג לסעיף זה בחוקה. בנוסף, בעוד שמדינות אחרות החלו להכיר ביחסים בין בני זוג מאותו המין, מדינות שמרניות יותר החלו להעביר חוקי מדינה (שכונו מיני-DOMA) שקבעו במפורש אי-הכרה בנישואים כאלה שמקורם במדינה אחרת. תהליך זה הביא לפולמוס משפטי באשר לשאלה האם הסעיף בחוקה אכן מחייב הכרה בנישואים שמקורם במדינה אחרת. פרשנים רבים ענו על שאלה זו בשלילה, אך אחרים תמכו בפרשנות מרחיבה של הסעיף. הדיון לא הגיע לפתרונו בבתי המשפט לפני שפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס מ-2015 קבע שכל המדינות מחויבות להכיר בנישואים של זוגות מאותו המין, על בסיס התיקון ה-14 לחוקה, וכיוון שכך הוא מעולם לא הגיע הוכרע.

דוגמה נוספת למחלוקת שאינה פתורה היא בנוגע לחוקי מדינה הקשורים להפלות. עוד לפני פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון משנת 2022, שביטל את פסק דין רו נגד וייד ואישר למדינות לקבוע לעצמן מדיניות מחמירה למניעת הפלות מלאכותיות בשטחן, עבר בטקסס חוק מדינה  (מכונה גם SB 8) שאיפשר לכל אדם להגיש תביעה אזרחית נגד אדם שביצע או סייע לביצוע הפלה של עובר אחרי זיהוי פעימות לב (כשישה שבועות לאחר ההתעברות) וקבע פיצויים לתובע. בתגובה לחוק זה החלו מדינות שבהם קיימת התנגדות חזקה למגבלות על הפלות להעביר חוקי מדינה שהחריגו הליכים הנוגעים להפלות מהדרישה הכללית לכבד הליכים משפטיים שמקורם במדינות אחרות. כך למשל, חוק AB 1242 בקליפורניה משנת 2022 אוסר על בתי דין במדינה לכבד צווי חיפוש, זימונים לבתי דין, והחלטות שיפוטיות אחרות שמקורן מחוץ למדינה, אם החלטות אלה קשורות בעבירות ביצוע או סיוע לביצוע של הפלות שמוגדרות כחוקיות בקליפורניה. לאחר פסק דין "דובס", הגיבו מדינות רבות נוספות בחקיקת "חוקי הגנת הפלות" . חוקים מעין אלה עוררו פולמוס משפטי בשאלה האם הם סותרים את הדרישה ל"אמון ותוקף מלאים" בחוקה. בעוד שחלק מהמשפטנים טענו כי החוקים אינם חוקתיים, אחרים סברו כי הם הסייגים ל"סעיף האמון ותוקף מלאים" מחריגים את החוקים האלה מהדרישה הכללית לכבד החלטות שיפוטיות של מדינות אחרות. נכון ליוני 2025, בית המשפט העליון של ארצות הברית לא חיווה דעתו בנושא.

 חלק שני: זכויות אזרחים והסגרה 
החלק השני לפרק ממשיך את העיסוק בפדרליזם "אופקי" – היחסים בין המדינות ויחס המדינות לאזרחי מדינות אחרות. חלק זה כולל שלושה סעיפים. הסעיף הראשון נוגע לזכויות ולהגנות שעל מדינה להעניק לאזרחי מדינות אחרות, והשני עוסק בהסגרה של עבריינים שנמלטו ממדינה אחת למדינה אחרת. הסעיף השלישי עוסק בעבדים נמלטים; על אף שבאופן רשמי הוא עדיין חלק מהחוקה, ביטול העבדות בתיקון ה-13 הפך את סעיף לחסר רלוונטיות.

 סעיף 1: זכויות וחסינויות 
הסעיף הראשון מכונה בספרות "סעיף זכויות היתר והחסינויות" (Privileges and Immunities Clause) או "סעיף ההסכמה המדינית" (Comity Clause):

 רקע היסטורי 
מקור הביטוי "זכויות היתר והחסינויות" הוא ביחסים הפיאודליים בימי הביניים באנגליה, בין המלך לבין מוסדות שונים כגון בעלי אדמות, מנהלות מקומיות (Boroughs) גילדות ואגודות מסחריות. בתמורה למילוי חובות מסוימות כלפי המלך, קיבלו מוסדות אלה כתבי זכויות המבטיחים זכויות יתר מסוימות – פריווילגיות – כגון הזכות לניהול עצמי וחסינויות משפטיות, פיננסיות, דתיות וצבאיות שונות – אימוניטאס. זכויות היתר והחסינויות עוגנו פעמים רבות בצ'רטרים מלכותיים. עם התרחבות הסחר הבינלאומי והקולוניזציה השפה של "זכויות יתר וחסינויות" יוצאה אל מחוץ לאנגליה דרך צ'רטרים שניתנו לחברות ואגודות מסחר ולמתיישבים, ואשר כללו לעיתים קרובות זכויות למונופולים מסחריים, להתיישבות, עצמאות ולחסינויות משפטית. לצד זאת, הביטוי "זכויות יתר וחסינויות" החל בהדרגה לשמש מתיישבים להבעת דרישות ועמדות בעת קונפליקטים עם הכתר. במאה ה-18, החלו מתיישבים במושבות באמריקה לעשות שימוש בביטוי "זכויות היתר והחסיניות של האנגלים" (Privileges and Immunities of the Englishmen) על מנת לדרוש השוואה של מעמדם לזה של אזרחים במדינה האם. כך, הביטוי שהביע בתחילה מידה מערכת של הבחנה ואי-שוויון (זכות יתר), הפך כלי לביטוי דרישות לשוויון זכויות ומעמד אזרחי.

ב-1774 השפה של "זכויות יתר וחסינויות" נכללה בהצהרת הקונגרס הקונטיננטלי הראשון, עדיין כביטוי לדרישה מהכתר הבריטי לכבד "את כל החסינויות והפריווילגיות שניתנו להן ואושרו [למושבות] בצ'רטרים מלכותיים או הובטחו בספרי החוקים הפרובינציאליים השונים שלהן". לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית נזנחה ההתייחסות להבטחות מצד הכתר ולזכויות הנתינים האנגלים, אך השימוש בביטוי המשיך להתייחס לדרישות בנוגע לשוויון בזכויותיהם של אזרחים. בפרק 4 סעיף 1 של תקנון הקונפדרציה, שהשפיע ישירות על ניסוח הסעיף בחוקה, הביטוי משמש בהקשר של שמירה על קשרי ידידות ומסחר בין תושבי המדינות השונות. הסעיף מבטיח ש"האזרחים החופשיים של המדינות, למעט מחוסרי כל, נוודים ונמלטים מין הדין, יהיו זכאים לכלל הפריווילגיות והחסינויות של אזרחי המדינות השונות". הסעיף בתקנון הקונפדרציה כלל גם רשימה של זכויות וחירויות הקשורות בו: חופש תנועה בחציית גבולות בין מדינות, זכות לעסוק במסחר, ומכסים, מיסים ומגבלות זהים לאלה של תושבי המדינה. מנסחי החוקה לא כללו בה את הרשימה הזו, שבחלקה נוגעת לסמכויות שהואצלו לקונגרס בפרק הראשון לחוקה. עם זאת, בית המשפט העליון קבע מאוחר יותר שכוונת מנסחי החוקה הייתה לכלול בסעיף את הדוגמאות הספציפיות המוזכרות בתקנון.

בוועידת החוקה התקבל הסעיף ללא דיון רב, והסעיף לא עורר מחלוקת גם בדיונים על אשרור החוקה. בכתבי הפדרליסט לא קיים דיון מפורט על הסעיף, אך אלכסנדר המילטון הקנה לו חשיבות רבה כשכתב, בכתבי הפדרליסט מספר 80, שניתן להחשיב את הסעיף ל"בסיס של האיחוד".

 איסור אפליה בנוגע לזכויות וחסינויות יסודיות 
בשנים הראשונות לאחר אשרור החוקה הציעו משפטנים מספר פרשנויות לסעיף. בין השאר, הוצע שהוא מבטיח יחס שוויוני לכלל אזרחי המדינות מצד הקונגרס של ארצות הברית, שהוא מבטיח זכויות יסוד מסוימות שאף מדינה לא יכולה לקחת מאזרחיה או תושביה ושהוא מבטיח כי זכויותיהם של אזרחי מדינה יישמרו כאשר הם עוברים למדינה אחרת. שלוש הפרשוניות האלה נדחו במפורש על ידי בית המשפט העליון. תחתן אימת בית המשפט בפסיקתו את הפרשנות שלפיה הסעיף מספק הגנה נגד אפליה מצד מדינות כלפי אזרחי מדינות אחרות.

על אף שבית המשפט הכיר בכך מטרת הסעיף היא למנוע אפליה מצד מדינות כלפי אזרחי מדינות אחרות, הפסיקה הגבילה את התחולה של הסעיף לשמירה על זכויות וחסינויות המוגדרות כיסודיות והתירה יחס המעדיף את אזרחי המדינה בנוגע לתחומים אחרים, כגון השתתות בפעילויות פנאי. פסק דין קורפילד נגד קורייל , שנכתב על ידי בושרוד וושינגטון ב-1823, נחשב לתקדים שלאורו מבחינים בתי המשפט בין זכיויות וחסינויות יסודיות לבין אלו שאינן יסודיות. פסק הדין כולל רשימה לא ממצה של זכויות וחסינויות יסודיות שמוגנות מפני אפליה:
 קבלת הגנה מצד המדינה;
 הזכות לחיים ולחירות;
 הזכות לרכוש ולהחזיק קניין מכל סוג שהוא, כולל מקרקעין, ולשאוף ולהשיג אושר וביטחון, בכפוף למגבלות שמטילה הממשלה למען כולם;
 הזכות לתנועה ממדינה למדינה;
 הזכות להתגורר בכל מדינה, ובכלל זאת למטרות מסחר, חקלאות, השגת מקצוע וכל סיבה אחרת;
 הזכות לתבוע את ההגנה של צו הביאס קורפוס;
 הזכות ליזום הליכים משפטיים;
 החסינות מפני מיסים והטלים גבוהים מאלו שמוטלים על אזרחי המדינה;
 הזכות להשתתף בבחירות בכפוף לחוקים ולחוקה של המדינה.
פסיקות מאוחרות יותר של בית המשפט הוסיפו לפרט לגבי זכויות וחסינויות יסודיות שאסור להפלות לגביהן.

 ראו גם 
 הנוסח המקורי של הפרק הרביעי לחוקה באתר ויקיטסט האנגלי
 רשימת המדינות והטריטוריות של ארצות הברית
 חוקת ארצות הברית

ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:חוקת ארצות הברית