דה הבילנד דראגון ראפיד

דה הבילנד DH.89 דראגון ראפיד (באנגלית: de Havilland DH.89 Dragon Rapide) הוא מטוס נוסעים דו-כנפי קצר טווח משנות ה-30 של המאה ה-20 שפותח ונבנה על ידי חברת המטוסים הבריטית דה הבילנד. המטוס יכול היה לשאת 6–8 נוסעים והוכיח את עצמו כמטוס חסכוני ועמיד, למרות מבנהו המיושן והחומר ממנו נבנה רובו, עץ לבוד.

דראגון ראפיד היה למעשה גרסה מוקטנת, דו-מנועית, של מטוס ה-DH.86 אקספרס בעל ארבעת המנועים של חברת דה הבילנד. שני המטוסים חלקו ביניהם מספר מאפיינים משותפים ובהם הכנפיים ההולכות וקצרות לקראת קצותיהן, הכיסויים האווירודינמיים והמנועים מדגם ג'יפסי 6. המטוס נקרא תחילה "דראגון שש" (Dragon Six) אך שווק בהמשך בשם "דראגון ראפיד" ומאוחר יותר נקרא פשוט "ראפיד". המטוס נכנס לשירות בקיץ 1934 והוכיח עצמו כמטוס פופולרי בקרב חברות תעופה ומפעילים אזרחיים פרטיים כאחד. המטוס נמכר במספרים משמעותיים גם מחוץ לבריטניה, מעבר למכירות המקומיות.

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו מטוסי ראפיד אזרחיים לשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי ובצי המלכותי הבריטי. המטוסים המגויסים כונו "דומיני" (Dominie), ושימשו למשימות אימוני נווטים, אלחוטנים, לתובלת נוסעים ולמשימות תקשורת. מטוסי אימון בריטיים נקראו בשמות הקשורים לחינוך, ודומיני הוא מונח סקוטי למורה בבית הספר.

במהלך המלחמה נבנו מאות מטוסי דומיני נוספים. במקביל, חברות התעופה האזרחיות הבריטיות המשיכו להפעיל מטוסי ראפיד לאורך כל המלחמה. לאחר המלחמה נקלטו מטוסים צבאיים רבים בשירות חברות אזרחיות. זמן קצר לאחר תום לחמת העולם השנייה הציגה חברת דה הבילנד הציג תחליף לדראגון ראפיד, דה האבילנד דאב.

בקיץ 1933 החלה חברת המטוסים דה הבילנד בתכנון מטוס שיעמוד בדרישה אוסטרלית למטוס נוסעים. הדגם שייצרה דה הבילנד היה הדה הבילנד DH.86 דראגון אקספרס, מטוס נוסעים מהיר בעל ארבעה מנועים ובו מקומות לעשרה נוסעים. מאפיין חשוב של ה-DH.86 היה מנוע ה-ג'יפסי 6 החדש והחזק, שהיה גרסה בעלת שישה צילינדרים של מנוע הג'יפסי מייג'ור, שהיה בעל ארבעה צילינדרים. ה-DH.86 היה הבסיס לדגם DH.89.

במהלך סוף 1933 החל צוות של חברת דה-הבילנד בתכנון דגם חדש, שנועד להיות להיות יורש מהיר ונוח יותר לדגם הקודם, דה הבילנד DH.84 דראגון. הדגם החדש היה למעשה גרסה מוקטנת של הדה הבילנד DH.86 אקספרס בעל ארבעת מנועים, וכמו ה-DH.86 היו לדגם החדש מאפיינים משותפים רבים, כולל מבנה הכנפיים (ההולכות וצרות לקראת קצותיהן), היריעות והגוף היעיל, כמו גם אותם מנועי ג'יפסי 6. עם זאת, ה-DH.89 היה חף מהפגמים המבצעיים של האקספרס.

אב הטיפוס המריא לטיסת הבכורה שלו ב־17 באפריל 1934. למטוס היו שני מנועי ג'יפסי 6 שייצרו 200 כוח סוס. עוד לפני טיסת הבכורה כבר אישרה ההנהלה הבכירה של דה הבילנד את המעבר לייצור סדרתי. במהלך טיסות הניסוי לאב הטיפוס נתגלה שכאשר המטוס מגיע למהירות של יותר מ-280 קמ"ש חל עיקום בקצה חרטום המטוס. בשל כך הוגבלה מהירות המטוס המרבית ל-260 קמ"ש.

הייצור הסדרתי הגיע לשיאו בנובמבר 1934. בתחילה כונה המטוס "דראגון סיקס" אך שווק בשם "דראגון ראפיד" ובהמשך "ראפיד". לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה יוצרו 205 מטוסים עבור חברות תעופה ובעלים פרטיים אחרים בכל רחבי העולם. ככל הנראה זהו מטוס הנוסעים המסחרי לטווח קצר הבריטי המצליח ביותר שיוצר במהלך שנות ה-30.

 המשך הפיתוח 
ממוזער|דראגון ראפיד במוזיאון המלחמה האימפריאלי, בריטניה
בתגובה למפרט שפורסם על ידי משרד האווירייה הבריטי, החליטה חברת דה הבילנד לתכנן ולייצר אב טיפוס יחיד של הראפיד למשימות סיור חופי. אב הטיפוס ביצע טיסות ניסוי ובחינה בין אפריל ליוני 1935, אך בסופו של דבר נבחר המטוס שיוצר על ידי החברה המתחרה, האוורו אנסון. עם זאת, הדגם הצבאי של הראפיד נהנה ממכירות מרובות ללקוחות צבאיים אחרים, הראשון שבהם הייתה ממשלת ספרד, בדצמבר 1935.

דה הבילנד זיהתה את הביקוש לסוג כזה של מטוס, והמשיכה בהתקנת שיפורים ושינויים בראפיד, החל משיפורים קלים והמשך בנגזרות חדשות לגמרי של המטוס. במטרה לייצר גרסה מהירה יותר של הראפיד ייצרה החברה גרסה קטנה יותר, קלה יותר ויותר "נקייה" חיצונית (כלומר חלקה יותר וללא חלקים העלולים לפגוע בזרימת האוויר סביב המטוס), שכונתה דה הבילנד DH.90 דראגונפליי. מטוס זה טס לראשונה באוגוסט 1935, אך לא הצליח להשיג שיעור מכירות דומה לראפיד והייצור הופסק ב-1938 לאחר ש-67 מטוסים יוצרו. אחד המטוסים מדגם זה שימש כפלטפורמה לניסויים שונים. במטוס הוארכו החלונות האחוריים, הותקן חימום בתא הנוסעים, קצות הכנפיים עובו, והשלדה חוזקה כדי לאפשר משקל ברוטו מוגבר של . לאחר ניסויים אושר המשקל הגבוה לשימוש סדרתי.

בתגובה להכרזה על מרוץ אווירי מבריטניה ליוהנסבורג, דרום אפריקה, יצר צוות התכנון של דה הבילנד גרסה מיוחדת של הראפיד, שהוגדרה כ-דה הבילנד DH.92 דולפין. נגזרת חד-פעמית זו כללה כן נסע מתכנס, מוטת כנפיים מורחבת באורך 16.33 מ', קטע אף שונה ומשקל כולל מוגדל של . עם זאת, מבחני טיסה שנערכו באוגוסט 1936 גילו שאין שיפור בביצועים לעומת הראפיד הסטנדרטי, והדולפין היחיד שיוצר נגרט כמה חודשים לאחר מכן.

בנובמבר 1936, בתגובה להצעות שהוספת דשים תסייע בנחיתה, שונה ראפיד בודד על מנת לחקור את הפונקציונליות שלהם. בהתבסס על ביצועים אלה הודיעה חברת דה-הבילנד בפברואר 1937 כי ניתן להתאים דשים לכל מטוסי הייצור מאותה שנה ואילך, בעוד שיפורים אחרים כגון אור זיהוי הפונה כלפי מטה ומדחפים מתכתיים יכולים להיות מותקנים כאופציות. המטוסים שבהם הותקנו דשים בשפת הזרימה, משנת 1937 ואילך, סומנו כ-DH.89A. מטוסים שנבנו לפני כן שודרגו בדרך כלל לתקן זה במהלך שירותם.

 היסטוריה מבצעית 
 פעילות לפני המלחמה 
במהלך יולי 1934 ביצע המטוס הסדרתי הראשון את הופעת הבכורה הפומבית של הדגם במרוץ גביע המלך. למרות שהמטוס הצליח להשיג מהירות ממוצעת של יותר מ-250 קמ"ש, נאלץ המטוס לפרוש מהמירוץ במהלך לאחר שהכנף ספגה נזק שנגרם מברד. ראפיד נוסף נבנה במיוחד למירוץ האווירי של מקרוברטסון ב-1934; מטוס זה צויד בשלושה מכלי דלק נוספים בתוך גוף המטוס כדי להרחיב את טווח המטוס ל-1,000 מיילים (כ-1,610 ק"מ). המטוס הגיע למקום החמישי במירוץ המהירות.

בקיץ 1934 נכנס המטוס לשירות בחברות תעופה בריטיות. חברת הנפט האנגלו-פרסית הייתה אחת החברות הראשונות שרכשו את המטוס, במטרה שישמש לקשר בין שדות הנפט הבודדים של החברה שהיו פרוסים על פני מרחקים עצומים. המטוס הפך במהרה לפופולרי בתעשיית הנפט, כאשר גם חברת הנפט העיראקית וחברת הנפט האסיאתית רכשו מטוסים משלהן.

לקראת סוף 1935 נשלח המטוס הראשון מתוך אצווה ראשונית של 16 מטוסי ראפיד לסניף הקנדי של היצרן, דה הבילנד קנדה, כדי שיותאמו לדרישות הקנדיות. במטוסים אלו נעשו כמה שינויים, כולל סנפיר גב מורחב וסידור שונה של המרכב, המאפשר להתקין גלגלים, מגלשיים או מצופים להחלפה, בהתאם לשימוש ותנאי מזג האוויר.

אדוארד, נסיך ויילס (לימים אדוארד השמיני), היה הבעלים של מטוס ראפיד יחיד שבו השתמש לעיתים קרובות לביצוע תפקידיו המלכותיים. הוא הטיס את המטוס הזה ללונדון עם המלכתו ב-1936, מה שהפך אותו למלך הבריטי הראשון שטס.

ממוזער|דה הבילנד D.H. 89 דומיני, 2011

 מלחמת העולם השנייה 
בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-3 בספטמבר 1939, גויסו כל מטוסי התחבורה האזרחיים הבריטיים על ידי המשרד לייצור מטוסים  אחת המשימות המוקדמות והמשמעותיות שביצעו מטוסי ראפיד היו במהלך השבועות המכריעים של מאי-יוני 1940, שבהם התרחש הקרב על צרפת: מטוסי ראפיד מטייסת 24 של חיל האוויר המלכותי הבריטי פעלו כבלדרים אוויריים בין בריטניה לצרפת. מתוך 24 מטוסי הטייסת אבדו עשרה מטוסים במהלך תקופת הלחימה האינטנסיבית הזו.

מטוסי דראגון ראפיד אחרים גויסו לשירות הכוחות המזוינים הבריטיים כמטוסי תקשורת ומטוסי אימון. גם חיל האוויר המלכותי האוסטרלי גייס לשירותו מטוסי ראפיד אוסטרליים.

בעוד שייצור מטוסי הראפיד האזרחיים הסתיים בנובמבר 1941, המשיכה חברת דה הבילנד לייצר את הגרסה הצבאית, הדומיני. למעלה מ-500 מטוסים כאלה יוצרו לשימוש צבאי, ואלו הונעו על ידי מנועי ג'יפסי קווין משופרים. עד סוף הייצור, ביולי 1946, יוצרו בסך הכל 727 מטוסים, ראפיד ודומיני. מטוסי הדומיני שימשו בעיקר את חיל האוויר המלכותי (RAF) ואת הצי המלכותי הבריטי לאימוני רדיו וניווט, אך המטוסים הופעלו גם למשימות הטסת נוסעים ותקשורת. מטוסי ראפיד אזרחיים הוחלפו בהדרגה במטוסי דומיני ככל שהסוג הפך זמין במספרים גדולים יותר. מטוסי ראפיד הועברו לביצוע משימות אחרות, כמו הטסת נוסעים או אמבולנסים אוויריים. בסוף המלחמה הוחזרו רק תשעה מטוסי ראפיד לרישומים האזרחיים שלהם. עם זאת, לאלה הצטרפו מטוסי דומיני רבים, שנחשבו עודפים לצורכי הכוחות המזוינים.

 לאחר המלחמה 
הצי המלכותי הבריטי המשיך להפעיל מטוסי דומיני לטיסות קישור, וגם ב־1960 עדיין הפעיל הצי כמה מטוסים כאלה. המטוסים האחרונים הוצאו משירות ב־1963, וחלקם נמכרו לשימוש אזרחי. מטוסי ראפיד ודומיני רבים שהוצאו מהשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי נכנסו לשירות אזרחי. חברת דה הבילנד הסבה מטוסים אלה מן השימוש הצבאי לשימוש האזרחי; ההסבה כללה צביעה מחדש (הסרת צבעי ההסוואה), התקנת שכבה מבודדת רעש, התקנת כיסאות מרופדים ועיצוב פנים בתא הנוסעים. גם חברות אחרות הציעו הסבה של המטוס לשימוש אזרחי. ב־1958 עדיין היו 81 מטוסים מדגם זה רשומים בבריטניה בשימוש אזרחי.

חברת התעופה KLM ההולנדית, שהתכוננה לחדש את פעילותה לאחר המלחמה, החלה לרכוש מספר מטוסי ראפיד עוד לפני תום המלחמה, והחלה להפעיל את המטוסים מסחרית במהלך ספטמבר 1945. גם חברות תעופה בריטיות שונות עשו שימוש נרחב במטוסי ראפיד.

על מנת להבחין טוב יותר בין הסטנדרטים השונים של מטוסי הראפיד שהיו זמינים לאחר המלחמה, קבעה חברת דה הבילנד מערכת סימון מספרי חדשה. סימן 1 (Mk 1) היה סימולם של מטוסים שנבנו לפני המלחמה. סימני 2 ו-3 היו מטוסים צבאיים לשעבר שעברו הסבה לשימוש אזרחי, בעלי תא של שישה נוסעים ותא של שמונה נוסעים בהתאמה. מטוסי ראפיד שבהם הותקן מנוע ג'יפסי קווין סומלו כסימן 4. אלה האחרונים היו טיפוס משופר, שלו ביצועים גבוהים יותר אך משקל כולל מוגדל של 6,000 פאונד (2,700 ק"ג).

עד 1966 הצטמצם השימוש במטוסי ראפיד ומספר מפעילים גדולים לשעבר הוציאו את הסוג משירות לחלוטין. עקב הירידה במלאי של רכיבי חילוף זמינים הוחל בפירוק מטוסי ראפיד כדי לספק חלקים למטוסים פעילים אחרים. עם זאת עדיין נותר ביקוש למטוס באותה תקופה.

ה-DH.89 הוכיח את עצמו כמטוס חסכוני ועמיד, למרות המבנה הפרימיטיבי יחסית שלו שהיה עשוי מעץ לבוד. מטוסי ראפיד רבים עדיין טסו בתחילת שנות ה-2000. מספר מטוסי ראפיד פועלים בבריטניה ומספר מפעילים מציעים בהם טיסות הנאה לקהל הרחב. זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה הציגה חברת דה הבילנד את התחליף לדראגון ראפיד, דה הבילנד דאב.

 בארץ ישראל ובמדינת ישראל 
ממוזער|דראגון ראפיד בקיבוץ ניר עם, מרץ 1948
מטוס ראפיד ראשון נרכש על ידי חברת נתיבי אוויר ארץ ישראל ב־1939. ב־1940 הוחרם המטוס על ידי חיל האוויר המלכותי הבריטי והופעל מנמל התעופה לוד. לאחר גלגולים שונים הוחזר המטוס לישראל ב־1949. מטוס נוסף נרכש על ידי חברת אווירון בשנת 1947. מטוסים אלו שימשו לטיסות פנים, בין תל אביב לחיפה, ומאוחר יותר גם לביירות. עם החמרת המצב בארץ החלו גם טיסות לאירופה, לאחר שחברות תעופה זרות הפסיקו או צמצמו את טיסותיהן. נערכו טיסות גם לניקוסיה, קפריסין, ובהן הוטסו צוותים רפואיים וצוותי סיוע למעפילים שהיו עצורים במחנות המעצר בקפריסין.

בצד יעדיהם האזרחיים, היוו מטוסי חברת אווירון חלק מטייסת א', וסייעו בעיקר במשימות הצנחת אספקה ליישובים נצורים, כמו יחיעם, עטרות, נווה יעקב, יישובי גוש עציון, סדום ובעיקר לירושלים הנצורה. מטוס ראפיד ניסה לסייע ללוחמים שנלכדו בשיירת נבי דניאל, אך ללא תועלת רבה. מטוס ראפיד פינה מירושלים באפריל 1948 את הנהלת הסוכנות היהודית, חברי הוועד הפועל הציוני ואת חברי הוועד הלאומי לתל אביב, לקראת הכרזת המדינה.

ב-11 באפריל 1948 הוחלט על גיוס מלא של מטוסי חברת "אווירון" וצוותה למאמץ המלחמתי. במהלך החודשים הקרובים נרכשו עוד מטוסי ראפיד, כמה מהם בבריטניה ושניים, על ידי בוריס סניור, בדרום אפריקה. שני מטוסים נפגעו בהפצצה מצרית על שדה דב ב־15 במאי 1948. ביולי 1948 נמנו בחיל האוויר ששה מטוסי ראפיד, בדרגות שונות של מוכנות.

בנוסף לטיסות תובלה הופעלו מטוסי הראפיד גם למשימות הפצצה. שני מטוסי ראפיד (יחד עם מטוס בוננזה) הפציצו את רבת עמון ב-2 ביוני, הפצצה שגררה איום חמור מצד בריטניה לתגמול חריף אם תישנה. למחרת, ב-3 ביוני, יצאו שלושה מטוסים מטייסת א' - ראפיד, בוננזה ופיירצ'יילד 24 ארגוס לתקוף שייטת של חיל הים המצרי שהגיעה אל מול חופי תל אביב. הפצצות שהטילו המטוסים לא פגעו באוניות, אך הביאו לנסיגת השייטת המצרית. במהלך הקרב הופל הפיירצ'יילד וטייסיו נהרגו.

עם סיום המלחמה נרכש מטוס ראפיד נוסף בבריטניה. ב־1950 יורט מטוס ראפיד ירדני שהונחת בבאר שבע, וצורף לחיל האוויר. ב־1951 הגיעו שלושה מטוסים נוספים שנרכשו באפריקה. שני מטוסים, שהיו במקור של חברת "אווירון", הוחזרו לאחר המלחמה לשימוש אזרחי והופעלו בחברת "אילתה", שהפכה מאוחר יותר לחברת ארקיע. המטוסים הופעלו בטיסות מלוד לאילת, ובהמשך גם משדה דב לאילת. אחד משני המטוסים התרסק ביולי 1954 בעת המראה משדה התעופה לוד, והשני נמכר לבריטניה באוגוסט 1955.

ב-18 בדצמבר 1950 התרסק מטוס ראפיד סמוך לקיבוץ זיקים, ליד גבול ישראל - רצועת עזה. הטייס ושבעת החיילים שהיו במטוס נהרגו. שאר המטוסים בחיל האוויר הוצאו משירות עם השנים, בשל מצבם התחזוקתי. המטוסים האחרונים יצאו משירות בחיל האוויר באוגוסט 1956. בסך הכל שירתו בחיל, בתקופות שונות, 12 מטוסי ראפיד.

 גרסאות 
 D.H.89
 דגם הייצור הראשון
 D.H.89A
 דגם משופר, כולל פנס נחיתה בחרטום, קצות כנפיים משופרים וחימום בתא הנוסעים
 D.H.89A סדרה 4
 D.H.89A עם שני מנועי בוכנה מדגם ג'יפסי קווין 2, מדחפים בעלי פסיעה קבועה
 D.H.89A סדרה 5
 D.H.89A אחד, שבו הותקנו מנועי בוכנה מדגם ג'יפסי קווין 3
 D.H.89A סדרה 6
 D.H.89A אחד, שבו הותקנו מדחפים מדגם פיירי X5 בעלי פסיעה קבועה
 D.H.89M
 גרסה צבאית לתובלה. יוצאו לליטא ולספרד
 D.H.89B דומיני סימן I
 גרסה לאימון אלחוטנים ונווטים
 D.H.89B דומיני סימן II
 גרסה לתובלה ולמשימות תקשורת

 מפעילות 
 חברות תעופה וגופים אזרחיים 
ממוזער|דראגון ראפיד של חברת התעופה הלטבית ואסלטס גאיסה סטיקסמה, 1937
ממוזער|דראגון ראפיד של חברת "קלאסיק ווינגז", 2017

 גופים צבאיים וממשלתיים 

 מאפיינים 
לא ממוסגר|300px|שמאל
 מאפיינים כלליים 
 צוות: 1
 נוסעים: 8
 אורך: 10.52 מטרים
 גובה: 3.12 מטרים
 מוטת כנפיים: 14.63 מטרים
 שטח כנף: 31.2 מ"ר
 מנת ממדים: 11.7
 משקל ריק: 1,465 ק"ג
 משקל המראה מקסימלי: 2,495 ק"ג
 קיבולת דלק: 346 ליטר בשני מכלים בכנפי המטוס, אחד מאחורי כל מנוע; 16 ליטר שמן מנוע במכל מקורר אוויר
 מידות תא הנוסעים: (בממוצע)
 אורך תא הנוסעים: 4.1 מטרים
 גובה תא הנוסעים: 1.4 מטרים
 רוחב תא הנוסעים: 1.2 מטרים
 הנעה: 2 × מנוע בוכנה דה הבילנד ג'יפסי 6 בעל 6 בוכנות בשורה הפוכה, מקורר אוויר, 200 כוח סוס כל אחד
 מדחפים: 2 מדחפים בעלי שני להבים עם פסיעה קבועה

 ביצועים 
 מהירות מרבית: 136 קשר (253 קמ"ש)
 מהירות שיוט: 115 קשר (212 קמ"ש)
 טווח: 895 ק"מ במהירות שיוט ללא רוח
 סייג רום: 5,100 מטר
 קצב טיפוס: 4.4 מטר/שנייה

 לקריאה נוספת 
 נועם הרטוך: דה הווילנד DH-89A דראגון רפיד, "ביעף", חוברת מס' 57, תשמ"ו - 1986, עמ' 26–29

 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

קטגוריה:מטוסי דה הבילנד
קטגוריה:מטוסי נוסעים בריטיים
קטגוריה:מטוסים בריטיים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מטוסי תובלה וקישור של חיל האוויר הישראלי
קטגוריה:היישוב: תעופה