מתי הפכנו ליהודים

"מתי הפכנו ליהודים – ואיך נוצרו הדתות המונותאיסטיות" הוא ספר מאת חוקר המקרא וההיסטוריון יגאל בן-נון אשר יצא לאור בהוצאת כנרת-זמורה בשנת 2023.

 תוכן 
 סקירה כללית 
הספר עוסק בקריאה ביקורתית של ספרי הברית החדשה, המשנה, התלמוד והקוראן, בניסיון לשרטט את שלבי ההתפתחות של שלוש הדתות המונותאיסטיות.

בספר יש ניסיון לענות על כמה שאלות מרכזיות: האם היהדות הרבנית נוצרה בהשפעת הנצרות? מתי ובאיזה אופן נכתבה התורה שבעל פה? האם דמויות מרכזיות בספרות הרבנית הומצאו לצורך חיזוק הנרטיב הרבני?

בן-נון מעלה טענה בספרו כי אחרי המרד הגדול נגד רומי וכתיבת ספריו של ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו בשלהי המאה ה-1 לספה"נ, במשך תקופה של אלף שנים לערך, אין עדויות היסטוריות מהימנות על היהודים.

בספר עוסק בן-נון בשאלת היסוד של מועד התהוות היהודים בעולם, אחרי התקופה העתיקה בה חיו ישראלים ויהודאים על אדמתם.יגאל בן־נון, "ממלכת יהודה והרעיון הפן־ישראלי", בתוך: לאום, לשון: קובץ מאמרים לכבוד יום הולדתו התשעים של עוזי אורנן, ישועה ליית ודן תמיר (עורכים), תל אביב, עמ' 66-57. הוא מבחין בטרמינולוגיה של עידן קורבנות הדם במקדשים לבין דת במובן הנוצרי. הספר מעלה תמיהות בדבר העדיפות שעולמנו מעניק למונותאיזם לעומת הפוליתאיזם ומבחין בין אמונה לציות וקיום מצוות. הספר העוסק באופן משולב בעולם ההלני-רומי, בהולדת הנצרות, בעולם חכמי התלמוד ובהתהוות הקוראן והאסלאם, פחות שכיח בשל ההפרדה הדיסציפלינרית הקיימת לרוב בתחומים אלה בעולם האקדמי. נקודת המבט של בן-נון היא שונה מבחינה זו: הספר כולל אבחנות חדשות שלא נידונו עד לכתיבת הספר בצורה מפורטת במחקר.

בן-נון מתבסס על מספר רב של מחקרים עדכניים בעולם, כדי לשחזר את תהליך התהוות היהודים, תוך התבססות על הטקסטים המקוריים מן התקופה העתיקה. נקודת המוצא של המחבר מנוגדת למגמת ההישענות על מסורת ועל נרטיבים, שרווחים לעיתים במחקר ללא ביקורת מדעית. ספרו עוסק בתולדותיה של תקופת מעבר ששינתה את פני העולם ואת עולמם של היהודים בפרט. עיקר מחקרו עוסק בהיסטוריוגרפיה של שלוש יצירות: האחת, ספרות חכמי התלמוד שניתקה את היהודאים מפולחן הקורבנות הכוהני של תקופת המלוכה והתאימה במידה רבה את חיי היהודים למציאות זמנם. השנייה, בוחנת מחדש את כתבי הברית החדשה ששינו את פני העולם ההֶלֶני-רומי. המקור הספרותי השלישי הוא הקוראן וההבדל בינו לבין המסורות המוסלמיות.

 המעבר מיהודאים ליהודים בתקופה ההלנית 
עוד לפני פרוץ המרד הגדול נגד הרומאים בשנת 66 לספירה, שררה בקרב היהודאים תחושת מועקה. המאבק החריף שעימת את תומכי המרד עם המתנגדים לו יצר מצוקה שהצמיחה את תופעת המשיחים בעיני עצמם, שהבטיחו לגאול את העם מן הכובש הזר. רבים הרגישו שהמצב כה גרוע שהעולם עומד לפני סיומו אחרי מלחמת גוג ומגוג. היסטוריונים ראו תופעה מיסטית זו כאסכטולוגית ואפוקליפטית. הציפייה למשיח התבדתה והיהודאים חוו משבר תאולוגי מטלטל. משבר זה יצר בסיכומו של דבר את הדתות המונותאיסטיות. המעבר בין עם טריטוריאלי לבין מיעוט דתי לא התרחש רק בעקבות כיבוש ירושלים בידי טיטוס. התהליך החל זמן רב קודם לכן, עם הקמתה של העיר אלכסנדריה בשנת 331 לפנה"ס. זהו תאריך רב חשיבות שממנו החלו להיווצר מרכזים יהודאיים חשובים בעולם שהפכו לתופעה תרבותית ייחודית במינה, ספוגה בתרבות הֶלֶנית ובמקורות עבריים עתיקים. זו למעשה הייתה הגירה מרצון למוקדי התרבות בעולם היווני-רומי.

 מתרבות הלנית לנצרות 
בשנות ה-80 של המאה ה-20 ביצעו חוקרי הנצרות תפנית בהתייחסותם לישו ההיסטורי, והחזירו אותו לארץ ישראל ולרקע התרבותי של היהודאים בתקופה הרומית. החוקרים התעמקו יותר בספרות התקופה, בעיקר במגילות מדבר יהודה, ובזרמים הרעיוניים שנפוצו בקרב היהודאים-ההֶלֶנים. לטענת המחבר, הנצרות לא החלה בחייו של ישו, גם לא בימי חיבורה של הברית החדשה. עד לראשית המאה ה-6 לספירה קשה היה להבחין בין חסידי ישו לבין שאר היהודאים. האווירה האסכטולוגית-משיחית העסיקה את כלל הזרמים הרעיוניים והפוליטיים של התקופה. קריאה ביקורתית של הברית החדשה מעלה שאלות ותמיהות. איך עלינו להבין את הכפשת דמותו של ישו בבשורות? האם מחברי הבשורות ידעו דבר ממשי על חייו? מה ידוע לנו על ישו ההיסטורי? האם דמותו האמיתית היא של מכשף עממי או של מנהיג פוליטי? האם היה מורד או נביא? אינטלקטואל או דייג? תארים אלה יחדיו אינם יכולים להגדיר אדם אחד. כמו כן, האם יהודה איש קריות, שמעון מקירנה, יוסף הרמתי ויהושוע בר אבא הם דמויות ראליות או שחקני משנה בסצנה התיאטרלית של הצליבה? מה קרה לחבורתו של ישו למחרת צליבתו? האם פאולוס היה יהודאי? למה איגרותיו לא מוזכרות בספר מעשי השליחים? למה פאולוס אינו מזכיר באיגרותיו את התגלות ישו אליו בדרך לדמשק? יגאל בן-נון מנסה להשיב על שאלות אלה ותולה את המענה ברמת הוודאות בהתייחס לזמן המדויק של כתיבת ספרי הברית החדשה.

 רבנים בעולם ההלני 
הפרק על ספרות חז"ל דן במעמדם של החכמים לעומת יהדות בתי הכנסת, ולקבוצת חסידי ישו. הוא בוחן את סוגיית ההיסטוריוגרפיה של ספרות חז"ל ומתייחס להצעות למועד חיבורה. חז"ל, לטענת המחבר לא היו אלא קבוצה שולית שלא הנהיגה את הקהילות, ורוב היהודים אימצו מרצון את התרבות הפוליתאיסטית ההלנית. מחקר זה עוסק בשאלה האם ספרות חז"ל יכולה ללמד אותנו דבר ממשי על קורות היהודים בעולם. חוקרים רבים פתרו את הבעיה בהפיכת אגדות המשנה והתלמוד להיסטוריה. אך מחברי התלמוד עצמם הזהירו בהתמדה את קוראיהם לא להאמין לאגדות ולשם כך נקטו בהגזמות ובמעשים על טבעיים בהנחה שככל שהאגדה תהייה פרועה וחסרת הגיון כך הקורא יבין שהיא נועדה רק לטלטל את דמיונו ולשעשע אותו.

נשאלת השאלה האם חז"ל האמינו באגדות שהם בעצמם כתבו? האם 2400 החכמים בתלמוד הן דמויות לצרכים נרטיביים? האם הלל ושמאי, יוחנן בן זכאי, יהודה הנשיא, רבי עקיבא ורבי שמעון בר יוחאי הן דמויות היסטוריות או תחליפים ספרותיים בהיעדר מקורות היסטוריים? מה ידעו חז"ל על עברם ההיסטורי? האם הם השלימו עם עבודת האלילים? מתי התלמוד הפסיק להיות תורה שבעל פה?

הכרונולוגיה של שרירא גאון, שחי במאה ה-10, קובעת שיהודה הנשיא "ערך" את המשנה ורב אשי ורבינא "ערכו את התלמוד בעל פה". האם אפשר לערוך בעל פה חומר שאינו כתוב? האם צריך לקבל ללא ביקורת כרונולוגיה זו? האם היא יכולה לספק תשובה על זהות מחברי התלמוד? הספר מציב שאלות ש"ביקורת התלמוד" נמנעת מעיסוק בהן, והכותב גורס כי להערכתו דמויות חז"ל בתלמוד, כולל רבי יהודה הנשיא, רבי עקיבא ורבי אליעזר, אינן אלא דמויות בדיוניות לצרכים נרטיביים, וכי אגדות חז"ל לא נתפסו כאמת היסטורית בתקופה בה נכתבו. לטענת המחבר, כותבי ספרות זו לא היו חשופים למקורות מידע היסטוריים.

הפרק עוסק בעיקר בסוגיית ההבדל בין טקסט כתוב למסורות שבעל פה. האם התורה שבעל פה נכתבה לפני המאה ה-10 והאם דיוניה ההלכתיים יכלו להשתמר בעל פה מאות שנים. כדי להשיב לשאלה זו יש לדעת המחבר לדון בשאלת מועד חיבורה של ספרות זו. ברם, לטענת המחבר, שאלת ההיסטוריוגרפיה של "התורה שבעל פה" לא העסיקה את חוקרי התלמודלסיכום הדיון במחקר לגבי זמן כתיבת המדרשים (שהם חלק ניכר מספרות התורה שבעל פה) ומסקנותיו, ראה בספרה של ד"ר ענת רייזל מבוא למדרשים. קישור לספר באתר מחלקי המים. קישור לתרשים המסכם את זמני כתיבת המדרשים על פי הספר באתר מחלקי המים. . חוסר ההכרעה בין מסורת שבעל פה לבין יצירה כתובה מאפיינת את חוקרי התלמוד אך חוקרי התלמוד נמנעים לרוב מלהכריע בנושא ומשתמשים במונחים "כתיבה", "חיבור", "עריכה" או "חתימה" גם כאשר הם מציינים שכוונתם היא לחומר שלא הועלה על הכתב. לטענת המחבר, הם מעדיפים ליצור עמימות סביב הנושא כדי לא לסתור מסורות מקובלות. לטענת חוקרים אחדים, ההיסטוריה כלל לא עניינה את חז"ל אלא רק שאלות הלכתיות. הפרק עוסק בשאלה האם היהדות הרבנית נוצרה בהשפעת הנצרות והאם התורה שבעל פה יכולה הייתה להיכתב לפני המאה העשירית.הממצא הכתוב הקדום ביותר שכולל קטע מספרות חז"ל הוא כתובת פסיפס שנמצאה בבית הכנסת ברחוב שמקורה בתקופה הביזנטית. כתבי יד של חלקים מהתלמוד, המתוארכים לשנת 830, מקורם בתימן, וכתב יד נוסף משנת 1066 מן העיר צור, על פי קולופון בדף האחרון של מסכת אבות. אולם כתב היד השלם היחיד לתלמוד הבבלי (כתב יד מינכן 95) הוא משנת 1343 על פי הקולופון שבסופו. בעת העתקת נוסחי התלמוד התווספו חלקים שלא שייכים למקור והם בגדר פירושים והרחבות, כולל קטעים מפירוש רש"י וקטעים מפירוש רמב"ם שתורגמו מערבית ונכנסו כולם לטקסט התלמודי בטעות מעתיקים. יעקב זוסמן, "'תורה שבעל פה' פשוטה כמשמעה: כוחו של קוצו של יוד", בתוך: יעקב זוסמן ודוד רוזנטל (עורכים), מחקרי תלמוד: קובץ מחקרים בתלמוד ובתחומים גובלים, ירושלים: מאגנס, 2005 עמ' 384-209.
בן נון מייחס את ראשית הפצת התלמוד לתקופה שלאחר מסע הצלב הראשון. אמנם ישנן התייחסויות לתלמוד במגוון מקורות מארצות שונות, הקדומים יותר מתקופה זו ומקובלים במחקר כאותנטיים. בין מקורות אלה, ישנם שאלות שנשלחו לגאוני בבל מארצות מרוחקות לגבי פרשנות התלמוד, למעלה ממאתיים שנה לפני תקופה זו.

 מנצרות לאסלאם 
הספר מסתיים בתיאור המונותאיזם הקדם אסלאמי בקדמת אסיה, בדרום תימן ובאתיופיה. הוא מפריך את אגדת התייהדותם של שבטים ברברים, ואת טענת יהדותה של המלכה דהיה אל כהינה גיבורת המאבק בכובש ממזרח. הוא מבחין בהיעדרם של מוחמד והעיר מכה בקוראן. הוא בוחן את שאלת מקום חיבורו של הקוראן ומזהה את מקורו הגאוגרפי והתרבותי בתוך התרבות הארמית-סורית נוצרית. לאור ריבוי הדמויות המקראיות בו ונוכחותם הבולטת של ישו ומריה נשאלת השאלה האם הקוראן הוא יצירה אסלאמית והאם נכון לומר שהכיבושים בקדמת אסיה ובצפון אפריקה הם כיבושים ערביים.

בספר אין אזכור על יהדות אירופה כי לדעתו אין מידע מספק על ראשית הופעתם המסיבית של יהודים בדרום אירופה, בצפון מזרחה ובקהילות שפייר, וורמייזה ומגנצה עד למסעות הצלב, מלבד המרכזים הגדולים של יהודי צפון אפריקה במצרים, בקירנאיקה ובקרתגו הרומית. בהיעדר מידע ממשי על היהודים מחוץ לאזורים אלה פנו חוקרים אחדים לסיפורי אגדה בדבר התייהדותם של תושבי ממלכת הכוזרים, אך האגדה הכוזרית לא הובילה לשום פתרון סביר. לטענת החוקר בן-נון האנושות לא אוהבת דפים ריקים בתולדותיה. היסטוריונים חוששים מהעדר רצף בתיאור העבר. הצימאון לדעת כה גדול שחוקרים שונים לא מהססים להפוך ניחושים חסרי בסיס תיעודי להיסטוריה. כך להערכת המחבר עשו מחברי הבשורות אחרי מותו של ישו, כיוון שלא ידעו דבר וודאי על חייו, מלבד צליבתו. כך עשו מחברי התלמוד כאשר יצרו דמויות נפלאות ואכלסו בהן את עברם, כך עשו המוסלמים שלא ידעו דבר על מוחמד ההיסטורי ונאלצו להמציא מאות ואלפי חדית׳ים כדי לאכלס בהם את מורשת נביאם.

 ביקורת 
על הספר נכתבו מספר ביקורות בפלטפורמות שונות על ידי חוקרים ואנשי תרבות שונים ביניהם ההיסטוריון יגאל לוין והאוצר יונתן הירשפלד.

אחרי פרסום מאמרו של בן-נון במוסף לספרות של הארץ "האם הקוראן הוא יצירה מוסלמית?" שמתייחס לפרק האחרון בספר, יזמו 17 מזרחנים מן האוניברסיטה העברית, ב-20 באוקטובר 2022, עצומה נגד בן-נון בטענה שספרו רצוף טעויות עובדתיות שמעידות על חוסר הכרות עם הקוראן ועם המחקר בתחום.

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

קטגוריה:ספרות ישראלית
קטגוריה:הקוראן