כיבוש חבל הריין

כיבוש חבל הריין הציב את אזור גרמניה ממערב לנהר הריין וארבעה ראשי גשר ממזרח לו תחת שליטת בעלות הברית המנצחות במלחמת העולם הראשונה מה-1 בדצמבר 1918 עד 30 ביוני 1930. הכיבוש הוטל והוסדר על ידי סעיפים בשביתת הנשק מ-11 בנובמבר 1918, הסכם ורסאי וההסכם המקביל על כיבוש הריין שנחתם במקביל להסכם ורסאי. חבל הריין נותר מפורז, וכך גם אזור המשתרע על פני חמישים קילומטרים ממזרח לנהר הריין, והועברו לשליטת הנציבות העליונה של בעלות הברית של הריין, שהובלה על ידי נציב צרפתי והיה לה חבר אחד מכל מדינה, מבלגיה, בריטניה וארצות הברית (האחרונה בתפקיד משקיף בלבד). מטרת הכיבוש הייתה לתת לצרפת ולבלגיה ביטחון מפני כל התקפה גרמנית עתידית ולשמש ערובה להתחייבויות השילומים של גרמניה. לאחר שגרמניה נקלעה לפיגור בתשלומיה ב-1922, הורחב הכיבוש לחבל הרוהר התעשייתי מ-1923 עד 1925.

בשנים הראשונות של הכיבוש, מספר תנועות בדלניות – חלקן נתמכו על ידי הצרפתים – ניסו להקים ארץ ריינלנד עצמאית בעלת ברית לצרפת, אך לאף אחת מהן לא הייתה תמיכה עממית משמעותית. היחסים בין כוחות הכיבוש לתושבים הגרמנים היו לעיתים קרובות מתוחים, אם כי יותר באזורים הצרפתיים והבלגיים מאשר באזורים האמריקאים והבריטים. גם הצרפתים וגם הגרמנים עסקו במסעות תעמולה גדולים, הצרפתים כדי להעביר את תושבי הריינלנד לצידם והגרמנים כדי לעורר רגשות לאומיים ובינלאומיים נגד הכיבוש. מלחמת התעמולה הגרמנית כללה התקפות גזעניות נגד כוחות קולוניאליים צרפתיים שחורים.

לאחר החתימה על הסכמי לוקרנו שיישבו את הגבול המערבי של גרמניה בסוף 1925, אזור הכיבוש הצפוני סביב קלן פונה בינואר 1926. אזור קובלנץ, שהאמריקאים מסרו לצרפתים ב-1923, פונה בנובמבר 1929. לאחר שהושג הסכם "סופי" על פיצויים בתוכנית יאנג של 1929, כיבוש חבל הריין הסתיים ב-30 ביוני 1930, חמש שנים מוקדם יותר ממה שנקבע במקור בחוזה ורסאי.
ממוזער|497x497 פיקסלים| כיבוש אזורי הריין והסאר:  כחול: צרפת, כולל גם את האזור האמריקאי לשעבר סביב קובלנץ  צהוב: בלגיה  חום: בריטניה  מפוספס: חבל הרוהר, כיבוש משותף של צרפת ובלגיה  ירוק: זארלנד, גם לצרפת, אם כי בחסות חבר הלאומים

 ציר זמן 
 11 בנובמבר 1918: שביתת הנשק שסיימה את הלחימה במלחמת העולם הראשונה נחתם
 28 ביוני 1919: חתימת הסכם ורסאי והסכם הריין
 10 בינואר 1920: הסכם ורסאי והסכם ריינלנד נכנס לתוקף; הנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין הוקמה
 11 בינואר 1923: החל כיבוש הרוהר; נמשך עד 25 באוגוסט 1925
 ינואר 1926: נסיגה מאזור הכיבוש הצפוני סביב קלן
 נובמבר 1929: נסיגה מהאזור המרכזי סביב קובלנץ
 30 ביוני 1930: נסיגה מהאזור הדרומי סביב מיינץ, וכתוצאה מכך סיום הכיבוש
 7 במרץ 1936: הצבא הגרמני מחדש של חבל הריין תחת אדולף היטלר

 רקע 
 משא ומתן בוורסאי 
במשא ומתן לשלום שהחל בוורסאי בינואר 1919, ביקש ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו לתקן את גבולה של צרפת עם גרמניה ולהציבו בנהר הריין. כל השטחים בגדה המערבית של הנהר היו אמורים להיות מנותקים מגרמניה וליצור מדינה ריבונית אחת או יותר המתיישרות עם צרפת. הוא ראה ברעיון, שמקורו בגנרל פרדיננד פוש, הדרך היחידה להישאר בטוחה מול גרמניה, וציין כי היא פלשה לצרפת ארבע פעמים ב-100 שנים (1814, 1815, 1870 ו-1914).

קלמנסו לא הצליח לשכנע את בעלי בריתו לקבל את ההצעה. נשיא ארצות הברית וודרו וילסון תמך בזכותם של עמים להגדרה עצמית, שלדבריו אין לשלול מהגרמנים. ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' לא רצה שהסיפוח "יותיר מורשת של אי צדק שתעמוד בדרגה כמו אלזס-לורן".

כפשרה הסכימו האמריקאים והבריטים שאם גרמניה תתקוף שוב את צרפת, הם ייכנסו למלחמה בצדה. קלמנסו קיבל אז מגבלת זמן מקסימלית של חמש עשרה שנים לכיבוש. כתנאי מוקדם לנסיגה, גרמניה תידרש לעמוד בדרישות הסכם השלום ולעמוד בהתחייבויות השילומים שלה בזמן. תפקידו של הכיבוש שונה אפוא ממכשיר להחלשת גרמניה לקלף מיקוח לחובות השילומים של גרמניה.

 הוראות האמנה 
סעיף 42 של חוזה ורסאי קבע כי הגדה המערבית של הריין ו"הגדה הימנית ממערב לקו הנמתח 50 קילומטרים ממזרח לנהר הריין" יפורזו. ההוראות הקשורות ספציפית לכיבוש חבל הריין נקבעו בסעיפים 428 עד 432. סעיף המפתח (428) קובע:כערובה לביצוע האמנה הנוכחית על ידי גרמניה, השטח הגרמני הממוקם ממערב לנהר הריין, יחד עם ראשי הגשר בקלן, קובלנץ, מיינץ וקהל, לפי סעיף 429], ייכבש על ידי בעלות הברית והמקורבים. חיילים לתקופה של חמש עשרה שנים מכניסתה לתוקף של האמנה הנוכחית. סעיף 429 הוסיף כי אם גרמניה תעמוד בהתחייבויותיה על פי האמנה, אזור קלן (תחת כיבוש בריטי) יפונה לאחר חמש שנים, אזור קובלנץ (תחת כיבוש אמריקאי) לאחר עשר שנים, והשאר לאחר חמש עשרה שנים.

ב-28 ביוני 1919, היום שבו נחתם הסכם ורסאי, חתמו צרפת, בלגיה, בריטניה, ארצות הברית וגרמניה על הסכם נפרד "בקשר לכיבוש הצבאי של שטחי הריין" כפי שנקבע בסעיף 432 לאמנה.

שלושה עשר סעיפים של הסכם ריינלנד כללו את הנקודות הבאות:
 כיבוש הגדה המערבית של הריין על פי הוראות שביתת הנשק של 1918For the Armistice's terms regarding the occupation, see the note under Article I in the text of the Rhineland Agreement cited immediately above. היה אמור להימשך.
 לא הורשו חיילים גרמנים לשהות באזור; כלומר, האזור היה אמור להיות מפורז.
 הנציבות העליונה של בעלות הברית של הריין (IARHC) הוקמה כנציגה העליונה של מדינות ההסכמה בחבל הריין הכבוש. זה היה אמור להיות מורכב מחבר אחד כל אחד מבלגיה, צרפת, בריטניה וארצות הברית. היא יכולה להוציא פקודות כפי שהיא חשבה שצריך.
 גרמניה שמרה על סמכות שיפוט אזרחית ופלילית למעט עבירות נגד חיילי הכיבוש, שהיו כפופות לסמכות השיפוט הצבאית של בעלות הברית.
 גם המינהל האזרחי נשאר בידיים גרמניות, למעט היכן שה-IARHC ראה צורך אחר לצורכי הכיבוש.
 גרמניה הייתה אמורה לשאת בעלויות הכיבוש.
 חיילי בעלות הברית היו אמורים להתמקם במתקנים צבאיים גרמניים. אם אלה לא היו מספיקים, רשויות הכיבוש יכלו להשתלט על כל מתקנים שנחשבו לנחוצים. אזרחים וקצינים צבאיים ובני משפחותיהם יכלו להתמקם על אזרחים גרמנים.
 ה-IARHC יכול להכריז על מצב מצור בכל מקום ובכל זמן שחשב שצריך. רשויות צבאיות יכלו להשתמש באמצעים שלדעתם נדרשים כדי להשיב את הסדר על כנו כאשר הוא אוים.

 הכיבוש 
חבל הריין הכבוש היווה 6.5% משטחה הכולל של גרמניה ואוכלוסייתה מנתה כשבעה מיליון תושבים. בזמן שהמשא ומתן על הסכם ורסאי היה בעיצומו, האזור היה נתון במצור ומספר חיילי הכיבוש עמד על כ-240,000 חיילים (220,000 צרפתים ו-20,000 בלגים). בפברואר 1920, שנה לאחר כניסת האמנה לתוקף, המספר ירד ל-94,000 חיילים צרפתים ו-16,000 בלגים.

במרץ ובאפריל 1920 דוכא מרד עובדים אלים בחבל הרוהר על ידי הרייכסווהר הגרמני בסיוע יחידות של הפרייקור החצי-צבאי. כתגובה לפלישה של חיילים גרמנים לאזור המפורז ממזרח לנהר הריין, כוחות צרפתים כבשו זמנית את פרנקפורט, דרמשטאדט ועוד כמה ערים קטנות יותר החל מה-6 באפריל 1920. כיבוש חבל הרוהר למשך יותר זמן התרחש מ-1923 עד 1925 כתוצאה מחדלות פרעון גרמנית על חובות השילומים שלה.

 הנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין 
ממוזער|236x236 פיקסלים| פול טיראר, היו"ר הצרפתי של הנציבות העליונה של בעלות הברית של הריין
ממוזער|228x228 פיקסלים| הנרי ט. אלן, המפקד העליון של צבא הכיבוש האמריקני באזור הריין
הנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין (IARHC), שהמטה שלה היה בקובלנץ, הונהגה על ידי פול טיראר, הנציב העליון הצרפתי. היא נתפסה כרשות אזרחית שאינה תלויה בממשלות התומכות בה. מכיוון שהסנאט של ארצות הברית לא אשרר את חוזה ורסאי, הנציג האמריקני, הגנרל הנרי טורמן אלן, היה רק משקיף לא רשמי בנציבות, אף על פי שהוא או סגנו השתתפו בכל ישיבות הוועדה, וכאשר אלן השתתף הוא הביע את דעותיו בחופשיות. לבקשת מדינת פרוסיה, שאליה השתייך רוב השטח הכבוש, ייצגו את האינטרסים הגרמנים על ידי משרד נציב הרייך החדש שנוצר על שטחי הריין הכבושים. נציב המדינה הפרוסי הראשון היה קרל פון שטארק; ב-1921 ירש אותו . לבוואריה היה גם נציב מדינה, שכן גם חלק קטן משטחה נכבש.

סמכויות החקיקה של הוועדה, שניתנו לה על מנת להגן על חיילי הכיבוש, לא הוגדרו במדויק. הוועדה הוסמכה הן לאשר ולתקן חוקים לאומיים הנוגעים לחבל הריין וגזירות שהוצאו על ידי פקידי הריינלנד, מה שהפך אותה דה פקטו לרשות הציבורית העליונה בחבל הריין הכבוש. הנציבות פיקחה על הממשל הגרמני בשטח הכבוש באמצעות מערכת של צירי מחוז שהוצבו לצדם של הקצינים המנהליים הגרמנים המקומיים.

במרץ 1921 הקימה גרמניה מחלקה מיוחדת במשרד הפנים לטיפול בעניינים הקשורים לשטחים הכבושים. באוגוסט 1923 הפכה המחלקה למשרד הרייך לשטחים הכבושים ברמת הממשלה. הוטל עליה לשמור על האינטרסים הגרמניים בהתמודדות עם המעצמות הכובשות, כולל ה-IARHC, ולייצג את האינטרסים של השטחים הכבושים בממשלת ברלין.

 בדלנות 
תסיסה בדלנית התרחשה בחבל הריין גם בזמן שהמשא ומתן לשלום נמשך. הבדלנות נתמכה בדרך כלל על ידי ממשלת צרפת כחלק מתוכנית התעמולה התרבותית שלהם. הנציב העליון טיראר העדיף בתחילה מדינה ריינית עצמאית. רוב הרשויות הצרפתיות והבלגיות הסכימו איתו או רצו לפחות להפריד את חבל הריין ממדינת פרוסיה, בעוד שהבריטים והאמריקאים היססו לקבל הצעות כאלה, אם לא התנגדו להן על הסף.

הנס אדם דורטן, עורך דין גרמני שלחם במלחמת העולם הראשונה, הכריז על רפובליקת ריינלנד נפרדת ב-1 ביוני 1919, אך הייתה לו מעט תמיכה והיא נכשלה במהירות. באותה מידה הוא לא הצליח בהמשך השנה כשניסה להפוך את חבל הריין למדינה נפרדת בתוך גרמניה. העדר תמיכה עממית גם הביא לסיום מהיר לניסיון לא קשור ב-1923 להקים ממשלה בדלנית תחת חיל המצב הצרפתי. אחת הסיבות לכישלונות הייתה שלמפלגת המרכז הקתולית הייתה השפעה ניכרת באזור ולא תמכה בתנועות הבדלניות.

האירוע החמור ביותר הקשור לבדלנות נודע בשם יום ראשון רווי הדמים של דיסלדורף. ב-30 בספטמבר 1923, אלפי בדלנים ערכו צעדה דרך העיר לתמיכה ברפובליקה ריינית תחת חסות צרפתית. לאחר שנורו יריות ממקור לא ידוע, הצבא הצרפתי נחלץ לעזרת הבדלנים. לפחות 10 בני אדם נהרגו ו-150 נפצעו. מאוחר יותר גזרו בתי המשפט הצבאיים בצרפת עונשי מאסר ארוכים על מספר שוטרים בדיסלדורף.

 חבל הרוהר 

ממוזער|316x316 פיקסלים| כוחות צרפתים נכנסים לאסן במהלך כיבוש הרוהר
ב-11 בינואר 1923, כוחות צרפתים ובלגים כבשו את חבל הרוהר התעשייתי ממזרח לנהר הריין לאחר שגרמניה נקלעה לפיגור בתשלומי השילומים שנדרשו ממנה על פי חוזה ורסאי. חוק צבאי הוטל, ממשלות מקומיות הושמו תחת שליטה צרפתית, ומשלחת הבקרה של בעלות הברית למפעלים ומכרות (MICUM) השתלטה על הניהול של מפעלי הפלדה והמכרות. גרמניה הגיבה במדיניות של התנגדות פסיבית. העבודה במפעלים ובמכרות הופסקה, וממשלת גרמניה תמכה בעובדים הבטלנים של האזור באמצעות הדפסת כסף נוסף, מה שהוביל להיפר-אינפלציה שכמעט הרסה את הכלכלה הגרמנית. במהלך כיבוש הרוהר נהרגו 132 גרמנים וכ-188,000 גורשו מבתיהם.

גם כלכלת צרפת סבלה במהלך כיבוש הרוהר. היא פנתה לבריטניה ולארצות הברית בבקשת סיוע, ויחד הם פיתחו את תוכנית דוז. היא צמצמה והגדירה מחדש את תשלומי השילומים של גרמניה, וצרפת הסכימה לפנות את הרוהר. הפינוי הסתיים ב-25 באוגוסט 1925.

 יחסי גרמניה-בעלות הברית 
היחסים הקדים ביותר בין האוכלוסייה הגרמנית לכוחות הכיבוש היו בשלב הראשוני. הצרפתים השתמשו במיוחד באמצעים קשים כמו חוק צבאי, עוצר, הגבלות על תקשורת עם שאר גרמניה ודרישות שפקידים גרמנים יצדיעו לקצינים הצרפתים. בילטינג גרם למחסור בדיור ובמזון, וחלק מהערים, כמו אאכן, נעשו צפופות עד כדי כך שהחלו להרגיש כמו חיל מצב לתושביהן. היו התפרצויות תכופות של אלימות קלה. גירוש "בלתי רצויים", שהיה מותר על פי תנאי האמנה, הוביל לכך ש-40,000 ראשי בית אב ו-110,000 בני משפחה נאלצו לעזוב את השטח הכבוש הצרפתי (המספרים אינם כוללים את כיבוש הרוהר).

הבלגים היו המגבילים ביותר נגד נישואים עם האוכלוסייה, בעוד שהצרפתים התירו נישואים "מעורבים" על בסיס כל מקרה לגופו. למרות זאת, הם הכחישו כמעט את כל ההאשמות באלימות מינית, גם במקרים שבהם נגזרו עונשים פנימיים על ידי הצבא שלהם. גרמניות שהתחתנו עם חיילי הכיבוש עלולים להתמודד עם סטיגמטיזציה או אלימות פיזית בתוך הקהילות שלהם.

 תעמולה 
שני הצדדים השתמשו רבות בתעמולה במהלך הכיבוש. מכיוון שרגשות הפרנקופילים והבדלנים הגרמניים לא היו חזקים כפי שחשבו הצרפתים, ניסיונותיהם המוקדמים להתחבר אליהם כשלו. פול טיראר, בקמפיין שהתנהל במידה רבה ללא תלות בממשלת צרפת, ניסה לכבוש את הגרמנים באמצעות מדיניות של "חדירה שלווה" שכללה אירועי תרבות והטבות מיוחדות. הוא רצה לשכנע גם את תושבי חבל הריין הגרמנים וגם את האוכלוסייה הצרפתית שסיפוח האזור לצרפת יועיל לשני הצדדים. בקובלנץ הוקמה סוכנות עיתונות, ובמיינץ יצא לאור כתב עת דו לשוני שמטרתו להחיות את "הקשר הרוחני" בין גרמניה לצרפת. קורסים בשפה הצרפתית הוצעו גם באזור הכבוש. למאמצי התעמולה של טיראר, בסך הכל, הייתה השפעה מועטה הן בחבל הריין והן בצרפת, אם כי העיתונות הגרמנית התייחסה אליהם כנושא טעון רגשית לשימוש נגד הצרפתים.

מסע התעמולה הגרמני היה מתואם גרוע עד שהוקם המשרד ברמת הממשלה לשטחים הכבושים באוגוסט 1923 והוכנס לשליטתו ה-Rheinische Volkspflege (רווחת העם של חבל הריין). ה- הוקם ב-1920 כארגון כיסוי לא רשמי למימון ולתאם תעמולה אנטי-צרפתית. הארגון ראה את עצמו כחלק ממאבק לשחרור לאומי במטרה להשיג נסיגה מוקדמת של כוחות הכיבוש. הקמפיין נועד בחלקו לזכות בדעת הקהל העולמית. במאות פרסומים היא השתמשה בדימויים כמו אלה של ילדים גרמנים מורעבים כדי לעורר כעס נגד צרפת. השפה הייתה לפעמים די מוגזמת, למשל הדברים הבאים מתקופת כיבוש הרוהר:

 "אימה שחורה על הריין" 
ממוזער|295x295 פיקסלים| "אכזריות, חיות, שוויון". גלויה גרמנית שנשלחה בינואר 1923, המתארת חייל סנגלי של הצבא הצרפתי לצד אחד צ'כי. בטקסט הפסוק נכתב: "האחד מסנגל / השני נקרא דולזל [כינוי צ'כי לאיש עצלן] / הכושי גונב בחבל הריין / הצ'כי בפראג ואגר / כל אחד בדרכו שומר על / כבודה של צרפת, תהילה ושבח".
הבולט ביותר מבין מסעות התעמולה היה "אימה שחורה על הריין" של הגרמנים (Schwarze Schmach), אישום גזעני נגד החיילים הקולוניאליים האפריקאים שהיוו חלק מכוחות הכיבוש הצרפתיים. מספרם עמד על 25,000 בממוצע; רובם היו מהמושבות הצרפתיות בצפון אפריקה. דחף התעמולה הגרמני התגבש לאחר הכושל הפוטש הכושל של קאפ במרץ 1920 ונתמכה על ידי הממשלה בברלין וברחבי הקשת הפוליטית, למעט השמאל הקיצוני העצמאי הסוציאל-דמוקרטים והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה. התעמולה השתמשה בתיאורים גרפיים של "ברברים" אפריקאים שאנסו לכאורה נשים ונערות גרמניות. הפשעים כביכול נעשו למטאפורה ל"כפיפות" של גרמניה לאחר המלחמה לבעלות הברית המנצחות. התעמולה, שהגיעה לשיאה בשנים 1920–1921, עוררה די ביקורת פנימית ובינלאומית לממשלת גרמניה כדי לצמצם את תמיכתה ולרסן את הגורמים הגזעניים ביותר. עד לכיבוש הרוהר בתחילת 1923, חלק מסוים זה של מסע התעמולה הצטמצם באופן משמעותי.

 סוף הכיבוש 
אזור הכיבוש הבריטי סביב קלן היה אמור להתפנות בינואר 1925, אך הפינוי התעכב על ידי הצרפתים עקב חילוקי דעות לגבי עמידתו של הצבא הגרמני בדרישות הפחתת החימוש שהוטלו עליו בחוזה ורסאי. כתוצאה מההסכמות שהושגו בהסכמי לוקרנו, נסוגו החיילים הבריטים מאזורם בינואר 1926. לאחר שגרמניה קיבלה את תוכנית יאנג, שנוהלה במשא ומתן בניסיון שני להסדיר את סוגיית השילומים הגרמניים, הסכימו בעלות הברית לפנות את חבל הריין עד ה-30 ביוני 1930, חמש שנים לפני התאריך שנקבע בחוזה ורסאי. אזור הכיבוש שכלל את קובלנץ פונה בנובמבר 1929, ואחרוני כוחות הכיבוש נסוגו מאזור מיינץ ב-30 ביוני 1930. לאחר הפינוי נערכו פרעות גרמניות עקובות מדם עם בדלנים ששיתפו פעולה עם הצרפתים.

בהתאם להסכם ורסאי – וגם אמנות לוקרנו, שבהן הסכימה גרמניה מרצונה לפירוז שטחה ממערב לקו שנמתח 50 קילומטרים מזרחית לנהר הריין ב-1925 – האזור נשאר אזור מפורז עד שאדולף היטלר ביטל זאת. האזור נכבש על ידי הוורמאכט תוך הפרה של האמנות ב-7 במרץ 1936.

 כוחות הכיבוש 
 הכוחות האמריקאים (1918–1923) 
ארצות הברית כבשה את האזור המרכזי של חבל הריין לאורך נהר המוזל וראש הגשר של קובלנץ. גנרל ג'ון ג'יי פרשינג, מפקד כוחות המשלוח האמריקנים (AEF), הקים את הארמייה השלישית לשם כך, שכללה בתחילת 1919 כ-250,000 איש. הפיקוד ניתן למייג'ור גנרל ג'וזף ט. דיקמן. האמריקנים פתחו את המטה שלהם בבניין ממשלתי פרוסי ליד הריין בקובלנץ. דגל ארצות הברית התנוסס מעל מבצר ארנברייטשטיין של קובלנץ על הגדה המזרחית של הריין.

ביולי 1919 פורקה הארמייה השלישית והוחלפה על ידי הכוחות האמריקאים בגרמניה (AFG) בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי טורמן אלן. לאחר נסיגת כוחות מתמדת, ה-AFG כלל כ-20,000 איש בשטח מצומצם עד סוף 1919. בהשוואה למצב באזור הכיבוש הצרפתי, יחסי האמריקנים עם האוכלוסייה הגרמנית היו טובים בהרבה. גנרל אלן השתתף בהצלת מבצר ארנברייטשטיין מהרס על ידי כוחות בעלות הברית ב-1922.

ב-9 בינואר 1923, תחת ממשל וורן ג'י הארדינג, הסנאט האמריקאי העביר החלטה להסיג את הכוחות האמריקאים מגרמניה. גנרל אלן קיבל את המברק ב-10 בינואר. לאחר יותר מארבע שנות כיבוש, עזבו אחרוני האמריקאים את המטה שלהם בקובלנץ בינואר 1923. הדגל הורד במבצר ארנברייטשטיין, המטה האמריקאי, ב-24 בינואר. ב-27 בינואר העביר הגנרל האמריקאי אלן רשמית את השליטה לידי הצרפתים. ב-3 בפברואר, ארצות הברית הסיגה את הגנרל אלן כמשקיף שלה מהנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין. שבועיים לאחר מכן עזבו האמריקאים פיזית את חבל הריין.

 צבא הכיבוש הבלגי 
ממוזער| אזרחים גרמנים ממתינים לחיפוש אחר כלי נשק על ידי חיילים בלגים לפני שיורשו לעבור מעל גשר אוברקאסל
בלגיה שמרה על צבא כיבוש (, AO) באזור הריין מ-1918 עד 1929. היא כללה 20,000 חיילים בחמש דיוויזיות כשהמפקדה שלה באאכן וחייליה מוצבים בקרפלד. פיקד עליהם ארמנד הויגה. בלגיה השתתפה גם בכיבוש חבל הרוהר ב-1923. 11 חיילים בלגים נהרגו בהתקפה על גשר רכבת ליד הוכפלד (היום חלק מדיסבורג) ב-30 ביוני 1923.

צבא הכיבוש הבלגי החזיק שירות ביטחון ייעודי הידוע בשם (, SMAO) אשר סיפק תמיכה מסוימת לבדלנים הרייניים. לאחר שקצין של ה-SMOA ירה למוות בקצין גרמני של ה־Schutzpolizei במרץ 1921, המשטרה הגרמנית הרגה בטעות לוטננט בלגי נוסף בשם גראף.

 ארמיית הריין הבריטית 
הצבא הבריטי נכנס לשטח גרמניה ב-3 בדצמבר 1918. ארמיית הריין הבריטית הוקמה כחיל הכיבוש במרץ 1919. מבוססים בקלן, הם פרסמו את The Cologne Post. הם חזרו לבריטניה בינואר 1926.

 ארמיית הריין הצרפתית 
הארמיות השמינית והעשירית הצרפתיות היוו במקור את הכוחות הצרפתיים המעורבים בכיבוש. הארמייה השמינית תחת פיקודו של הגנרל אוגוסטן ז'ראר וכבשה את פפאלץ. הארמייה העשירית הייתה בפיקודו של הגנרל שארל מנז'ן והייתה אחראית על שאר האזור הצרפתי מהמפקדה שלה במיינץ. ב-21 באוקטובר 1919 הם אוחדו כדי להקים את ארמיית הריין הצרפתית. בשנת 1919 שימשה חטיבת "אלפי" האיטלקית את הצרפתים בתפקידי כיבוש בדרום הרחוק של האזור., pp. 62–63. הצרפתים היו האחרונים לפנות את חבל הריין הכבוש, ב-30 ביוני 1930.

 כוחות משלחת סיאמיים 
כוחות המשלוח הסיאמיים השתתפו בכיבוש עד 1919 עם חייליהם שהוצבו בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה, שנמצאת באזור הכיבוש הצרפתי.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:אזורים מפורזים
קטגוריה:גרמניה: היסטוריה צבאית
קטגוריה:רפובליקת ויימאר: יחסי חוץ
קטגוריה:בעקבות מלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: היסטוריה צבאית
קטגוריה:צרפת: היסטוריה צבאית
קטגוריה:בלגיה: היסטוריה צבאית
קטגוריה:ארצות הברית: היסטוריה צבאית