How Soon Is Now?

"" הוא שיר של להקת הסמית'ס, שנכתב על ידי הזמר מוריסי והגיטריסט ג'וני מאר. "" היה במקור בי-סייד של הסינגל "William, It Was Really Nothing" משנת 1984, ולאחר מכן הופיע באלבום האוסף Hatful of Hollow ובהוצאות האמריקאיות, הקנדיות, האוסטרליות והבריטיות של Warner של Meat Is Murder. השיר יצא באיחור כסינגל בבריטניה בשנת 1985, והגיע למקום ה-24 במצעד הסינגלים הבריטי. כאשר יצא מחדש בשנת 1992, הוא הגיע למקום ה-16.

ב-2007 אמר מאר כי "" הוא "אולי השיר המתמשך ביותר של הסמית'ס. זה האהוב על רוב האנשים, אני חושב". למרות מקומו הבולט ברפרטואר של הסמית'ס, הוא אינו נחשב בדרך כלל כמייצג את סגנון הלהקה. למרות היותו חביב המועדון, הוא לא נכנס למצעדים כפי שציפו. רוב הפרשנים מייחסים זאת לעובדה שהשיר יצא על גבי תקליט במספר צורות לפני שיצא כסינגל בפני עצמו. השיר המקורי נמשך כמעט שבע דקות; עריכת הסינגל בגודל 7 אינץ' קיצרה את האורך לפחות מארבע דקות. הגרסה המלאה משומשת בדרך כלל באלבומי אוסף.

 מקור והקלטה 
גיטריסט הסמית'ס ג'וני מאר כתב את "" יחד עם "William, It Was Really Nothing" ו-"Please, Please, Please, Let Me Get What I Want" במהלך תקופה של ארבעה ימים בארלז קורט בלונדון ביוני 1984. הדמו שלו נקרא במקור "Swamp". בניגוד לשינויי האקורדים התכופים בהם השתמש ברוב שירי הסמית'ס, מאר רצה לבחון ככל האפשר בניית שיר סביב אקורד יחיד (במקרה זה, F♯), דבר שקסם גם למפיק ג'ון פורטר.

מאר הקליט את השיר עם חברי הלהקה אנדי רורק ומייק ג'ויס ביולי אותה שנה באולפני ג'אם בלונדון. אחרי בילוי לילי שבו חגגו את השירים "William, It Was Really Nothing" ו-"Please Please Please Let Me Get What I Want", השלישייה התכנסה שוב למחרת אחר הצהריים כדי להקליט את מה שהפך ל-"" פורטר התרשם מהריף הבסיסי שמאר הראה לו, אבל הרגיש שהשיר זקוק למשהו אחר. הדיון ביניהם התמקד בהקלטות המוקדמות של אלביס פרסלי, שהובילו לג'אם סשן מאולתר של השיר "That's All Right". במהלך הג'אם, מאר עבד על התקדמות האקורדים שלו לשיר "Swamp", שהיווה השראה לעיבוד.

הם זוכרים את הפגישה כמלווה בשימוש כבד בקנאביס. "נהגנו לעשן סמים מהרגע שקמנו מהמיטה ועד שחזרנו למיטה", נזכר פורטר, ומאר הסכים: "אתה ממנצ'סטר, אתה מעשן גראס עד שזה יוצא מהאוזניים שלך". ג'ויס סיפר שהלהקה אפילו החליפה את הנורות של האולפן בנורות אדומות לאווירה.

פורטר הקליט את הטייק הראשון עם מיקרופונים שהוצבו במרחקים משתנים מהלהקה כדי ליצור מצב רוח "ביצתי" טוב יותר. מאר הצליח לשמור על אקורד F♯ למשך 16 תיבות בכל פעם. למרות שעשו רק כמה טייקים, הם מילאו סליל שלם של קלטת, שכן אחד נמשך במשך 15 דקות.

 קליפ 
סייר רקורדס הפיצו קליפ לא מורשה כדי לקדם את השיר. הוא קטע קליפים של הלהקה מנגנת בהופעה חיה (כולל שוט של ג'וני מאר מראה למוריסי איך לנגן בגיטרה), חלק תעשייתי של עיר, וילדה רוקדת. זהותה של הנערה אינה ידועה. הלהקה לא הייתה מרוצה מהתוצאה. מוריסי אמר ל-Creem ב-1985: "ראינו את הסרטון ואמרנו לסייר, 'אתם לא יכולים לשחרר את זה... את הסרטון המשפיל הזה". והם אמרו, 'טוב, אולי אתה לא באמת צריך להיות בלייבל שלנו'. זה היה די אסון". אף על פי כן, הקליפ סייע להפוך את השיר למפורסם ביותר בארצות הברית, יחד עם חשיפה כבדה ברדיו המכללות.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:שירי הסמית'ס
קטגוריה:שירים באנגלית
קטגוריה:סינגלים בהוצאת אינטרסקופ רקורדס
קטגוריה:סינגלים בהוצאת יוניברסל מיוזיק גרופ
קטגוריה:סינגלים בהוצאת רפרייז רקורדס