מלחמת אל הסער בים

מלחמת אל הסער בים היא מוטיב ספרותי וטיפוס סיפורי שהיה נפוץ במיתולוגיות ובשירות אֶפִּיות ב הקדום, במהלך האלף השני והאלף הראשון לפנה"ס, ובכלל זה במיתולוגיה האמורית, במיתולוגיות מסופוטמיות, במיתולוגיה המצרית הקדומה, במיתולוגיה החורית-חתית, ובמיתולוגיה הכנענית, כפי שהיא משתקפת בעיקר בשירה אוגריתית. לפי חקר המקרא המודרני ניתן למצוא התייחסויות למוטיב גם בסיפורי הבריאה בספר בראשית, ובפסוקי שירות מקראיות כמו שירת הים, בעיקר בספרי תהלים, ישעיהו, איוב וחבקוק.

אופייני למוטיב זה דמות אנטגוניסטית של אל ים, כגון ים הכנעני, או של אלת-מים נקבה כגון תיאמת המסופוטמית, אשר תכופות מתגלמים או נעזרים במפלצות ים דמויות דרקון, או בטורפים ימיים גדולים כלוויתן, תנין או נחש ענק. בכמה דוגמאות של המיתוס, דמות הים מאיימת לגאות ולהציף את העולם כולו, דורשת מן האלים לסור למרותה, ומטילה עליהם את אימתה. את העולם מציל אל גיבור, בדרך-כלל אל-סער או אל מלחמה דוגמת מַרְדוּךְ הבבלי, בעל הכנעני, תֶשוּבּ החורי או סת המצרי, אשר מביס את הים ואיתניו בקרב. לעיתים מסתייע אל הסער בדמויות של אל חכם ויועץ, דוגמת כושר וחסיס הכנעני או אאה המסופוטמי, ושל אלה אחות או בת-לוויה מפתה כמו עַשְׁתָּרְתּ או ענת, שהים משתוקק אליה.

המקרא התפלמס עם מוטיב נפוץ זה על-ידי הדגשה כי האל המקראי ברא את איתני הים בעצמו, ושהוא משתמש בהם ככלי-משחק. עם זאת, במקומות רבים במקרא שרד גם מוטיב מפורש של מלחמת האל בים ובאיתניו: "תהום", "תנין", "לוויתן נחש בריח", "לוויתן נחש עקלתון", "רהב" ועוד. לפי קטעים אלו הציעו חוקרי מקרא כמו משה דוד קאסוטו ונגה איילי-דרשן לשחזר שירה אפית קדומה של מלחמת האל המקראי בים. הדים למיתוס המקראי שרדו גם בספרים חיצוניים, בכתבים מוקדמים של הנצרות, בספרות חז"ל, בפיוטים ובקבלה.

במחקר
תולדות המחקר
פרט למקרא, מעט מאוד מספרות המזרח הקרוב הקדום היה מוכר עד ל. מוטיב מלחמת אל הסער בים שרד במקרא, במסורת היהודית והנוצרית ובתרגומי פילון איש גבל ליוונית מן המיתולוגיה הפיניקית, אך לא נערך אז מחקר ביקורתי בנושא. למעשה, עצם העיסוק בנושא, ואף המונח עצמו, היו בין הראשונים להדגים את הצורך במחקר מדעי-ביקורתי של הדת הממוסדת: ממסדי הדתות המונותאיסטיות בנצרות, ביהדות ובאסלאם תכופות האשימו דתות וזרמים מתחרים בעבודת אלילים, ולפיכך מתקשים אף כיום להודות בכל השפעה אלילית בכתבי-הקודש החשובים והעתיקים ביותר שלהם. ועם זאת, רבים מן החוקרים בתחום היו בעברם אנשי-דת, תאולוגים וכיוצא בזה, בעיקר נוצרים מזרמים פרוטסטנטים שונים, אבל גם יהודים ואף מוסלמים.

המאה ה-19 ואילך: מיתוס הבריאה הבבלי
שמאל|ממוזער|130px|הרמן גונקל
שמאל|ממוזער|130px|אלברט ט. קליי
המחקר החל עם גילוי ופיענוח אנומה אליש, מיתוס הבריאה הבבלי בכתב יתדות בשפה האכדית, מאז שנת 1849 באתר העתיק של נינוה, על-ידי ארכאולוגים ואשורולוגים בריטיים כאוסטן הנרי לייארד, הורמוזד רסאם וג'ורג' סמית'. באנומה אליש מומלך אל הסער הבבלי מרדוך לראש האלים, לאחר שהרג את תיאמת או "תיאמתום", אלת הים המסופוטמית הקדומה, ואת מפלצותיה, וברא את העולם מגופתה.

הראשונים שחקרו את הדמיון בין אנומה אליש לספרי המקרא היו התאולוג הפרוטסטנטי ומבקר המקרא הגרמני הרמן גונקל, והכומר האפיסקופלי וחוקר השפות השמיות הקנדי ג'ורג' ארון בארטון . שניהם, ובעקבותיהם חוקרים רבים נוספים, הצביעו על מוטיב המלחמה בים המשותף לשני המקורות. בדוגמה לשונית מפורסמת, המילה "תהום" המופיעה כבר בפסוק השני של ספר בראשית, ועוד כ-30 פעמים נוספות במקרא, בכללן גם צורת הרבים "תהמת" או "תהומות", מקורה להצעת חוקרים שונים במילה האכדית תיאמת. החוקר הידוע ביותר שהציע את הקשר בין "תיאמת" האכדית ל"תהום" המקראית, אם כי קרוב לוודאי שאף הוא לא הראשון, היה הרמן גונקל בספרו משנת 1895 "בריאה וכאוס", ובעשרות השנים שלאחר מכן עסקו בו חוקרים רבים נוספים, למשל ההיסטוריון של עם ישראל היהודי-ציוני אברהם שלום יהודה באוניברסיטת מדריד והניו סקול בניו-יורק.

בתחילת המאה ה-20 הסיקו חוקרים כאלו שמוצא המוטיב של מלחמת אל-הסער בים היה במסופוטמיה "ערש התרבות" והכתב, הקדומים באלפיים שנה לפחות אף מן המקרא. באותן שנים, החוקר היחידי שראה במוטיב השפעה שמחוץ למסופוטמיה, על סמך המקרא וכתבי פילון בלבד, היה אלברט קליי , כומר לותרני וחוקר שפות שמיות אמריקאי מאוניברסיטת ייל. הוא הסיק שמקור המוטיב בכנען, והגיע לבבל עם האמורים.

שנות ה-30 ואילך: המלחמה בים בכתבי אוגרית
שמאל|ממוזער|170px|ויליאם אולברייט
שמאל|ממוזער|170px|משה דוד קאסוטו
גם בהמשך התקדם חקר מוטיב המלחמה בים בעיקר בעקבות תגליות ארכאולוגיות. התגלית הידועה ביותר התפרסמה בתחילת שנות ה-30, בחפירות העיר הכנענית העתיקה אוגרית בראשות הארכאולוג הצרפתי שארל וירולו. הזיקה הלשונית למקרא בתעודות אוגרית מרשימה אף יותר מזו של התעודות באכדית מנינוה:
 האלפבית האוגריתי, אף שלעיתים הוטבע בחימר בטכנולוגיה וסימנים של כתב-יתדות, בפועל השתמש בעיצורים זהים לאלו של הפרוטו-כנעני, הפיניקי, העברי העתיק, והשומרוני.
 תעודות ארכאולוגיות ששימשו ככל הנראה ללימוד או תרגול מראות שאף סדר האותיות היה דומה. בתעודות מאוגרית נמצא סדר דומה מאוד לסדר ה"אבגד" ששרד עד היום באלפבית העברי, הערבי, ובשינויים נוספים אף באלפביתים היווני והלטיני. במקביל נמצא באוגרית גם סדר ה"הלחמ", האופייני לשפות שמיות דרומיות, שכיום עדיין שרדו באתיופיה ובתימן.
 בכל שיטות האלפבית העתיקות האלו חסרות לחלוטין (או כמעט לחלוטין) אותיות המציינות תנועות. לפיכך ניתן לייצג את מרבית התעודות שנכתבו בהן באמצעות העיצורים של אלפבית עברי מודרני ללא אותיות סופיות, ובכתיב "חסר מאוד" ללא ניקוד, תנועות או אימות קריאה דוגמת אותיות אהו"י.
 מרבית השורשים הלשוניים בשפה האוגריתית אף הם דומים לאלו של שאר הניבים השמיים-מערביים, ואין זה מקרה שהשירה האוגריתית על מלחמת בעל באל ים פוענחה לראשונה על-ידי עוזרו של וירולו, הבלשן העברי עדיה חורון. למשל, היא ייחסה לבעל (אוגריתית: בעל) ולאחותו ענת (אוגריתית: ענת) מלחמה בים (אוגריתית: ימ), ובמשרתיו לווייתן/נחש פתן (אוגריתית: לתנ), ותנין (אוגריתית: תננ).
 אף כי במשך עשרות שנות מחקר לא זוהתה אלת ים מקבילה לתיאמת הבבלית בתעודות הכנעניות מאוגרית, לאחרונה התגלה שהשורש השמי "תהום" מופיע בהן, הן בצורת היחיד תהמ, הן בצורת הרבים תהמת והן בצורה הזוגית תהמתמ. משמעותן בתעודות של טקסים דתיים היא ישות אלוהית לא ברורה, ובמקורות המיתולוגיים היא לפעמים מקום קדוש, לעיתים מתואר כלוחש או משוחח עם כוכבים, ולעיתים כרוחש או רותח, או מונע על ידי ברקים.
 ייתכן שהצורה הזוגית תהמתמ מקבילה למוצא הנהרות, המקום שאליו הלכו האלים הכנעניים כדי למצוא את ראש האלים אל (אוגריתית: אל), בדומה לגן עדן המתואר בפרק ב' בספר בראשית כמקור נהרות הפישון, הגיחון, הפרת והחידקל.

בשנת 1936 היה הארכאולוג המקראי וחוקר המקרא האמריקאי ויליאם פוקסוול אולברייט לראשון שחקר את הקשר המשולש בין מלחמת בעל בים, אנומה אליש והמקרא. לשלושת אלו הוא אף הוסיף מספר מקורות אחרים למוטיב: את פפירוס עשתרת ממצרים העתיקה, את אגדת לבו המסופוטמית, ואת אגדת מלחמת אל הסער בנחש-דרקון אִילּוּיָנְכַה החתית. אולברייט גם היה החוקר הראשון שחיפש מקור משותף לכל סיפורי מלחמת אל הסער בים, אף כי לא הגיע למסקנה נחרצת בשאלה. מאז דנו חוקרי מקרא רבים, מהם מפורסם בשפה העברית משה דוד קאסוטו, בהשפעות הבבליות והכנעניות על המקרא, ובמוטיב המקראי של שלטון האל על ים, תהום, התנינים הגדולים, לוויתן נחש בריח, לוויתן נחש עקלתון, רהב, וכיוצא בזה.

שנות ה-40 ואילך: מלחמת תשוב בנחשי הים במיתולוגיה החורית-חתית
שמאל|ממוזער|200px|האנס גוסטב גיטרבוק (צולם על-ידי בנו רותנברג בביקור בישראל בשנת 1952, בעת שיחה עם עמיחי מזר).
החל משנת 1946 פרסם החתיתולוג הגרמני-יהודי האנס גוסטב גיטרבוק  פיענוח של שירת אוּלִִיכּוּמִי שגילה בחפירות חתושה: עיבוד בכתב הירוגליפים חתי של שירה חורית, המתארת את מלחמת תשוב, אל הסער החורי, בסלע אוּלִִיכּוּמִי הגדל בים, בנו של ראש האלים כּוּמָרבִּי. גיטרבוק קשר את שירת אוּלִִיכּוּמִי לשירה האוגריתית של מלחמת בעל בים. הוא גם קשר אליה מיתוסים חורים-חתיים נוספים: שירת חדמו על מלחמת תשוב בנחש חדמו הגדל בים, ואגדת פישישה המאזכרת אף היא מלחמה של אל סער בים.

ב-1964 פורסם לראשונה מחקרם של רוברט גרייבס ורפאל פטאי, שהרחיב את הסברה כי סיפור בריאת העולם בספר בראשית מבוסס על אנומה אליש. אך באותו זמן כבר החל להתערער מעמדה הקדום של אנומה אליש במחקר, כאשר הוצע לאחר את זמן חיבורה מתקופת חמורבי בתחילת האלף השני לפנה"ס למלכותו של נבוכדנצר הראשון בסוף האלף השני, היינו מאוחר מן המיתוסים החורים-חתיים, האוגריתיים ומפפירוס עשתרת המצרי. זהו התיארוך המקובל כיום. בשנת 1968, באוניברסיטת הרווארד, חזר האשורולוג הדני רב-ההשפעה תורקילד יאקובסן  לטענת אלברט קליי כי מלחמת מרדוך בים באנומה אליש איננה מתאימה לגאוגרפיה של התרבות המסופוטמית, המרוכזת סביב נהרות הפרת והחידקל ולא חוף הים, ואף לא למסורת השומרית, ולפיכך היא חייבת להיות השפעה זרה שם. למרות זאת, עד  שנות ה-90 עדיין היה מקובל למדי במחקר לראות באנומה אליש את המקור למוטיב מלחמת אל הסער בים, ככל הנראה עקב הקושי להניח השפעה של תרבויות הלבנט הקטנות על בבל הגדולה. לחלופין נטו במחקר לראות בכל המיתוסים הנזכרים למעלה גרסאות של אותו מיתוס קדמון, מבלי להכריע לגבי שאלת מקורו, ומבלי להבחין בשינויים הייחודיים שעבר בכל תרבות.

שנות ה-90 ואילך: מלחמת הדד/אדד בים בממלכות האמוריות
שמאל|ממוזער|450px|ממלכות מארי, ימחד, אשנונה, אשור ובבל במפת צפון-סוריה ומסופוטמיה במאה ה-18 לפנה"ס. נראים גם אזורים חשובים להתפתחויות מוטיב המלחמה בים מאוחר יותר: כנען, ערי המדינה קטנה ואוגרית, והנוודים החורים והחתיים באנטוליה.
הדיון בשאלת מוצאו של מוטיב מלחמת אל הסער בים התחדש בשנות ה-90, לאחר פרסום מכתב בשפה האכדית מהארכיון של מארי, המזכיר את מלחמת אל הסער אדוּ מחלב בתיאמת. מכתב זה מתוארך למאה ה-18 לפנה"ס, ונחשב כיום לעדות הכתובה הקדומה ביותר למוטיב זה. כמו בהשערת קליי כמאה שנה לפני כן, המכתב מקשר את המוטיב לממלכות האמוריות מארי וימחד. ואולם מכתב זה עדיין אינו יכול לפסול את מוצא המוטיב בבבל, אם כי קדום לאנומה אליש, מכיוון שהאנטגוניסט "ים" ואל-הסער "הדד" נכתבים בו בכתב יתדות ובשמותיהם האכדיים "תמתום" ו"אדד". באותה תקופה אמנם דיברו האמורים בניב שמי-מערבי, אבל כתבו בכתב יתדות בשפה האכדית של בבל ואשור.

משנות ה-2000 חוקרת נגה איילי-דרשן, מומחית ישראלית לספרות וללשונות המזרח הקרוב הקדום מאוניברסיטת בר-אילן, את המוטיבים השונים של מיתוס מלחמת אל הסער בים בשיטות מחקר גאוגרפיות-היסטוריות, כמו אלו של ארנה ותומפסון למוטיבים ולטיפוסים ספרותיים במיתוס ובפולקלור. לדעת איילי-דרשן, מוצא אמורי בצפון-סוריה, לחופי אגן הים התיכון המזרחי, אכן מתאים יותר למאפייניו של המיתוס מאשר מסופוטמיה. היא הצביעה על השפעות של התרבויות השונות זו על זו, ועל המקרא בכלל זה, ועם זאת גם על מאפיינים ייחודיים של המיתוס בכל תרבות. איילי-דרשן וחוקרי מקרא אחרים משחזרים את דמותה ההיפותטית של שירה עברית עתיקה על מלחמת האל המקראי בים, אשר לא נכללה במקרא באופן רשמי, אך שרדה בו בהתייחסויות ובציטוטים מרובים.

מוטיבים ספרותיים, תעודות, שפות וסוגי כתב
המוטיב העיקרי ותפוצתו
שמאל|ממוזער|200px|האל הכנעני בעל, חבוש קסדה עם קרניים ומספר קווצות שיער ארוכות ומסולסלות, מוצג כשהוא דורך על גלי הים, ודוקר אותם בחנית בצורת ברק. מרכיבים איקונוגרפיים דומים נראים גם בתבליטים ממסופוטמיה המציגים את ניצחון מרדוך על הים ותיאמת, ובכללן שתי שורות גלים המופרדות בקו אופקי, שלפי הסברה מייצג את ההפרדה בין המים העליונים והתחתונים באנומה אליש. תבליט אבן שהתגלה בחפירות אוגרית.
המוטיב הספרותי העיקרי המגדיר את הטיפוס הסיפורי של המיתוס הוא מוטיב של אל ראשי, תכופות כזה המאופיין כגיבור וכשולט ברוחות, בגשם, בפוריות ובחקלאות, היוצא להילחם באל (או אלת) הים, ו/או במפלצות-ים ענקיות המשרתות אותו, ומנצח. בספרה המוקדש לנושא עוסקת איילי-דרשן ב-11 סיפורים לפחות, המיוצגים במספר גדול בהרבה של תעודות כתובות עתיקות מן המזרח הקרוב הקדום, שמכילים מוטיב זה:
 ניצחון האל בעל, אל הגשם והפוריות במיתולוגיה השמית-כנענית, על האל ים, וזכייתו במלכות על האלים כתוצאה מכך. מתוך עלילות בעל וענת, שירה אוגריתית בעיקר בניב האוגריתי של השפה הכנענית-שמית, בכתב אלפבית אוגריתי. כמחצית האלף השני לפנה"ס.
 אנומה אליש, סיפור בריאה בבלי: ניצחון האל מרדוך על אלת הים תיאמת, בריאת העולם מגופתה, וזכייתו במלכות על האלים כתוצאה מכך. בשפה השמית האכדית, בכתב יתדות. סוף האלף השני וראשית האלף הראשון לפנה"ס.
 קטעים רבים בשירת המקרא: עליונות האל המקראי על הים, תהום, התנינים הגדולים, לוויתן, רהב, נחש בריח ונחש עקלתון. בשפה עברית מקראית, במקור ככל הנראה באלפבית עברי עתיק. האלף הראשון לפנה"ס.
 שירת אוּלִִיכּוּמִי החורית-חתית: מלחמת אל הסער החתי תרחנה (תֶשוּבּ במקור החורי) בסלע אוּלִִיכּוּמִי הגדל בים. מספר שברי תעודות בכתב הירוגליפים חתי, בשפה החתית מן האימפריה החתית. האלף השני לפנה"ס.
 שירת חדמו החורית-חתית: מלחמת אל הסער תרחנה בנחש חדמו הגדל בים. מספר שברי תעודות בכתב הירוגליפים חתי מן האימפריה החתית. האלף השני לפנה"ס.
 פפירוס עשתרת המצרי-כנעני: ניצחון אל הסער סת על האל ים. בשפה המצרית העתיקה עם מילים ושמות בשפה הכנענית, כתב חרטומים מצרי, כמחצית האלף השני לפנה"ס.
 שירת הים החורית-חתית: מספר מסמכים קטועים המספרים על גאותו של ים, פחד האלים ממנו ועצת ראש האלים כּוּמָרבִּי לשאת לו מנחה. בשפה החורית ובשפה החתית, בכתב הירוגליפים חתי. האלף השני לפנה"ס.
 מסמך פולחני חורי-חתי (CTH 346.9) "כאשר ניצח אל הסער את הים". מחצית האלף השני לפנה"ס.
 אגדת פישישה החורית-חתית (CTH 358.3): לוח מקוטע בו מוזכרת מלחמת אל הסער תרחנה בים. האלף השני לפנה"ס.
 מכתב מארכיון מארי: נביא מחלב מוסר לזמרי-לים את כלי הנשק שבהם ניצח אל הסער אדו את תיאמת. ראשית האלף השני לפנה"ס, בערך 1800 לפנה"ס. זהו המקור הקדום ביותר שנתגלה עד כה.
 שלושה לחשים רפואיים ממצרים העתיקה, משלושה מקורות מצריים עתיקים שונים: פפירוס הרסט, פפירוס ליידן ו, המספרים על ניצחון אל הסער סת או סת-בעל על הים. כתב חרטומים מצרי, האלף השני לפנה"ס.

שני סיפורים כתובים נוספים, ככל הנראה מסוף האלף השני לפנה"ס, סיווגה איילי-דרשן כקרובים לטיפוס הסיפורי של מלחמת אל-הסער בים, אך לא כללה אותם ברשימה המצומצמת למעלה, בעיקר עקב העדר דמות הים כאנטגוניסט:
 אגדת לבו המסופוטמית באכדית.
 אגדת מלחמת אל הסער בנחש-דרקון אִילּוּיָנְכַה, בשפה ובכתב חתיים.

מוטיבים איקונוגרפיים
על תעודות אלו ניתן להוסיף ממצאים ותעודות שאינם טקסטואלים אלא איקונוגרפים: צלמיות, תבליטים, ציורי קיר, מצבות, חותמות ועוד, אף כי זהות המתוארים בהם ומעשיהם לא תמיד ברורים או מוסכמים על כל החוקרים. העתיק שבהם, חותם גליל ממארי המתאר ככל הנראה את מלחמתו של אל היושב במוצא הנהרות באל הים, נחשב עתיק אף מן המכתב לזמרי-לים, ומתוארך לסוף האלף השלישי לפנה"ס. גם בייצוגים הגרפיים ניתן לזהות מספר מוטיבים נפוצים לייצוג דמותו של אל הסער, לייצוג דמות הים ומשרתיו, ולייצוג המאבק ביניהם:

 אל הסער מוצג כגיבור ולוחם, בתנוחה שלטת ועטוי במיטב השריון והציוד בתקופתו.

 כבעל קרניים הצומחות ממצחו (או מקסדתו) ותלתל שיער ארוך הגולש מעורפו.

 רוכב או עומד על גבי פר, עגל, נחש מעופף וכדומה, ולחלופין נוהג במרכבה רתומה לחיות אגדיות כאלו.

 מניף כלי-נשק, תכופות יותר מאחד, כמו חנית, קשת וחצים, גרזן-קרב ו/או אלה, תכופות מסוגננים בצורת ברקים.

 כלי הנשק תכופות מוצגים כדוקרים את מפלצות הים, ו/או אלמנט גרפי בצורת גלי-ים, המייצגים את דמות הים.

 במספר מקרים הייצוג הגרפי של גלי הים מחולק לשתי שורות באמצעות קו-אופקי, שעשוי לייצג את הרקיע המפריד בין מים עליונים לתחתונים, כפי ששרד בנוסח הכתוב של אנומה אליש ובמקרא.

 מפלצות הים הן לעיתים בעלות מספר ראשים, תכופות מספר סמלי כמו שלושה, שבעה או תשעה ראשים. גוף הנחש שלהן תכופות מתעקל באופן מסוגנן שעשוי גם הוא לדמות גלי ים.

גם חלק מן התעודות הכתובות אינן קלות לתיארוך, ואלו מהן שניתן לשייכן לתקופת שלטונו של מלך מוכר עשויות לתעד מסורות ומוטיבים עתיקים בהרבה, קרוב לוודאי גם כאלו שמעולם לא עלו כלל על הכתב. לאחר מארי וימחד, עדויות כתובות מופיעות במהלך האלף השני גם בסוריה, בבבל העתיקה ובתרבות החורית, ומשם אולי הגיעו גם לאימפריה החתית באנטוליה, ללבנון, לכנען ולמצרים. בכל מקרה המוטיב קדם בכאלף שנה לפחות לממלכות ישראל ויהודה, לעברית מקראית ולסיפורי המקרא, שאין עדות ארכאולוגית לקיומם לפני תחילת האלף הראשון או לכל היותר סוף האלף השני לפנה"ס. דווקא הקישור של המוטיב לסיפור בריאה מוכר רק מאז אנומה אליש, קרוב לוודאי מתקופת המלך הבבלי נבוכדנאצר הראשון מסוף האלף השני, וייתכן שלסיפור הבריאה המקראי הגיע רק בתקופת גלות בבל במחצית האלף הראשון.

מוטיבים משניים ותפוצתם
שמאל|ממוזער|220px|אל הסער אדד עומד על גב שור ומשליך ברקים. על כתפו השמאלית אשפת חצים וקשת. הברקים, החצים והקשת נזכרים ככלי-נשקו של אל-הסער, ופר או כרוב כרכוביו או מושכי מרכבתו המעופפים, במספר סיפורי מלחמה בים במזרח הקרוב הקדום. בכללם גם בסיפור המקראי, למשל בשירת דוד.
(מצבה מבזלת מן האימפריה האשורית החדשה, כיום במוזיאון הלובר. המאה ה-8 לפנה"ס).
בנוסף על המוטיב העיקרי של ניצחון אל הסער על הים, אפיינה איילי-דרשן גם מוטיבים משניים החוזרים ברבים מן הסיפורים. מכיוון שכמעט כל הסיפורים לא השתמרו היטב בממצא הארכאולוגי, ומופיעים בתעודות חלקיות מאוד, סביר שגם דוגמאות שונות של המוטיבים המשניים אבדו, ובמקור הופעתם הייתה נפוצה אף יותר. כמה ממוטיבים משניים אלו הם:
 הים גואה ומציף את האדמה, מטיל את אימתו על האלים, ולעיתים אף על הגיבור אל הסער (בשבעה מתוך 11 הסיפורים).
 הים דורש מן האלים לסור למרותו (בשישה מתוך ה-11).
 הר צפון, או הר צפוני כלשהו בו מולך אל הסער (בשישה מתוך ה-11).
 אל הסער מוכרז כמלך ו/או ראש האלים החדש לאחר ניצחונו על הים (בחמישה מתוך ה-11).
 לאל הסער נבנה מקדש/ארמון (בארבעה מתוך ה-11).
 אחותו או רעייתו של אל-הסער תומכת בו במלחמה, לעיתים על-ידי ניסיון לפתות את הים (בחמישה מתוך ה-11)
 הים משתוקק לאחותו או לרעייתו של אל הסער (בשלושה מתוך ה-11).
 אל הסער או שאר האלים נכשלים בניסיונם הראשון להילחם בים (בארבעה מתוך ה-11).
 אל זוטר כלשהו נקרא להילחם בים ולקחת את השלטון לעצמו, אך נכשל (בשניים מתוך ה-11)
 אל הדגן מייעץ לשאת מנחה לים (בשניים מתוך ה-11)
 אל הסער בורא את העולם (בשניים מתוך ה-11)

המוטיבים המשניים עשויים לסייע למחקר המודרני בהתחקות אחר התפשטות המיתוס מתרבות אחת לאחרת. לדוגמה, בשירת הים החתית מוזהרים האלים מגאותו של הים על-ידי כומרבי, ראש האלים הקודם ואל הדגן, המציע לפייס את הים במנחות. בפפירוס עשתרת המצרי ממלאת את אותו תפקיד אלת הקציר המצרית רננותת, למרות שהיא איננה ראש האלים, אלא אלה זוטרה בלבד. ממוטיב זה כמו ממוטיבים אחרים הסיקה איילי-דרשן שפפירוס עשתרת הושפע מן הסיפור החתי, והקביל את תפקיד רננותת בעלילה לתפקיד כומרבי עקב הדמיון באפיונם הפולחני.

מלחמת האל הגיבור בכאוס במיתולוגיות נוספות

המהפכה המדעית של פיענוח השפות, הכתבים והתעודות העתיקות מן המזרח הקרוב הקדום החלה להתקדם באופן משמעותי רק במאה ה-19, ועוד במאה ה-20 התנהלה באיטיות עקב זהירות מדעית, חלקיות השרידים והקושי להבין את מה ששרד. רבים מן החוקרים האירופאים והאמריקאים היו גם קלאסיציסטים ופולקלוריסטים בחינוכם, שהכירו היטב את מיתולוגיות יוון ורומי כמו את מעשיות האחים גרים, לא פחות מאשר את המקרא או הברית החדשה, ובאופן טבעי הסתמכו גם על הכרות זו במחקריהם.

חוקר המקרא הרמן גונקל, בין הראשונים להצביע על הדמיון בין האנומה אליש ומוטיבים במקרא, סבר בספרו "בריאה וכאוס" שמיתולוגיות רבות מציגות מלחמה בין אל או גיבור המייצג את הבריאה והסדר בעולם נגד מפלצת המייצגת את הכאוס או התוהו, מוטיב שהוא כינה , מגרמנית: מלחמה (או מאבק) בכאוס. ייתכן שבתרבויות נוודיות וחקלאיות עתיקות של האלף השני לפנה"ס, כמו האמורים והשושלות הקדומות במסופוטמיה ובמצרים, נתפס הים הבלתי-מוכר כמייצג של כאוס, בעוד שבתרבויות האלף הראשון לפנה"ס ומאוחרות יותר, שכבר הפליגו בים יותר ויותר לצרכי תחבורה ומסחר, דוגמת האוגריתים, הפיניקים והיוונים, הפך מושג הכאוס למופשט יותר. רבות מן המיתולוגיות והאגדות העתיקות אכן עושות שימוש רב במוטיב הארכיטיפי הנפוץ של אל או גיבור, הנלחם נגד מפלצת דמוית נחש או דרקון ומנצח. כמה מאגדות אלו הוצעו כקשורות למיתוס מלחמת אל-הסער בים, למשל המלחמה של אלים מצריים שונים, בעיקר אל-השמש רע, אבל גם אל-הסער סת, נגד הנחש הקדמוני עאפפ או "אפופיס". הגדרת המוטיב באופן כזה היא כללית ומעורפלת:

"קטגוריה של סיפרים העוסקים במאבק בין כוחות אלוהיים בעת הבריאה, אם כי לעיתים נשכח עקב מטרות משניות, שבהם אל גיבור מביס כוח או כוחות המתנגדים לו, אשר באופן כללי שוכנים בים או מזוהים עמו בדרך כלשהי, ומוצגים ככוחות הרס כאוטיים."

ואולם הגדרות קאסוטו ואיילי-דרשן למוטיב של מלחמת אל-הסער בים צרות וספציפיות יותר, ולעיתים  תפקיד הנחש, התנין או הלוויתן בהן דווקא מצומצם.

ממוזער|שמאל|300px|הרקלס הורג את ההידרה, ציור על כד יווני, המאה ה-6 לפנה"ס.

באמצעות מחקר בלשנות היסטורית ומיתולוגיה השוואתית של שפות ומיתולוגיות הודו-אירופיות ניתן לשחזר מקצת מהמיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית המקורית. גם במיתולוגיה זו נפוץ המוטיב של מלחמת אל-סער או אל-הרעם, ולפעמים גיבור אנושי בעזרת האל, בנחש או בדרקון ענק, לעיתים מרובה ראשים. למשל: במיתולוגיה הנורדית מביס אל הרעם תור את הנחש יוֹרְמוּנְגָָנד, שחי באוקיינוס המקיף את מידגארד. במיתולוגיה ההינדית הורג הגיבור טְרִיטָה את הנחש וְרִיטְרָה בעזרת אל מזג האוויר אינדרה. במיתולוגיה היוונית הורג אל הברק והרעם זאוס את המפלצת טיפון, שאצל פינדארוס מתואר כבעל מאה ראשים. במיתולוגיה היוונית, הגיבור הרקלס בנו של זאוס הורג את המפלצת הידרה בעלת שבעת הראשים.

מבין עמי המזרח הקרוב, החיתים ידועים כבעלי מוצא הודו-אירופי, ואל הסער שלהם, תרחונה או תרחונתה או תַרֻ או תַרְחֻנְזַס (ככל הנראה מן הפועל "תרח" שמשמעותו "להתגבר" או "להכניע" בחתית, וקרוב אטימולוגית לטריטה ההינדי, תור הנורדי, וטאראניס או טראנוס הגאלי-קלטי) ממלא תפקיד חשוב במספר גרסאות חתיות של מלחמת אל הסער בים. עם זאת, גם ווסט וגם איילי-דרשן מציינים שמיתוסים חתיים אלו מבוססים בעיקר על המיתולוגיה החורית. החורים ככל הנראה לא היו הודו-אירופיים ואף לא שמיים, אבל כבר בעת התיישבותם בחלק הצפוני של מסופוטמיה, בראשית האלף השני או אף בסוף האלף השלישי לפנה"ס, המיתולוגיה החורית כללה שמות אלים הדומים לאלו של המיתולוגיה ההינדית, וסופרה או לפחות נכתבה באכדית.

גם במיתוסים ההודו-אירופיים, תכופות אין קשר מיוחד בין דמות הנחש/דרקון לים דווקא. למעשה, במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית המקורית, כפי ששוחזרה לפי המוטיבים המשותפים לכל המיתולוגיות ההודו-אירופיות שהשתלשלו ממנה, לא מוכר כלל אל-ים, ומחסרונן של מילים רבות הקשורות בים בשפה זו מקובל להניח שהתרבות המקורית שדיברה בה חיה באזור ללא מוצא לים. במיתולוגיה הנורדית, הנחש יורמונגנדר חי באוקיינוס המקיף את העולם, אבל הוא אינו בן של האוקיינוס, אלא הושלך לשם על-ידי האל אודין. במיתוס ההינדי, הנחש וריטרה סימל לדעת ווסט דווקא בצורת ועצירת הגשמים, אשר הריגתו על-ידי אל-הרעם אינדרה משחררת. אמנם, גם בכמה מסיפורי המזרח הקדום, למשל אלו של הנחש לבו המסופוטמי והנחש אילויַנכה החתי, לא שרד קשר מובהק לים, אך זו עלולה להיות תוצאה של חלקיות התעודות ששרדו. לפיכך, אף שהיו קרוב לוודאי השפעות הדדיות ביניהם, הקשר הישיר בין המיתוסים ההודו-אירופים, מוטיב המלחמה בכאוס, ומיתוס מלחמת אל הסער בים עדיין איננו ברור.

במזרח הקרוב הקדום
בתרבות האמורית: אדו אל הסער מכניע את הים

זוהי העדות העתיקה ביותר המתוארכת בוודאות למוטיב מלחמת אל-סער בים במזרח הקרוב הקדום, מן המאה ה-18 לפנה"ס. במכתב רשמי לזמרי-לים, מלכה האמורי האחרון של העיר מארי, שנמצא בארכיון המפורסם שלה, כותב נור-סין, שגריר מארי בעיר חלב הסורית ומצטט את אַבּיָה ה"עונה", כלומר הנביא, של אל-הסער אדו מחלב, אשר מבטיח לזמרי-לים את כלי הנשק שבאמצעותם נלחם אדו עם תיאמת. אַבּיָה מוסר בשם האל אדו כי יחדון-לים, מלכה הקודם של מארי, ניצח במלחמותיו רק בזכות נשקו של אדו. ואולם יחדון-לים חטא, ולכן ניתנה הארץ לזמרי-לים במקומו. כעת, לאחר שהושיב אדו את זמרי-לים על כס המלוכה במארי, הוא גם מוסר לו את כלי נשקו שבאמצעותם נלחם בים, ואף "מושח אותו בשמן ניצחונו"

האל אדו מחלב היה חשוב בתקופה הבבלית העתיקה, בייחוד בממלכת ימחד, וגם לאחר שנפלה ממלכה זו בסוף המאה ה-17 ובמאה ה-16 לפנה"ס היו שהמשיכו לעבוד אותו, בכלל זה בחתושה בירת החתים. יריבו הים מכונה במכתב "תמתום", הצורה הסורית של השם האכדי "תיאמתום". למרות המוצא האמורי של ימחד, שפתם הכתובה הייתה אכדית, ולכן לא ניתן לדעת אם כך כינו בני חלב בשפתם את יריבו של אל-הסער, או שמדובר בתרגום השם המקובל לאכדית. במארי, שהייתה גם היא אמורית, נמצא דווקא המרכיב "ים" בשמות תאופוריים.

מכתב נוסף שנמצא בארכיון מארי מדווח כי כלי הנשק של אדו אכן הגיעו מחלב למקדש האל דגן בתרקה. קרוב לוודאי שזמרי-לים התכוון לשאת אותם בטקסיות במלחמה, כפי שנהגו לפי תעודות אחרות מלכים נוספים בימחד. ממכתבים אלו לא ניתן ללמוד על תוכן סיפור מלחמת אדו בים, שבעצמו לא התגלה. אך ניתן לדעת שהיה סיפור מוכר כזה, ושהייתה לו חשיבות פולחנית, טקסית ופוליטית.

בספרות החורית-חתית

ממוזער|שמאל|אל-הסער החורי תשוב בתבליט חורי-חתי על מצבה מחתושה, מוצגת כיום במוזיאון הארכאולוגי בחלב. רבים ממאפייני האל משותפים גם לאלי-סער מקבילים במזרח הקדום, דוגמת מרדוך המסוטפוטמי, אדד הסורי ובעל הכנעני: הוא מתואר כעומד על גב פר, מחזיק ברק מסוגנן כשלש-קלשון בידו השמאלית ומניף גרזן קרב בימנית. מקסדתו בולטות קרנים ותלתל ארוך ומסולסל. הפר רומס גלי ים מסוגננים בשתי שורות מופרדות בקו אופקי, המייצג את ההפרדה בין מים עליונים ותחתונים.
בחפירות הארכאולוגיות באתר חתושה (כיום בוע'זכוי בטורקיה), בירת האימפריה החתית, נמצאו בעיקר בארכיון חתושה תעודות רבות אך מקוטעות ברובן, המעידות על תפוצה רחבה של סיפור מלחמת אל הסער בים באזור אנטוליה. התעודות כתובות בכתב היתדות החתי, רובן בשפה החתית ומיעוטן בשפה החורית. העמים החורים השתקעו בצפון סוריה בראשית האלף השני לפנה"ס, כשהיגרו מהרי הקווקז, ככל הנראה מאזור ארמניה של היום, והתמזגו תחילה בתרבות הסורית המקומית. מסורות חוריות וסוריות עברו לאימפריה החתית, בעיקר כאשר סיפחה את ממלכת כיזוואתנה בשלהי המאה ה-15 לפנה"ס. חלק מן המסורות הועתקו על-ידי הסופרים החתיים בחתושה בשפה החורית, או תורגמו לחתית וקרוב לוודאי הושפעו מן התרבות החתית. במחקר המודרני הן מכונות במונח "הספרות החורית-חתית", ששגשגה עד נפילת האימפריה החתית במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-13 לפנה"ס, וספיחיה מופיעים לעיתים גם בתקופה הנאו-חתית שלאחריה:

שירת הים החורית-חתית: ניצחון אל הסער על הים

שירת הים הכילה ככל הנראה גרסה חורית-חתית שלמה של מלחמת אל הסער בים. היא מתועדת בכמה מסמכים ששרדו חלקית:
 מסמך (CTH 785) בשני עותקים בשפה החתית, מכיל הוראות פולחניות לביצוע השירה: . בסוף הלוח שרד קולופון: . השירה הושרה איפוא בחגיגות לכבוד הר חזי, ושמה המלא היה "שירת מעשה הגבורה של ים". כמקובל בשירות חוריות-חתיות, היא כונתה על שם אויבו של הגיבור, ולא על שם הגיבור עצמו. הר חזי נקרא כך בפי אלו ששכנו לצפונו, כמו החורים והחתים, בעוד שהשוכנים מדרומו כמו אוגרית, המקרא ושאר דוברי שפות שמיות מערביות קראו לו הר צפון. בעקבות תושבי סוריה שראו בהר צפון את מושב האל בעל, ראו בו גם החורים/חתים את מושב אל הסער, אם כי היו להם גם מסורות עתיקות יותר על מיקום הר חזי. לפי המסמך ששרד מצווה הכוהן לצעוד לכוון הר ארנה שבממלכת כיזוואתנה, ונראה כי כאשר הטקס הועבר לשם, יחד עם מסורות חוריות נוספות, הוחלפה הצעידה הטקסית בכיוון הר חזי המקורי לצעידה בכיוון הר ארנה המקומי. נמצא גם לוח מקביל כתוב חורית המסתיים אף הוא בקולופון "הר חזי", ומוסכם אצל חוקרי התחום שמדובר באותו חג. תוכן השירה לא נמסר גם בו, אך הזמרים מצווים לשיר את "שיר המלכות", כנראה מלכותו של אל הסער החורי תשוב, שבהמשך נזכרים כלי נשקו.
 שני לוחות קטלוגיים שונים של רשימות יצירות ספרותיות כוללות יצירה בשם "של הים", כנראה אותה שירה בשם מקוצר.
 מסמך מקוטע (KUB 45.63) המכיל כנראה את הלוח הראשון של שירת הים בשפה החורית. מצב ידיעת לשון זו במחקר מאפשר לפענח בה משפטים מעטים בלבד. היא פותחת במילים "אשירה על ים" ומסתיימת בקולופון "לוח אחד של הי[ם]". נזכרים בו "האלים", "האלים העתיקים" וכּוּמָרבִּי אבי האלים, המתעתד לשאת נאום בפני האלים, שתוכנו נמצא כנראה בלוח הבא.
 שירת הים החתית (CTH 346.9): לוח זה שבור בראשיתו ובסופו, ולכן לא ידוע שמו, אך לפי תוכנו הוא כנראה חלק משירת הים בשפה החתית. מסופר בו כי שיטפונות כיסו את האדמה, ההרים והטרסות, והמים המשיכו לגאות עד כי הגיעו לשמש, לירח ולכוכבי השמים. אז נשא כּוּמָרבִּי נאום בפני האלים, ואמר להם שיש לשלם מס לים כדי לרצותו: כסף, זהב, נחושת ולפיס-לזולי. הוא גם פנה לאלה "אנזילי מלכת נינוה". אנזילי, ששמה נכתב באמצעות האידאוגרמה "אשתר", היא מקבילה חתית לאלה החורית שַוַושְכַה, והתואר "מלכת נינוה" רומז כנראה למקדש שוושכה בנינוה, המתועד עוד מסוף האלף השלישי לפנה"ס. שוושכה הייתה אלת המלחמה והתשוקה, ובמסורת החורית הקדומה היא אשתו של תשוב אל הסער. במסורת החורית-סורית המאוחרת כפי שהיא נמצאת גם בחתושה, אשתו של תשוב הייתה חבת, ושוושכה/אנזילי הפכה לאחותו. המשך הסיפור, שכלל כמשוער ניצחון של אל הסער על הים, לא שרד.

איילי-דרשן ציינה קווי דמיון בין שירת הים החתית לפפירוס עשתרת המצרי: פפירוס עשתרת פותח גם הוא במילים "אשירה על ים", סגנון פתיחה נפוץ בשירות החוריות-חתיות, אך נדיר במצרים העתיקה. כּוּמָרבִּי החתי הוא אבי האלים אך גם אל הדגן, וזה עשוי להסביר מדוע בפפירוס עשתרת, האלה הקוראת לפייס את הים במנחה היא רננותת אלת הקציר, אף שבמצרים הייתה אלה זוטרה. נראה שבגרסה החתית נקראה אנזילי להביא את המס לים ולפתות אותו, בדומה לעשתרת בפפירוס המצרי. ה"מס" או ה"מנחה" בשתי התעודות נקרא במונח המקומי לארגמן: מנהג מקובל באוגרית ובמסופוטמיה, ובאותה תקופה סביר גם במצרים, אך נדיר אצל החתים.

אגדת פישישה
ממוזער|שמאל|השוורים שרי ("לילה") וחורי ("יום") – מושכי מרכבתו של האל תשוב. פסל חרס מן האימפריה החתית, המאה ה-16 לפנה"ס. כיום במוזיאון לתרבויות אנטוליות באנקרה.
זהו שבר לוח קטן מארכיון חתושה המכיל תחילת סיפור הנקרא כיום במחקר "אגדת פישַישה", על שם גיבורה – הר פישישה, אשר לפי מסמכים אחרים של בריתות בין הממלכה החתית לממלכות וסאליות ממוקם באזור לבנון. במעט ששרד מן הסיפור, פישישה אנס את האלה אנזילי (או עשתרתאיתמר זינגר, "הספרות החתית", בתוך: צפורה טלשיר (ע.), ספרות המקרא: מבואות ומחקרים כרך שני: ספרות המקרא וספרות המזרח הקדום, יד יצחק בן צבי, 2011, עמ' 602 ()) בעת שישנה, וכשהתעוררה והתלקח זעמה, ביקש לפייסה בהבטחה שיספר לה על הנשק שבאמצעותו ניצח אל הסער תרחונה את ים.

עקב מיקומו של ההר בלבנון הוערך במחקר שהאגדה היא ממוצא כנעני, אך איילי-דרשן חוזרת להצעתו המקורית של הנס גוסטב גיטרבוק שזהו תרגום לחתית של סיפור חורי: המוטיב של הזדווגות בין אלים להרים נפוץ בספרות החורית, ואף כיום בארמניה ובקווקז, והטקסט כולל פתגם חורי "נפל תפוח מעץ" במשמעות של בהלה. בסיפור מוזכרים הר חזי, הוא הר צפון, והר שני בשם נמני, המוזכר גם הוא בספרות החורית, וכן בספרות סורית ומסופוטמית, בדרך-כלל בזוג ביחד עם הר חזי . אל הסער החורי תשוב מתואר לעיתים קרובות עם ארבעה בני-לוויה: מושכי מרכבתו השוורים שרי וחורי, וההרים חזי ונָמְנִי, תבליטים וחותמות רבים מסוריה ואנטוליה מתארים את אל הסער עם נשק בידו, כששתי רגליו עומדות על שני הרים, ומקובל במחקר שהרים אלו הם חזי ונמני.לפירוט הקשר בין אל הסער, בפרט בעל צפון (המזוהה עם תשוב), לשניים או שלושה הרים עליהם הוא עומד (המזוהים כהר צפון=חֿזי והר נני=נמני), ראו: 

שחרור האלה מן הים
לוח מקוטע בו נזכרים תרחונה אל הסער, האלה אנזילי והאל ים, וכן משרתו של ים, האל החורי אימפאלורי. נראה שאין זה המשך של שירת הים החתית, אלא גרסה מקבילה או דומה. התוכן לא פוענח ברובו, אך מילים דוגמת "קרב" ו"חרב" מצביעים על עימות, כנראה בין אל הסער לים, וכן פוענח שאל הסער "שחרר" את האלה אנזילי. במחקר משערים שהלוח מתאר סיפור בו שבה האל ים את האלה אנזילי, ואל הסער שחרר אותה. גם סיפור זה דומה לפפירוס עשתרת המצרי.

שירת חדמו ושירת אוּלִִיכּוּמִי

שירות אלו מופיעות באופן מקוטע במספר רב של שברי לוחות חוריים-חתיים. הן אינן מספרות על מלחמת אל-הסער ישירות בים, אלא במפלצות-ים. חתיתולוגים סבורים ששירות אלו הן האחרונות במחזור כּוּמָרבִּי. כמו בשירות הקודמות באותו מחזור, כומרבי אבי האלים הוא האנטגוניסט הזומם נגד אל הסער, אך בשירת חדמו ובשירת אוּלִִיכּוּמִי חובר ים לכומרבי במזימותיו. יש חתיתולוגים הסבורים שגם שירת הים החתית היא חלק ממחזור כומרבי, אך אחרים ובהם איילי-דרשן סבורים ששירת הים החתית נבדלת בכך שבה ים לבדו הוא האנטגוניסט, ומאיים על כומרבי ועל כל שאר האלים יחד.

שירת חדמו ושירת אוּלִִיכּוּמִי הן ככל הנראה שני עיבודים חלופיים של אותה מסורת. בשתיהן מסופר על מפלצות ענק שנולדו לכומרבי ולאם עצומת גודל: חדמו – נחש ימי שנולד מבתו הענקית של ים, ואוּלִִיכּוּמִי – סלע שנולד מסלע-אם ענק. לאחר שהתייעץ וזמם בסתר עם בן-בריתו ים, ייעד כומרבי לבניו אלו את הבסת אל הסער ואת המלכות על האלים. משגדלו הבנים לממדי ענק, ולא ניתן היה להסתירם עוד במעמקי הים, סופר לאל הסער עליהם, והוא בכה וסירב להילחם בהם. כדי לסייע לו יצאה אחותו אנזילי לחוף הים וניסתה לפתותם. ניסיון זה כשל נגד אוּלִִיכּוּמִי – סלע עיוור, חרש וחסר-תחושה – וככל הנראה צלח לפחות חלקית נגד חדמו, אשר התפתה לעלות לחוף לפני שהגיע לשיא גודלו, אך מנקודה זו בעלילה לא שרד המשך שירת חדמו. בשירת אוּלִִיכּוּמִי גם אל מלחמה אחר – אשתבי – הוזמן על-ידי האלים להילחם באוּלִִיכּוּמִי, ונכשל גם הוא. רק לאחר עזרתו של אאה אל החוכמה הצליח אל הסער לנצח את אוּלִִיכּוּמִי, ושב להיות מלך האלים.

מלחמת אל הסער בנחש אילוינכה

שני נוסחים שונים של אגדה זו נמצאו בחפירות חתושה. היא נזכרת תכופות במחקרים על מיתוס מלחמת אל הסער בים, מאז מחקרו הראשון של אולברייט בנושא משנת 1936. הסיבה לכך היא שבאחד הנוסחים שוכן הנחש בים, ובכך הוא דומה לנחש חדמו. אך איילי-דרשן כללה ברשימתה המצומצמת של דוגמאות למיתוס את שירת חדמו, ולא כללה בה את אגדת אילוינכה. זאת משום שבאגדת אילוינכה, הים מוזכר רק כמקום מחייתו של הנחש, אך אינו נלחם או זומם נגד אל-הסער, ואף אינו מואנש.

עלילות בעל וענת: מלחמת האל בעל בים

סיפור מלחמתו של האל בעל בים ביצירה האוגריתית "עלילות בעל וענת", המתוארכת למאות ה-15 עד 13 לפנה"ס, נחשב לעיתים קרובות לדגם היסוד של מיתוס מלחמת אל הסער בים, במזרח הקדום כולו ובייחוד במיתוס הכנעני. עם זאת, איילי-דרשן סבורה שסיפור זה ייחודי מאוד בסגנונו לאוגרית ולסופר אלמלך השבני החתום עליו, ולפיכך אינו מייצג בהכרח את המוטיב בשאר המרחב הכנעני יותר מאשר הסיפורים החתיים-חוריים והמצרים. ייחודו של סגנון זה מתבטא בין השאר בהיעדר סממנים מיתיים בתיאור האלים, והצגתם המואנשת כנסיכים אנושיים המתעמתים על המלוכה.

הלוח הראשון עליו כתוב הסיפור, המסומן KTU 1.1 בספרות המחקר, מקוטע מאוד. אך מן השורות ששרדו ניתן להבין כי ראש האלים אל המליך את ים בנו, ותבע ממנו לסלק את בעל, מאחר שזה קילל את אל. מרכיב זה מזכיר את השירות החוריות-חתיות על היריבות בין אבי האלים כּוּמָרבִּי ואל הסער תשוב. בלוח זה מכונה ים "אהוב אל", בעוד שבעל מכונה "בן דגן", אף שבמקומות אחרים בשירת אוגרית נחשב בעל גם הוא לבנו של אל. ייתכן שהסופר מזהה את אל עם האל דגן, אך איילי-דרשן מציינת כי שני אלי סער נוספים במזרח הקדום, תשוב החורי ודמרוס בכתבי פילון איש גבל, נחשבו כבעלי שני אבות: אב ביולוגי ואב מאמץ שהיה אל הדגן.

האל הזוטר עת'תר, כוכב השחר, נזכר פעמיים במחזור עלילות בעל: פעם אחת בלוח KTU 1.1 כאשר הציע את עצמו למלוכה במקום ים, ובלוח 1.6 KTU כאשר הומלך במקום בעל, ובשני המקרים הוא נכשל וירד מכסאו. עלילה זו מקבילה לעלילת האל הזוטר אשתבי בשירת אוליכומי החורית-חתית, ואכן עת'תר נזכר כמקבילו של אשתבי במספר רשימות אלים מקבילים שהתגלו באוגרית

בלוח השני KTU 1.2 שרדו הטור הראשון והטור האחרון. בטור הראשון מסופר כי ים שלח שליחים לאספת האלים, אשר תובעים להסגיר לידיהם את בעל. לצידו של בעל עומדות ענת ועשתרת, המונעות מבעדו להגיב באלימות ולפגוע בשליחי ים. שאר האלים כופפים את ראשם בפני שליחי ים, מה שניתן להתפרש כגרסה חצרנית מואנשת למוטיב המיתי של פחד האלים מן הים. בטור האחרון של הלוח השני מתוארת עזרת האל האומן כושר-וחסיס לבעל. בכך מקביל תפקידו של כושר-וחסיס לתפקיד האל החכם אאה בסיפורים המסופוטמיים והחורים-חיתיים. בהמשך אותו טור מתואר הקרב המכריע בין ים לבעל, גם הוא באופן מואנש כקרב בין שני נסיכים, ניצחונו של בעל בזכות כלי המלחמה של כושר-וחסיס, והמלכתו של בעל. עשתרת מיוצגת גם בחלק זה, בקריאה "ים אכן מת! בעל ימלוך!".

מרבית תוכנם של שני הלוחות הבאים (ככל הנראה) בסיפור, לוח KTU 1.3 ולוח KTU 1.4, מפרט על בניית היכלו של בעל בהר צפון על-ידי כושר-וחסיס. רק בתום הבנייה זוכה בעל בכוחותיו ובהדרו השמימיים. בלוח זה נזכרות פעמים רבות בנות-לווייתו של בעל: טלי בת רב ופדרי בת אור, שכאלות הטל והערפל הן מתאימות לאפיונו כאל הגשם. בניגוד לתשוב החורי וסת המצרי, בעל אינו ידוע במקורות הכנעניים בכינוי "אל הסער" או "אל הסערה", אך כן כ"רוכב ערפות" (אוגריתית: "רכב ערפת") שפירושו המקורי "רוכב על עננים", והמקרא ככל הנראה תרגם בטעות "רוכב בערבות" וכן כמניף הברק, מרעים בקולו כרעם, וכדומה.

מאבק הבעל במפלצות הים זכה לעניין רב במחקר מיד עם פרסום שירת אוגרית, עקב הקשר למקרא. אך למעשה, בעלילות בעל ששרדו מובא מאבק זה כבדרך-אגב, וללא קשר מובהק למלחמתו בים. בלוח KTU 1.5 לועג האל מות לבעל, ומזכיר את מלחמת בעל בלוויתן נחש בריח, בנחש עקלתון, וכן ב"שליט בעל שבעה ראשים" שלא ברור מיהו, אך ייתכן שהוא כינוי נוסף לנחש עקלתון. יצורים אלו, כפי שהעירו ליונשטם ואחרים, אף אינם מקושרים במפורש לים. קשר לים כן מופיע בלוח KTU 1.3, בו מתפארת ענת כי מחצה את ים, חסמה את תנין, מחצה את נחש עקלתון, את השליט בעל שבעה ראשים, ומספר דמויות נוספות שאינן מוכרות מן השירה האוגריתית ששרדה. ואולם במקום זה לא ברור מדוע ענת מנכסת לעצמה את הריגת אלו שהמסורת האחרת מייחסת את הריגתם לבעל, וייתכן שהיא רק מתפארת, בהתאמה לאפיון הלוחמני, האכזרי והגנדרני שלה במיתוס.

במיתולוגיה של מצרים העתיקה: מלחמת סת בים

בפפירוס עשתרת
שמאל|ממוזער|300px|שחזור מצבת השנה ה-400, שהקדיש רעמסס השני לאל סת בטאניס. סת נראה מצד שמאל בדמות האל הכנעני בעל, עם קרניים וסרט או תלתל ארוך משתפל מכובעו.
שמאל|ממוזער|300px|אל הסערה סת על סירת השמש של האל רע בעולם התחתון, צד בחנית את הנחש עאפפ. בפפירוס מצרי עתיק זה מצויר סת בדמותו המצרית המסורתית עם ראש חיה. תקופת השושלת ה-21, המאה ה-10 לפנה"ס לערך.
פפירוס עשתרת הוא פפירוס מצרי המתוארך למחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס על פי אזכורו של פרעה אמנחותפ השני. הוא נקרא כיום על שם האלה הכנענית עשתרת, הנזכרת בו פעמים רבות. ואולם חלקו הגדול של הפפירוס לא שרד, ולפי מה שנותר בחלקים ששרדו מקובל במחקר שהוא הכיל סיפור מלחמה של אל הסער המצרי סת באל ים הכנעני. לפי תיאורו של האל פתח כראש האלים נראה שהפפירוס נכתב בעיר מוף, בה שכנה אז מושבה של מהגרים מכנען שכונתה "רובע הצורים".

פפירוס עשתרת מעיד על השפעה כנענית חזקה על הפולחן והמיתולוגיה המצרית בתקופתו, שאף קדמה להשפעה הכנענית המוכרת היטב למחקר בתקופה הרעמססית. הבט אחד של השפעה זו הוא תיאור אלה כנענית טיפוסית, עשתרת, כבתו של ראש האלים המצרי פתח. הבט אחר של ההשפעה ניתן לראות באופיו של אל הסופה המצרי סת: באזור מצרים, שם סופות הן סופות חול ולא סערות גשם, הוא נתפס בדרך-כלל כאל דמוני, מפחיד ובלתי-אהוב. אך בתקופת כתיבתו של פפירוס עשתרת זוהה סת עם בעל, אל הגשם והסער הכנעני, ולעיתים קרובות הוצג בדמותו כגיבור האהוב והמציל. האנטגוניסט בפפירוס עשתרת אף הוא אל כנעני שהתקבל במצרים באותה תקופה: האל ים. 

לפי דעה אחרת במחקר זוהה סת עם בעל בעיקר עקב תפקידו במיתוס המצרי כמגן סירת האל רע בעולם המתים מפני הנחש עאפפ (המוכר כיום יותר בצורה היוונית של שמו "אפופיס"), אבל מקובל במחקר שנחש זה ייצג במצרים העתיקה את כוחות האופל והכאוס, ובוודאי שלא את הים. תהיינה הסיבות אשר תהיינה, אין מחלוקת על התוצאה הסופית: בפפירוס עשתרת, סת הוא אל-הסער הנלחם בים.

בחלקים ששרדו מן הפפירוס, הסיפור נפתח באספת אלים שבה מציעה אלת הקציר המצרית רננותת לשלוח מנחה לאל ים, הדורש להיות שליט האלים, כדי לרצותו. האלים בוחרים בעשתרת להביא את המנחה לים, ככל הנראה מתוך הנחה שיופיה ומיניותה יסייעו לפייס אותו. במעט ששרד מתיאור פגישת עשתרת וים, נראה שעשתרת אכן השתמשה במיניותה, שכן היא מתוארת כצוחקת ושרה עירומה לפני ים, וים מוסיף על דרישותיו שפתח ייתן לו את בתו עשתרת לאשה. מוטיב דומה של פיתוי האל ים על-ידי אשה יפה נמצא בסיפור מצרי מן התקופה הרעמססית, , שאף בה ניכרות השפעות כנעניות.

בחלקים נוספים ששרדו מתוך הפפירוס שוחזר שמו של סת בסמוך לפעלים רבים של לחימה, המעידים כנראה על מלחמתו בים. כמו כן שרד תיאור של ים כמי שמאיים לגאות ולהציף את היבשה כולה, מה שמסביר את פחדם של האלים האחרים ממנו.

בלחשים רפואיים
מוטיבים דומים מתקופת הממלכה החדשה במצרים נמצאו בשלושה לחשים רפואיים, מפפירוס הרסט,  ופפירוס ליידן, המדמים את ריפוי המחלה להכנעת ים על-ידי סת או בעל. סת/בעל מתואר בהם כמכשף את הים, מרעים בקולו על ים, ונלחם בו בחניתות עשויות עץ ממין כלשהו, אולי ארז או מילה. המילים לחנית ולעץ בלחש הן מילים שאולות מכנענית.

במיתולוגיה המסופוטמית

בניגוד לאלי-ים זכריים במרבית המיתוסים הידועים, במסופוטמיה אלת הים הייתה נקבית: תיאמת או בשמה המלא במיתוס "תיאמתום", מילה שבאכדית פירושה בפשטות "ים" אך מינה הדקדוקי נקבה.

אנומה אליש: מלחמת אל הסער מרדוך בתיאמת ובריאת העולם מגופתה

ממוזער|שמאל|260px|רישום מודרני של חותם גליל המתאר את אל-הסער הבבלי מרדוך/בל, ככל הנראה בדמות פסלו במקדש אסגילה. סרט או תלתל מסולסל משתפל מראשו כמעט עד לעקביו, הוא רכוב על דרקון ודורך כמנצח במימיה של תיאמת, המחולקים בקו אופקי למים עליונים ותחתונים.

בדומה לסיפורי בריאה רבים אחרים פותחת האנומה אליש בתאוגוניה: הופעתם/יצירתם של האלים עוד בטרם היות העולם: התגלמות המים המתוקים הזכרי אבזו והתגלמות המים המלוחים הנקבית תיאמת מהלו את מימיהם יחד, וכך הולידו את כל שאר האלים. תיאמת היא איפוא ישות מיטיבה במקורה: האם והיולדת הארכיטיפית. אך לפי המיתוס, כאשר נולד מרדוך וקיבל מאנו אל השמים את רוחות השמים במתנה, "נדלחה" תיאמת והפכה לדמות מרושעת. היא מולידה צבא של מפלצות מטילות אימה: 11 תנינים ונחשי ענק. כמו כן היא יוצרת משרת/בן זוג: מפלץ ענק בשם קינגו, ודורשת מן האלים להכתיר אותו כשליטם. למרות עוצמתו וחשיבותו המיתולוגית, דמות קינגו משנית בעלילת אנומה אליש, ואיילי-דרשן סבורה שהיא נצרכת בעיקר משום שתיאמת היא נקבה, ומשום כך אינה יכולה לדרוש את השלטון על האלים לעצמה, כפי שעושה אל הים הזכרי במוטיב משני נפוץ של המיתוס בתרבויות אחרות.

ראש האלים החדשים אנשר מבקש מן האלים אאה ואנו להילחם בתיאמת, אך הם יראים מכוחה ומסרבים – מוטיב משני נוסף הנפוץ בסיפורי מלחמת אל הסער בים. רק מרדוך מסכים לצאת לקרב, לאחר שקיבל הבטחה שיקודם לראש האלים אם ינצח. מרדוך מתכונן למלחמה ומצטייד בכלי-נשק: קשת, מרכבה ושריון, המסמלים את כוחות מזג-האוויר ורוחות השמיים, ומזהים אותו כאל סער.

לפני הקרב מסופר שמרדוך נבהל בתחילה ממראה תיאמת, ואף זה מוטיב משני נפוץ בסיפורי מלחמת אל הסער בים. אך מרדוך מתאושש, ולאחר שהוא נושא נאום על פשעיה של תיאמת נפתח הקרב ביניהם. מרדוך לוכד את תיאמת ברשת העשויה מארבעת רוחות השמים, ויורה חץ בקרביה. לאחר מותה הוא כולא את בני-בריתה ו-11 התנינים והנחשים, והורג את קינגו. כמו בעלילות בעל וענת האוגריתי, גם באנומה אליש, מלחמתו של אל-הסער במפלצות הים רק מאוזכרת בתעודות ששרדו, ואיננה מפורטת ומודגשת כמו מלחמתו באלת הים עצמה.

ההבדל העיקרי המוכר בין אנומה אליש לשאר מיתוסים של מלחמת אל הסער בים (פרט לסיפור המקראי, אשר מושפע ככל הנראה מאנומה אליש) הוא הסיפור הקוסמוגוני של בריאת העולם מגופת אלת הים המנוצחת. לפני אנומה אליש לא ייחסה המיתולוגיה המסופוטמית את יכולת הבריאה למרדוך, ולא לגיבורים ולאלי-סער אחרים. תיאור הבריאה באנומה אליש מסתמך על מוטיבים מסופוטמיים ממיתוסי בריאה עתיקים יותר, כמו הפרדת השמים והארץ, ועם זאת הוא מעדכן אותם: באנומה אליש ההפרדה מתייחסת למימיה של תיאמת ולא לחומר יבש. בהמשכה של אנומה אליש מתוארת גם בריאת האדם מדמו של קינגו, וזהו עדכון המיתוס של אתרחסיס בו נברא האדם מדמו של אל מורד אחר: ווה-אילו המורד באנליל.

ואולם ככלל, בריאת העולם ובריאת האדם מפריעות את הרצף העלילתי של האנומה אליש, ולאחריהם חוזר הסיפור למוטיבים משניים הנפוצים במיתוסים של מלחמת אל הסער בים: האלים השמחים על ניצחון מרדוך (ולא על בריאת העולם) ממליכים אותו לראש האלים, ולבקשתו נבנה לו מקדש, שמעתה יהיה גם מקום אספת האלים. במשתה חנוכת המקדש קוראים האלים ב-50 שמות של מרדוך, חלקם שמות של אלים קודמים, ובאופן זה הואצלו תכונותיהם על מרדוך. השירה מסתיימת בפניית "והגדת לבנך" לדורות הבאים לשמור ולהעביר את הסיפור.

רבים מן ההיבטים של סיפור אנומה אליש מושפעים ומשחזרים את הסיפור השומרי הקדום יותר של הריגת המפלצת המכונפת אָנזּו על-ידי האל הגיבור נינורתה – סיפור שהיה לו ככל הנראה מעמד קלאסי במיתוס ובפולחן המסופוטמי. החוקרים מסכימים שמהלך זה היה חלק מביסוס הדומיננטיות הבבלית, שביטלה את הפנתאון השומרי הישן עם אנליל, אל העיר ניפור, כראש האלים, והמליכה במקומו את מרדוך האל הבבלי. ועם זאת יש באנומה אליש גם היבטים שונים וחדשים, מהם שרירותיים שקשה להסבירם, כמו השתנות תיאמת מדמות אהובה לשנואה, ותיאור הגיבור מרדוך כאל סער. מספר חוקרים של האנומה אליש ראו בכך עדות להשפעות של מסורות לא-מסופוטמיות, ובייחוד של סיפורי מלחמת אל סער בים שיובאו מתרבויות שבהן הים מילא תפקיד חשוב יותר מאשר במסופוטמיה, תרבות שהתרכזה מסביב לנהרות ולא לחוף הים.

אגדת לַבּוּ

זהו לוח שבור ומקוטע מאוד שהתגלה אף הוא בספריית אשורבניפל בנינוה. תקופת חיבור הסיפור אינה ידועה, אך נזכר בו תִשְׁפַּךּ, האל הראשי של אשנונה לפני כיבושה בידי חמורבי. מסיבה זו סברו כמה חוקרים, ובפרט האשורולוג האמריקאי ווילפרד לאמברט , שהוא קדום לאנומה אליש, ואף שאנומה אליש הושפעה ממנו. אגדת לַבּוּ הייתה אחד המקורות האפשריים של מיתוס מלחמת אל הסער בים, אותם שקל ויליאם פוקסוול אולברייט במאמרו החלוצי משנת 1936.

מן המעט שניתן לפענח בלוח, הוא עוסק במלחמה במפלצת לַבּוּ – מעין נחש ענקי שאורכו 50 בֶּרוּ (כ-11 ק"מ). לַבּוּ מחריב ערים שלמות והורג אנשים רבים. האלים יראים מפניו ומבטיחים את המלוכה עליהם למי שיהרוג אותו – מוטיבים משניים נפוצים בסיפורי מלחמת אל הסער בים. נראה כי תיאמת (הים או אלת הים באכדית) היא שילדה את לַבּוּ, ושהאל אנליל עיצב את צורתו, אף כי לא שרד בלוח הסבר מדוע עשו זאת. האל תשפך נקרא להילחם בלבו, ולפיכך יש חוקרים המניחים כי תשפך הוא גיבור היצירה שהרג את לַבּוּ. מכל מקום נראה שלַבּוּ אכן נהרג באמצעות שימוש בחותם פלאי כנשק רב-עוצמה, ועוצם המעשה מודגש בכך שדמו זרם במשך שלוש שנים ושלושה חודשים רצופים.

איילי-דרשן סבורה כי אין ראייה בנוסח ששרד שתשפך הוא זה שהרג את לַבּוּ, וסביר יותר שהיה האל הראשון שסירב להילחם בו. היא גם מציינת שדמות תשפך המשיכה להתקיים בספרות המסופוטמית במשך מאות שנים לאחר נפילת אשנונה. לפיכך ניתן לדעתה לתארך את אגדת לַבּוּ לכל תקופה שעד למאה ה-7 לפנה"ס, אז חרבה ספריית אשורבניפל, ואין ראיות לכך שהיא קדמה לאנומה אליש והשפיעה עליה. אף שתיאמת (הים) היא ככל הנראה יולדתו של לבו בסיפור, אין במה ששרד ראייה כי עשתה זאת מתוך זדון. מסיבה זו לא כללה איילי-דרשן את אגדת לבו ברשימתה כדוגמה מובהקת של מיתוס מלחמת אל הסער בים.

שמו האמיתי של לַבּוּ הוא אחד מן מסימני השאלה הרבים באגדה זו: את הכינוי בכתב-היתדות ניתן לקרוא בכמה צורות: "לַבּוּ" (עברית: לביא), "כַּלבּוּ" (עברית: כלב) או "רִיבּוּ". הצורה הראשונה נפוצה יותר במחקר ומכאן השם "אגדת לַבּוּ". לאמברט הציע שהקריאה הנכונה היא "רִיבּוּ", שם שאינו מוכר מדוגמאות נוספות במסופוטמיה, ושזהו המקור לשם המקראי "רהב". אך איילי-דרשן כמו מרבית חוקרי המקרא כיום סבורים ש"רהב" במקרא הוא אל ים או "שר של ים", ולא מפלצת או נחש.

עקבות במקרא ובמסורות חוץ-מקראיות

בתעודות ארכאולוגיות מתקופת ממלכות ישראל, יהודה, והממלכות הסמוכות להן, במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס בארץ ישראל, לא מוכרות כתובות העוסקות באופן מובהק במוטיב מלחמת אל הסער בים. לפיכך המקור היחידי מאזור זה ומתקופה זו שבו ניתן למצוא את עקבות המוטיב הוא המקרא.

הפולמוס והמלחמה
כבר בסוף המאה ה-19, עם גילוי ופיענוח אנומה אליש, ובראשית המאה ה-20 עם גילוי ופיענוח עלילות בעל וענת, הצביעו חוקרי מקרא כהרמן גונקל ומשה דוד קאסוטו על מוטיב של מלחמת האל המקראי בתהום, בים ובמפלצותיו. מוטיב זה נרמז לראשונה כבר בפסוק השני של התורה, וחוזר במקומות רבים נוספים. בעקבות גונקל וקאסוטו מסכימים כיום חוקרי מקרא רבים שהמקרא מתפלמס עם אנומה אליש, עם מיתוס מלחמת אל הסער בים בשאר גרסאות מן המזרח הקדום, כמו המיתולוגיה הכנענית, ואף עם מיתוס מלחמת אל הסער בים אשר במקרא עצמו. זאת הוא עושה בעיקר באמצעות הדגשה כי אף הים עצמו, כל החיים בו ובייחוד מפלצות הענק נבראו על-ידי האל המקראי, ושהם ככלי-משחק בידו. למשל, "הַתַּנִּינִם הַגְּדֹלִים" הם המין היחידי של ברואים (פרט לאדם עצמו) הנזכר במפורש בשמו בספר בראשית פרק א', על רקע שמות עצם קיבוציים המתארים את בריאת "דֶּשֶׁא עֵשֶׂב מַזְרִיעַ זֶרַע לְמִינֵהוּ וְעֵץ עֹשֶׂה פְּרִי אֲשֶׁר זַרְעוֹ בוֹ לְמִינֵהוּ" ביום השלישי, "כָּל נֶפֶשׁ הַחַיָּה הָרֹמֶשֶׂת אֲשֶׁר שָׁרְצוּ הַמַּיִם לְמִינֵהֶם וְאֵת כָּל עוֹף כָּנָף לְמִינֵהוּ" ביום החמישי, ו"חַיַּת הָאָרֶץ לְמִינָהּ וְאֶת הַבְּהֵמָה לְמִינָהּ וְאֵת כָּל רֶמֶשׂ הָאֲדָמָה לְמִינֵהוּ" ביום השישי. בתהילים ק"ד נכתב . איילי-דרשן וחוקרים מודרניים אחרים מייחסים פולמוס זה בעיקר למקור הכהני. סיפור הבריאה הסדור, השליו וההרמוני בבראשית א' הוא, לדעת קאסוטו למשל, ניגוד מכוון לבריאה האלימה והכאוטית המתוארת באנומה אליש.

בנוף הטיפוסי הנגלה לאדם על חוף הים עשוי הים להידמות כמנסה באופן תמידי לעלות על היבשה, אך גליו נחסמים על החול ונסוגים לאחור. המקרא מתאר בפסוקי שירה שונים את האל אשר שם את החול כגבול לים ה"משתוקק" כביכול להציף את האדמה. רק במקרים נדירים ודרמטיים הים "מצליח" במעט ומציף את היבשה בעת סופה או צונאמי, ואף זה הוצג במקרא כמעשה האל.

ולמרות זאת, במקומות רבים אחרים במקרא, ובייחוד בפסוקי שירה, כגון בספר תהלים, בספר איוב, בספר ישעיהו ובספר חבקוק, ישנם אף תיאורים אלימים ונמלצים של מלחמת האל בים וביצוריו:

.

.

.

.

.

מרבית השמות האחרים הנזכרים במסורת המקראית של המלחמה: "ים", "תנין", "לוויתן", "נחש בריח", ו"נחש עקלתון", מקבילים לשמות הישויות בהן נלחמו בעל וענת בשירה האוגריתית. ואולם איילי-דרשן וחוקרים נוספים סבורים, בניגוד לקאסוטו, שהמקרא איננו ממשיך ישירות את המסורת האוגריתית, אלא שגם המקרא וגם המסורת האוגריתית הם ענפים מקבילים בספרות השמית-מערבית. סיוע לכך ניתן למצוא בביטויים האוגריתיים "לתן בתֿן ברח", המקביל בעברית ל"לוויתן פתן בריח" ולא ל"לוויתן נחש בריח", ו"בתֿן עקלתן" המקביל בעברית ל"פתן עקלתון" ולא ל"נחש עקלתון". היינו, בין אם השורש המקורי בביטויים אלו היה פ-ת-נ ובין אם נ-ח-ש, חל שינוי בענף אחד של המסורת שלא חל בענף האחר.

שחזור השירה העברית הקדומה
בעקבות ניתוח המוטיב בסיפורי המזרח הקדום, הוצע איפוא שגם בדת הישראלית הקדומה הייתה שירה עתיקה של מלחמת האל המקראי בים, אשר לא נכללה במקרא במפורש, אך שרדה בו בהתייחסויות ובציטוטים מרובים. קאסוטו פרסם לראשונה בשנת 1943 את מאמרו בעברית "שירת העלילה בישראל", בו שיער כי היו שירות אפיות עבריות קדומות, בדומה לעלילות בעל ואנומה אליש, שלא נכללו במקרא, וניסה לשחזר את תוכן השירה על מרד שר של ים בימי בראשית, וכניעתו הסופית לרצון הבורא. ואולם מה שכינה קאסוטו "ניסיון של ריקונסטרוקציה" כלל בעיקר הקבלות בין לשון המקרא ללשון האוגריתית. האשורולוג יעקב קליין מאוניברסיטת בר-אילן הציע הקבלות ברורות יותר, ואיילי-דרשן, תלמידתו של קליין, שחזרה את מהלך השירה באמצעות הקבלת התיאורים ממקורות שונים במקרא זה לזה:

1. האל נלחם בים רכוב על מרכבת סוסים, כשבידיו קשת ומטות, בהם ביקע את הים. לדוגמה:: .

2. המים זרמו מן התהומות ומן העננים: .
.

3. האל ירה את חציו, רעמו וחניתו להאיר את הארץ: .
.

בשירת דוד ובתהילים י"ח מופיעים נוסחים דומים, פרט לכך שהאל רכוב על כרוב ולא על מרכבת סוסים. כמו בשירת חבקוק מדומים הברקים לחיצי האל. בפסוקים אלו בולט אפיונו של האל המקראי כאל סער: נשקו וכליו הם ברק ורעם, ערפל, רוח, ברד ועננים.: .

4. האל הוסיף להילחם באויביו באמצעות מטותיו: .

5. לבסוף דרך האל במרכבתו בים, והמים התעכרו: , , 

לדעת קאסוטו, יעקב קליין ואיילי-דרשן, בגרסה המקראית הקדומה הייתה תבוסת הים מבוא לבריאת העולם, בדומה לאנומה אליש, שבה תבוסת תיאמת מובילה לבריאת העולם על-ידי מרדוך המנצח. האל המקראי, בניגוד למרדוך, אינו בורא את העולם מגופתו של אל הים המנוצח. אך גם באנומה אליש מסופר שמרדוך כלא את "המים העליונים" בתוך בחלק העליון של גופת תיאמת, ושם עליהם משמר כדי שלא יוכלו לצאת.

6. האל סימן "חוק", "חוג" או "גבול" לתהום ולים, ובכך איפשר ליבשה להופיע: 

המילה "חוק" והפעלים הנגזרים ממנה עשויים לדמות את האל כמחוקק נאור ושליו הבורא באמצעות המילה בלבד, דוגמת בראשית פרק א'. ואולם איילי-דרשן מעירה שבפרקי שירה מקראית רבים העוסקים בים ובבריאה, מילים אלו מופיעות בצמידות לנגזרות המילה "חוג", במשמעויות של סימון קו, הצבת גבול, כליאה בחומה, נעילה בבריח, ופעלים ודימויים מסלימים אף יותר של הפעלת כפייה אלימה, למשל ב: , בשירת הים בספר שמות: , ובספר ירמיהו: .

את חלק 6 בסיפור משחזרת איילי-דרשן בשבעה תת-שלבים נוספים:

6.0. מצב היולי: המים מכסים את העולם לפני הבריאה: למשל .

6.1. האל יצר את גבול העולם הגדול על המים: למשל .

6.2. האל כינס חלק מן המים בעננים, או סגר אותם בגבולם העליון בשמים: למשל , .

6.3. חלק אחר מן המים אצר במחסנים מתחת לארץ: למשל .

6.4. חלק נוסף מהמים הניס האל מעל פני הארץ למקום אחר: למשל , .

6.5. האל סגר את המים בגבולם התחתון על פני הארץ... .

6.6. וכך נחשפה היבשה: .

לדעת איילי-דרשן, בסיפור הבריאה הכהני השליו בבראשית א' מגיעה לשיאה המגמה להעלים את מיתוס המלחמה בים מבריאת העולם: האל מפריד את המים פעמיים ביום השני לבריאה: למים עליונים ולמים תחתונים באמצעות רקיע, ולא באמצעות "חוק", ומקבץ את המים התחתונים למקום אחד כדי שתראה היבשה. לא שרד בתיאור זה שום סממן מלחמתי. התיאור חוזר בכמה מקומות אחרים במקרא, אך באופן פחות שליו. למשל בתהילים קמ"ח מתואר הרקיע כ"חוק" שיש לפחות אפשרות היפותטית לעבור עליו, וגם "תנינים" ו"תהומות" נקראים להלל את ה': . בתהלים ק"ד, אף שהוא אידילי מאוד בסגנונו, המים עדיין "נסים מגערת" האל ובורחים מ"קול רעמו". לדעת איילי-דרשן, תיאורים אלו במקרא אינם עיבודים של בראשית א', אלא גם הם וגם בראשית א' מהווים עיבודים מקבילים של אותו תיאור, שלהצעתה הופיע בשירה האפית העברית הקדומה של מיתוס המלחמה בים ובריאת העולם.

מוטיבים משניים של המיתוס במקרא
ניתוחה של איילי-דרשן לתעודות מרחבי המזרח הקדום אפיין גם מספר מוטיבים משניים של המיתוס. בהתחשב בתפיסה המונותאיסטית המוצהרת במקרא אין זה מפתיע שקשה לאתר בו עקבות למוטיבים משניים כמו תשוקת הים לאחותו או לרעייתו של האל, ואף לפיתוי מכוון שהיא נוקטת נגדו, אשר נפוצים במיתולוגיות פוליתאיסטיות במזרח התיכון הקדום. למרות זאת מאתרת איילי-דרשן גם במקרא רמזים לכמה מן המוטיבים המשניים, ובכללם אף ציטוטים מפורשים המתייחסים לאלים רבים:

פחד האלים מן הים
בפרק מ"א בספר איוב מתואר באופן מפורט היצור המכונה "לוויתן", , השולט בים: . כמו במוטיב משני נפוץ של מיתוס המלחמה בים, האלים יראים מפניו, וכלי-נשק אינם יכולים לו:

.

הר צפון
מוטיב משני נוסף הנפוץ במיתוסי מלחמת אל הסער בים במזרח הקדום הוא הר צפון, המזוהה עם הר חזי בספרות החורית-חתית. איילי-דרשן מוצאת מוטיב זה גם במקרא, למשל:

איילי-דרשן הציעה כי "צפון וימין" בהקשר זה בתהלים מקבילים להרים חזי ונמני, הנפוצים וקשורים לאל הסער בספרות החורית-חתית, ו/או לצפון ונני, מצודה הנזכרת בספרות האוגריתית.

המלכת אל הסער המנצח על שאר האלים ובניית מקדשו
כבר האנומה אליש המסופוטמית, כמו המיתוס האוגריתי של מלחמת בעל בים, קשרו את בניית המקדש או ההיכל לאל הסער לאחר ניצחונו על הים עם המלכתו על שאר האלים. גם עדויות למוטיב זה נמצאו במקרא:

.

פרק תהילים כ"ט דומה למספר קטעים בשירה האוגריתית המהללים את בעל, ומספר חוקרי מקרא וחוקרי לשונות המזרח הקרוב הקדום, כמו מארק סמית', העריכו שעובד במקורו מתוך מזמור כנעני לבעל. בדומה לשירה האוגריתית ולסיפור המקראי על בני האלוהים, פרק זה אינו מסתייג מקיומם של אלים ובני אלים נוספים, כל עוד הם מכירים במלכות האל המקראי עליהם וחולקים לו כבוד ראוי..

שירה מקראית נוספת שלהערכת מספר חוקרים מושפעת ממיתוס מלחמת אל הסער בים היא שירת הים בספר שמות. שירה זו מסתיימת בהקמת מקדש לה' ובהכרזה על מלכותו, דומה מאוד לזו של תהילים כ"ט: .

בארכאולוגיה מקראית מממלכת ישראל
ניסוחים דומים לאלו של תהלים כ"ט פוענחו בכתובת הפיניקית מחורבת תימן על-ידי האפיגרף שמואל אחיטוב: זוהי אחת מכתובות רבות, בכתב עברי או פיניקי עתיק, מאתר חורבת תימן (כונתילת עג'רוד) במזרח סיני, המתוארך לתקופת ממלכת ישראל במאות ה-9 וה-8 לפנה"ס, בעיקר ברכות לה', וכן לאל, לבעל, ל"אלים" באופן כללי ולמונחים כמו כ"רעש" "קודש" "מלחמה" ועוד. אך עדיין לא פוענחה שם כתובת המתייחסת באופן מפורש למיתוס מלחמת אל כלשהו בים בתקופה זו.

ממצא ארכאולוגי שהתגלה בשנת 2022, על-ידי הצוות של אמנון בן-תור המנוח מן האוניברסיטה העברית בחפירות תל חצור, הוא חותם גליל משכבה מן המאה ה-8 לפנה"ס, ככל הנראה מתקופת המלכים ירבעם השני או יהואש לפני הכיבוש האשורי. במרכזו מוצג אל או גיבור שזהותו ואף המגדר שלו אינם ברורים, דוקר בחנית יצור מיתולוגי בעל שבעה ראשים הדומה לייצוגי ההידרה בציורי כדים מיוון העתיקה. בנוסף נראים בחותם שני קופים, ומספר יצורים מיתולוגיים נוספים. סגנונו של החותם מצרי, ובדומה לכתובת מחורבת תימן הוצע שהוא פיניקי. כריסטוף אולינג'ר, חוקר הפרויקט לחותמי גליל שפרסם את הממצא בשנת 2024, הציע שהאל/ה הוא/היא מעין סינתזה של דמויות הבעל וענת מן המיתוס האוגריתי, והיצור הוא "חוליה חסרה" המראה ש"לוויתן נחש עקלתון" המקראי, "לתנ בתנ עקלתנ" ו"שליט בעל שבעה ראשים" הפיניקי וההידרה היוונית נחשבו מקבילים ואף זהים בממלכת ישראל לפני חורבנה. ואולם לא שרדה בחותם כתובת ברורה כלשהי. ובהיעדרה צפוי קושי לשכנע חוקרים נוספים בתקפות הקבלה כזו על פני מאות שנים ומאות קילומטרים המפרידים בין ייצוגים אלו.

שרידים ביהדות לאחר תקופת המקרא

מסורות חוץ-מקראיות מאוחרות במאות שנים מן המקורות המקראים הקדומים ביותר בנושא, העשויים לשמר מסורות עוד מן האלף השני לפנה"ס. למרות זאת, בעקבות קאסוטו משערים חוקרי המקרא יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן שמקורות כאלו עשויות לשמר תפיסות קדומות של הפולמוס, שכיום כבר לא נותרו להן עדויות אחרות.

בספרים חיצוניים
הספר החיצוני תפילת מנשה פותח בפניה אל האלוהים: . מרבית החוקרים בתחום מתארכים את תפילת מנשה למאה ה-2 או ה-1 לפנה"ס ואחרים למאה ה-1 או ה-2 לספירה.

בספרות חז"ל
מקורות רבים בספרות חז"ל מספרים על מרד הים או "שר של ים" בשעת הבריאה, ועל מלחמת ה' במרד והכנעתו. למשל מתוך התלמוד הבבלי:  באותו מקום זיהה רבי יוחנן את "התנינים הגדולים" בבראשית א' עם "לויתן נחש בריח" ו"לויתן נחש עקלתון" שבספר ישעיהו, ורב דרש כי הקב"ה "סירס את הזכר" שבין התנינים "והרג הנקבה" כדי שלא יזדווגו זה עם זה ולא יחריבו את העולם בעוצמת המעשה ().

זיהוי חז"ל את "התנינים הגדולים" עם הלוויתן הביא למסורות רבות נוספות של ניצחון ה' על חיה זו, למשל שהוא הורגה ושומר את בשרה למאכלם של צדיקים לעתיד לבוא (). חתימת התלמוד הבבלי מתוארכת במסורת היהודית למאות ה-3 עד ה-5 לספירה, ועדויות לקיומו ידועות החל מן המאה ה-8 לספירה.

בנצרות המוקדמת
חזון יוחנן, בנבואה אפוקליפטית על אחרית הימים, חוזה מלאך שירד מן השמים . ספר זה מתוארך כיום לסוף המאה ה-1 לספירה

השפעות ומקבילות בתרבויות נוספות
במיתולוגיה היוונית
ממוזער|שמאל|300px|פרסאוס נלחם במפלץ הים קתוס ומציל את אנדרומדה. שמותיהם נרשמו לידם בגרסה קורינתית ארכאית של האלפבית היווני העתיק. על זרועו של פרסאוס תלוי התרמיל ממנו ישלוף את ראשה של מדוזה על מנת להפוך את המפלץ לאבן. ציור על אמפורה מיוון העתיקה, המאה ה-6 לפנה"ס, כיום במוזיאון אלטס.

 אל הברק והרעם זאוס הורג את המפלצת טיפון, שאצל פינדארוס מתואר כבעל מאה ראשים.

 הגיבור הרקלס בנו של זאוס הורג את המפלצת הידרה בעלת שבעת הראשים.

 הגיבור פרסאוס, אף הוא בנו של זאוס, הורג מפלצת-ים ענקית שנשלחה על-ידי אל הים פוסיידון, ומציל את הנסיכה הפיניקית אנדרומדה.

במיתולוגיה ההינדית
 הגיבור טְרִיטָה את הנחש וְרִיטְרָה בעזרת אל מזג האוויר אינדרה.

במיתולוגיה הנורדית
 אל הרעם תור הביס את הנחש יוֹרְמוּנְגָָנד, שחי באוקיינוס המקיף את מידגארד.

במיתולוגיות המזרח הרחוק
במיתולוגיה של דת שינטו ביפן קיים מיתוס על מלחמתו של אל הסערות סוּסַאנוֹ נוֹ מיקוֹטוֹ נגד הנחש-דרקון מתומן הראשים יאַמָאטָה נוֹ אוֹרוֹצִ'י. חוקרים מודרניים סבורים כי בתרבות היפנית הקדומה ייצג המיתוס את המאבק בין הטבע הפראי לבין התרבות; אורוצ'י כייצוג של הנהר היי (斐伊川) שהיה עולה על גדותיו ומאיים על מגדלי האורז שחיו על גדותיו, וסוסאנו כייצוג של התרבות האנושית המביאה סדר אל הטבע.

ראו גם
 מפלצות כאוס ו"כאוסקאמפף"
 מיתוסים של מבול
 מיתולוגיה פרוטו-הודו-אירופית
 עאפפ

לקריאה נוספת
 ליונשטם, ש. א. (1969). מיתוס הים בכתבי אוגרית וזיקתו אל מיתוס הים במקרא. ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, עמ' 96–101.
 משה דוד קאסוטו, פירוש על ספר בראשית, ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1970.
 יאיר זקוביץ, אביגדור שנאן, לא כך כתוב בתנ"ך, ידיעות ספרים, 2004.
 נגה איילי-דרשן, ודורך על במתי ים: מלחמת אל הסער בים בספרות המזרח הקדום. ספריית האנציקלופדיה המקראית, מוסד ביאליק - ירושלים, 2016.

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:מיתולוגיה
קטגוריה:פולקלור
קטגוריה:חקר המקרא
קטגוריה:ארכאולוגיה מקראית
קטגוריה:אשורולוגיה
קטגוריה:אפיגרפיה