דלעת (מאכל)

המונח "דלעת" (ברבים: דְּלוּעִים) משמש בדרך כלל לתיאור זני דלעת עגולים וכתומים, אם כי אין לו הגדרה מדעית מחמירה וניתן להתייחס בו למגוון רחב של דלועים בעלות מראה שונה. הדלועים מגודלות זה אלפי שנים, ויש עדויות המתארכות לגידולן בין 7,000 ל-5,500 לפני הספירה. מיני הבר של הקישוא והמינים המבויתים הראשונים מקורם בצפון אמריקה, בעיקר בצפון-מזרח מקסיקו ובדרום ארצות הברית. כיום, זנים מתורבתים של דלועים גדלים ברחבי העולם לשימושים קולינריים, דקורטיביים ותרבותיים שונים.

קליפת הדלעת העבה מכילה זרעים ועיסה אכילים, ופאי דלעת הוא חלק מסורתי מארוחות חג ההודיה בקנדה ובארצות הברית. בנוסף, דלועים משמשות לעיתים קרובות כקישוטים עונתיים בסתיו וכחלק מקישוטי ליל כל הקדושים כאשר הן מגולפות לעששית ג'ק-או-לנטרן.

 אטימולוגיה 
על פי מילון אוקספורד, המילה האנגלית "pumpkin" נגזרת מהמילה היוונית העתיקה πέπων (שפירושה "מלון"). לפי תאוריה זו, המונח עבר דרך המילה הלטינית peponem והצרפתית "pompon" לאנגלית המוקדמת pompion, שהשתנתה ל-pumpkin על ידי מתיישבים אנגלים במאה ה-17, זמן קצר לאחר שפגשו דלועים עם הגעתם למה שכיום הוא צפון-מזרח ארצות הברית.

 היסטוריה 
העדות העתיקה ביותר לדלעת נמצאה במקסיקו ומתוארכת בין 7,000 ל-5,500 לפני הספירה. דלועים ומיני קישוא אחרים, לצד תירס ושעועית, מופיעים ב הנהוגה על ידי רבים מהעמים הילידיים בצפון אמריקה. עם זאת, זנים מודרניים גדולים יותר של דלעת אינם כלולים בדרך כלל, מכיוון שמשקלם עשוי להזיק לגידולים האחרים. בתוך עשורים ספורים לאחר תחילת ההתיישבות האירופית בארצות הברית וקנדה, איורים של דלעות הדומים לזנים המודרניים Small Sugar ו-Connecticut Field פורסמו באירופה.

 גידול וייצור 
ממוזער|מגוון זני דלעת
הדלעת היא גידול לעונת הקיץ, ונזרעת בדרך כלל בתחילת יולי בחצי הכדור הצפוני. הדלועים דורשות טמפרטורת קרקע של לפחות 15.5 מעלות צלזיוס בעומק של 8 סנטימטרים, וקרקע ששומרת על לחות במידה טובה. גידולי דלעת עשויים להיפגע אם יש מחסור במים, טמפרטורות מתחת ל-18 מעלות צלזיוס, או אם גדלים בקרקעות שהופכות למוצפות מים. בתנאים אלה, הדלועים נחשבות לעמידות, וגם אם חלקים רבים של העלים והגפן מוסרים או נפגעים, הצמח יכול לצמוח במהירות גפנים משניות כדי להחליף את מה שהוסר.

הדלועים מייצרות פרחים זכריים ונקביים, כאשר ההאבקה מתבצעת בדרך כלל על ידי דבורים. באמריקה, דלועים היו מאובקות היסטורית על ידי דבורת הקישוא המקומית () אך אוכלוסיית הדבורים הזו הצטמצמה, ככל הנראה בחלקה עקב רגישות לחומרי הדברה (אימידקלופריד).

בשנת 2020, ייצור הדלועים העולמי (כולל קישואים ודלועי נוי) היה 28 מיליון טונות, וסין היוותה 27% מהסה"כ. אוקראינה ורוסיה ייצרו כל אחת כמיליון טונות.

 שימושים 
 קולינריים 
רוב חלקי צמח הדלעת אכילים, כולל קליפת הבשר, הזרעים, העלים והפרחים. כשהדלעת מבושלת, היא ניתנת להרתחה, אידוי או צלייה.

 קליפה ובשר 
בצפון אמריקה, הדלעת היא חלק מהקציר המסורתי של הסתיו, נאכלת כצלויה, כמחית דלעת ובמרקים ולחם דלעת. פאי דלעת הוא מרכיב מסורתי בחגי ההודיה הקנדיים והאמריקאיים. לעיתים מכינים מחית דלעת וקופאים אותה לשימוש מאוחר יותר.

 פרחים 
בדרום-מערב ארצות הברית ומקסיקו, פרחי הדלעת והקישוא הם מרכיב מזון פופולרי וזמין. הם עשויים לשמש כקישוט למאכלים, או לטבול בבלילה ואז לטגן בשמן.

 עלים 
בזמביה, עלי הדלעת נאכלים ונקראים "chibwabwa", מבושלים ומבושלים עם מחית בוטנים כתוספת למנה עיקרית.

 זרעים 
זרעי דלעת, המכונים גם pepitas, הם אכילים ועשירים בנוטריינטים. הם באורך של כ-1.5 סנטימטרים, שטוחים, אובליים א-סימטריים, ירוקים בהירים בצבעם ומכוסים בדרך כלל בקליפה לבנה, אם כי ישנם זנים של דלעת שמייצרים זרעים ללא קליפה. זרעי דלעת הם חטיף פופולרי שניתן למצוא בחנויות במגוון צורות. בזרעי דלעת יש מקור טוב לחלבון, מגנזיום, נחושת ואבץ.

 שמן זרעי דלעת 
שמן זרעי דלעת הוא שמן סמיך המופק מזרעים קלויים ומופיע בצבע אדום או ירוק. כאשר משתמשים בו לבישול או כתיבול לסלט, שמן זרעי דלעת מעורבב בדרך כלל עם שמנים אחרים בשל טעמו העז.  שמן זרעי דלעת מכיל חומצות שומן כמו חומצה אולאית וחומצה אלפא-לינולנית.

 מזון לבעלי חיים 
קמח זרעי דלעת הוכח כמשפר את הערכים התזונתיים של ביצים המיועדות לצריכת אדם, וזרעי Cucurbita pepo שימשו בהצלחה במקום סויה במזון לעופות.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:גידולים חקלאיים
קטגוריה:שמות עממיים של צמחים
קטגוריה:מאכלי ליל כל הקדושים
קטגוריה:מאכלי חג ההודיה