צ'ארלס ריקטס

צַ'ְארְלס רִיקֶטְס (באנגלית: Charles de Sousy Ricketts; ) היה אמן, מאייר, סופר ומדפיס בריטי, הידוע בעבודתו כמעצב ספרים וטיפוגרף ובעיצובי התלבושות והתפאורה שלו למחזות ואופרות.

ריקטס נולד בז'נבה לאב אנגלי ולאם צרפתייה וגדל בעיקר בצרפת. בשנת 1882 החל ללמוד פיתוח עץ בלונדון, שם פגש עמית סטודנט, , שהפך לבן לווייתו ולשותף אמנותי לכל החיים. ריקטס הטביע את חותמו תחילה בהפקת ספרים, תחילה כמאייר, ולאחר מכן כמייסד וככוח המניע של בית הדפוס וייל (1896–1904), אחד מבתי הדפוס הפרטיים המובילים של התקופה, עבורו עיצב את הטיפוגרפיה והאיורים. שריפה הרת אסון בבית הדפוס הובילה לסגירת בית הדפוס, וריקטס פנה יותר ויותר לציור ופיסול במהלך שני העשורים הבאים.

ב-1906 החל גם בקריירה כמעצב תיאטרון, תחילה על יצירות של חברו אוסקר ויילד ומאוחר יותר עבור מחזות של סופרים כולל אייסכילוס, הוגו פון הופמנסתאל, ויליאם שייקספיר, ברנרד שו, וויליאם באטלר ייטס. עיצובי התיאטרון המתמשכים ביותר שלו, שנשארו בשימוש במשך יותר מ-50 שנה, היו עבור "המיקאדו"  של גילברט וסאליבן. עם שאנון, ריקטס בנה אוסף משמעותי של ציורים, רישומים ופסלים. הוא יצר לעצמו מוניטין של אנין טעם באמנות, ובשנת 1915 דחה את הצעת לנהל את הגלריה הלאומית. מאוחר יותר הוא התחרט על ההחלטה הזו, אך שימש כיועץ לגלריה הלאומית של קנדה מ-1924 ועד מותו. הוא כתב שלושה ספרי ביקורת אמנות, שני כרכים של סיפורים קצרים וזיכרונות של ויילד. מבחר מכתביו ומיומניו פורסמו לאחר מותו.

קורות חיים וקריירה
תחילת חייו
ריקטס נולד בז'נבה, בנם היחיד של צ'ארלס רוברט ריקטס (1838–1883) ואלן קורנלי דה סוסה (1833 או 1834–1880), בתו של לואי, המרקיז דה סוסה. הייתה לו אחות, בלאנש (1868–1903). אביו שירת כלוטנט ראשון בצי המלכותי הבריטי לפני ששוחרר בגיל 25 עקב פציעה. ביתו היה בית אמנותי: אביו היה צייר חובב של נושאים ימיים, ואמו הייתה מוזיקלית. ריקטס בילה את ילדותו המוקדמת בלוזאן ובלונדון, ואת שנות העשרה המוקדמות שלו בבולון-סור-מר ובאמיין. מלבד שנה בפנימייה ליד טור הוא חונך על ידי אומנות.

אלן ריקטס נפטרה ב-1880 ובעלה האלמן עבר ללונדון עם שני ילדיו. ריקטס כמעט ולא היה מסוגל לדבר אנגלית. הביוגרף שלו פול דילייני כותב שהילד נחשב "עדין מכדי ללמוד בבית הספר", וכתוצאה מכך היה בעיקרו אוטודידקט, "קורא ברעבתנות ו"מתענג" במוזיאונים; כך הוא נמלט מלהיות מעוצב בתבניות קונבנציונליות".

שמאל|ממוזער|250px| וריקטס, צילום של 

בשנת 1882 ריקטס החל ללמוד ב ב, לונדון, שם למד אצל צ'ארלס רוברטס, חרט עץ בולט. בשנה שלאחר מכן נפטר אביו של ריקטס, וריקטס נעשה תלוי בסבו מצד אביו, שתמך בו בקצבה צנועה. ביום הולדתו השש עשרה פגש את הצייר והליתוגרף , עמו יצר שותפות אישית ומקצועית לכל החיים. הטיימס תיאר את מערכת היחסים ביניהם:

בית הדפוס ווייל
לאחר שסיימו את לימודיהם בקנינגטון, שקלו השניים ללכת לגור ולעבוד בפריז, כפי שעשו כמה מבני דורם. הם התייעצו עם פייר פובי דה שאבאן, אמן שהם העריצו, שיעץ להם שלא, בהתחשב במגמות הנוכחיות של האמנות הצרפתית שהן נטורליסטיות יתר על המידה - "רישום צילומי". שאנון, המבוגר בשלוש שנים, קיבל משרת הוראה ב, וריקטס הרוויח כסף מאיורים למגזינים או לחברות מסחריות.

שמאל|ממוזער|250px|עמוד השער של "בית רימונים"
ב-1888 קנה ריקטס את ביתו הקודם של ג'יימס אבוט ויסלר, בווייל (The Vale) מספר 1, בצ'לסי, שהפך למוקד של אמנים של תקופתו. הם הפיקו את "The Dial" ("מחוג השעון"), מגזין המוקדש לאמנות, שיצאו לאור ממנו חמישה גיליונות מ-1889 עד 1897. בחוג שלהם היה אוסקר ויילד, עבורו אייר ריקטס את ספריו "בית רימונים" (1891) ו"הספינקס" (1894), וצייר, בסגנון של פרנסואה קלואה, את גיבור הסיפור הקצר של ויילד, "דיוקנו של מר W. H." ששימש כעמוד השער של הספר. ריקטס ושאנון עבדו יחד על מהדורות של "" (1893) ו"הרו ולאנדרוס" של כריסטופר מרלו (1894). בסקירה של הקודם, "הטיימס" הבחין ב"טיפוגרפיה היפה [ו] חיתוכי העץ המקסימים מאוד ואותיות ראשוניות שבהן הוא מועשר על ידי שני אמנים מוכשרים, מר צ'ארלס ריקטס ומר צ'ארלס שאנון, האחראים במשותף. עבור העיצובים, בעוד שביצוע חיתוך העץ בפועל הוא פרי עבודתו של מר ריקטס".

בהשראת עבודתם של  וויליאם מוריס ב הקימו ריקטס ושאנון בית דפוס קטן שעליו, לדברי המבקר עמנואל קופר, ריקטס היה המחליט הבלעדי בעיצוב ובייצור. הוא אמר ללוסיאן פיסארו שהוא מתכוון "לעשות עבור הספר משהו בדומה למה שעשה ויליאם מוריס לרהיטים". קופר כותב כי ריקטס עיצב גופנים, ראשי תיבות, גבולות ואיורים עבור בית הדפוס, "ממזג דימויים מימי הביניים, הרנסאנס ושל תקופתו". איורי חיתוכי העץ שלו "שילבו לעיתים קרובות את הקווים המתערבלים של דמויות אר נובו ודמויות אנדרוגיניות". בית הדפוס וייל, שהיה קיים בין 1896 ל-1904, פרסם יותר משמונים כרכים, רובם הדפסות מחודשות של ספרי שירה קלאסים אנגלים, וזכה למוניטין של "אחד מששת הגדולים מבין בתי הדפוס המודרניים". בתחילה ריקטס מימן את פרסומי בית הדפוס על ידי מנויים, אך ב-1894 הוא קיבל מימון על בסיס בטוח יותר כאשר הוצג בפני עורך דין עשיר, ויליאם לוולין האקון, שהשקיע 1,000 ליש"ט והפך לשותפו העסקי של ריקטס בחברה. שריפה בבית הדפוס ב-1904 הרסה את חיתוכי העץ של בית הדפוס, וריקטס ושאנון החליטו לנטוש את ההוצאה לאור ולפנות לעבודות אחרות. הם סגרו את בית הדפוס וייל וזרקו את המכבש לנהר. ריקטס סימן את סופו של בית הדפוס על ידי פרסום ביבליוגרפיה מלאה של פרסומיו. לאחר מכן, הוא עיצב מדי פעם ספרים לחברים כמו  (שם העט המשותף של קתרין האריס ואמה קופר) ו.

ציורים ופיסול
ריקטס פנה יותר ויותר לציור ופיסול. צייר מאוחר יותר, תומאס לוינסקי, העיר עד כמה היו סגנונותיו של ריקטס שונים כמעצב ספרים מחד וכצייר מאידך גיסא: "ספריו ביטאו בפרה-רפאליטיזם את הצד האנגלי של דמותו, בעוד שציוריו, עם חובם לדלקרואה ולגוסטב מורו, את הצרפתי". דילייני מצטט השפעות סימבוליסטיות, הנראות בבחירת הנושאים שלו:

שמאל|ממוזער|250px|הבתולות החכמות והטיפשות (בערך 1913)
דילייני מדרג בין ציוריו הטובים ביותר של ריקטס את "הבגידה בישו" (1904); "דון חואן והפסל" (1905) ו"מותו של דון חואן" (1911); "בכחוס בהודו" (בערך 1913); "הבתולות החכמות והטיפשות" (סביב 1913); "מות מונטזומה" (סביב 1915); ו"שובה של יהודית" (1919) ו"בת יפתח" (1924). לפחות אחד מציוריו של ריקטס – "מגפת הדבר"- נמצא במוזיאון ד'אורסה, פריז. לדעתו של דילייני, ההשכלה הנרחבת של ריקטס הייתה אליה וקוץ בה שכן הידע המעמיק שלו על ציירים קודמים ריסנה לפעמים את עבודתו, הן כצייר והן כפסל. השפעתו של רודן ניכרת בפסליו של ריקטס, שמספרם כעשרים וכוללים את Silence ("שתיקה"), אנדרטה לזכר ויילד. דילייני מוצא עוצמה רבה יותר בפסלי הברונזה של ריקטס, ומציג את "אורפיאוס ואורידיקה" (אוסף גלריית טייט) ו"פאולו ופרנצ'סקה" ( בקיימברידג') כפרשנויות מרשימות של נושאיהם. מבקר בן זמנו ציין שלמרות "צבעם היפה בצורה יוצאת דופן" ו"המשיכה המוזרה אך המובהקת, חצי ספרותית, חצי ציורית", ציוריו של ריקטס היו "כנראה החלק הפחות חשוב ומשביע רצון מהתפוקה של אדם שהיה ללא ספק אחד המוכשרים, הרב-תכליתיים והמצטיינים בעולם האמנות של ימיו".

בשנת 1915 הוצע לריקטס תפקיד המנהל של הגלריה הלאומית, אך לאחר השקפות שנויות במחלוקת על האופן שבו יש להציג את ציורי הגלריה, דחה את התפקיד, החלטה שעליה התחרט מאוחר יותר. אף על פי שמעולם לא הועסק באופן רשמי בגלריה, בכל זאת התייעצו איתו לגבי חלק מהתמונות התלויות בחדרים. פנו אליו בנוגע לאפשרות להעלות את שמו למועמדות לאקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1905, אך הוא סירב מחשש ששאנון עלול לחוש שמזלזלים בערכו. שאנון נבחר כחבר ב-1920, וריקטס הגיע בעקבותיו, כחבר שותף ב-1922, וחבר מן המניין ב-1928. בשנת 1929 הוא מונה לחבר בוועדה המלכותית לאמנויות יפות. הוא גם היה חבר ב, ושימש כיועץ לאמנות לגלריה הלאומית של קנדה באוטווה בשנים 1924–1931.

עיצוב לתיאטרון
ריקטס הפך למעצב מהולל של הבמה. "מר ריקטס אינו מסוגל לטעויות ברעיונותיו על תלבושות" ציין "הטיימס". הקריירה שלו כמעצב תיאטרון נמשכה מ-1906 עד 1931. הוא התחיל בעבודה על צמד מחזות ויילד – "סלומה" ו"טרגדיה בפירנצה" – בקינג'ס הול בקובנט גארדן, שהועלתה כהפקה פרטית מכיוון שלדרמה התנ"כית של ויילד לא ניתן רישיון להופעה פומבית. עבור אותה חבורת שחקנים עיצב ריקטס את "הפרסים" של אייסכילוס ב-1907, שלגביו קיבלו התלבושות והתפאורה שלו ביקורות טובות יותר בצורה ניכרת מאשר המחזה. עבור התיאטרון המסחרי במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 עיצב ריקטס את "אטילה" של  (עם  בתיאטרון הוד מלכותו), "אלקטרה" מאת הוגו פון הופמנסתאל ו"המלך ליר". במהלך שנות ה-19 הוא עיצב את "הגברת האפלה של הסונטות" (1910) של ברנרד שו, ו"יהודית" של  (1916).

לאחר מלחמת העולם הראשונה ריקטס חידש את פעילותו התיאטרונית, ועיצב את "הארוסה", מאת מוריס מטרלינק (עם גלדיס קופר) ב (1921), "ז'אן ד'ארק" בתיאטרון החדש (1924), "הנרי השמיני" בתיאטרון אמפייר (1925) ו"מקבת'" בתיאטרון שפטסברי (1926). באותה שנה עיצב תלבושות ותפאורה להפקה של  של "המיקאדו" בתיאטרון סבוי, ועשה את אותו הדבר ב-1929 על ה"הגונדוליירים" שלהם באותו תיאטרון. רוב עיצובי התלבושות של ריקטס עבור "המיקאדו" נשמרו על ידי המעצבים הבאים של ההפקות של ד'אוילי קארטה במשך יותר מ-50 שנה.

מחוץ ללונדון, ריקטס עבד עבור תיאטרון אבי בדבלין, בשנת 1912 על מחזות מאת ויליאם באטלר ייטס וג'ון מילינגטון סינג, ועיצב את "בואו של ישו" של ג'ון מייספילד שהועלה בקתדרלת קנטרברי ב-1928. עיצובי התיאטרון האחרונים שלו היו עבור "אליזבת מאנגליה" של פרדיננד ברוקנר והאופרה "כלת דיוניסוס" של דונלד טובי שהועלתה באדינבורו לאחר מותו של ריקטס.

לאחר מותו של ריקטס קנתה  אוסף מציוריו לתלבושות ותפאורה תיאטרליות, וסידרה להציגם בגלריות בלונדון וברחבי בריטניה. 12 מהרישומים הוצגו בתערוכת החורף של האקדמיה המלכותית, ומבחר של שמונים משאר הרישומים הוצג במוזיאון ויקטוריה ואלברט.

אספן וסופר
שמאל|ממוזער|250px|"המראה של פסיכה", חיתוך עץ, 1903
יחד עם שאנון, ריקטס צבר אוסף של רישומים וציורים (רבי-אמנים צרפתיים, אנגלים ואמנים ותיקים), עתיקות יווניות ומצריות, מיניאטורות פרסיות והדפסים ורישומים יפניים. האוסף עבר בירושה לגלריות לאמנות ציבוריות, בעיקר למוזיאון פיצוויליאם בקיימברידג'.

ריקטס השיג הצלחה מסוימת כסופר. הוא פרסם שתי מונוגרפיות: "הפראדו ויצירות המופת שלו" (1903), ו"טיציאן" (1910). דילייני מעיר כי אף על פי שהם הוחלפו על ידי מחקר מודרני, הם נותרו "בין הספרים המעוררים ביותר על אמנות באנגלית". Pages on Art ("דפים על אמנות"), מבחר ממאמריו ומסותיו של ריקטס לעיתונים כולל מגזין ברלינגטון והמורנינג פוסט, פורסם ב-1913. הוא כיסה מגוון רחב של נושאים כולל צ'ארלס קונדר, שאנון, פוסט-אימפרסיוניזם, פייר פובי דה שאבאן, ג'ורג' פרדריק ווטס, אמנות סינית ויפנית ועיצוב במה.

תחת שם העט ז'אן פול ריימונד, ריקטס כתב ועיצב שני אוספים של סיפורים קצרים, "מעבר לסף" (1928) ו"היסטוריות לא מתועדות" (1933). תחת אותו שם עט כתב את "זיכרונות אוסקר ויילד" (1932), ספר זיכרונות אישי ביותר, שפורסם לאחר מותו; הוא תואר על ידי ה"אובזרבר" כ"הנצחה נאמנה ורגישה" של האיש שריקטס ראה בו המדהים ביותר שפגש. לאחר מותו של ריקטס ערך  מבחר ממכתביו ומיומניו של האמן, שפורסמו בתור "דיוקן עצמי" ב-1939.

שנים אחרונות ומורשת
שנותיו האחרונות של ריקטס היו בצל על ידי מחלתו של שאנון. הם נשארו יחד מאז שנפגשו לראשונה, למרות מספר רומנים ששאנון ניהל עם נשים. בזמן שתלו תמונה בביתם בריג'נטס פארק בינואר 1929, שאנון נפל וסבל מנזק מוחי קבוע. כדי לשלם על הטיפול של שאנון מכר ריקטס חלק מהאוסף שלהם. דילייני כותב שהמתח של המצב, יחד עם עודף עבודה, תרמו למותו של ריקטס.

ריקטס נפטר בפתאומיות ב-7 באוקטובר 1931, בן 65, מתעוקת לב בבית בריג'נטס פארק. גופתו נשרפה במשרפת גולדרס גרין; האפר שלו פוזר בחלקו בפארק ריצ'מונד, לונדון, והשאר נקבר בארולו, אגם מאג'ורה, איטליה. שאנון מת שש שנים אחר כך.

ה-BBC הילל את ריקטס בתוכנית הטלוויזיה "עוני וצדפות", זיכרונות עליו של קנת קלארק וססיל לואיס (1979), ותוכנית רדיו של ה-BBC, "בינינו לבין עצמנו" (1991), עם זיכרונות מאת לואיס (אז בשנות ה-90 לחייו) ובהשתתפות ג'ון גילגוד בתור ריקטס וט. פ. מק'קנה בתור ברנרד שו. ריקטס מוצג במחזה "הרומנטיקנים האחרונים" (Last Romantics) של מייקל מקלן מ-2003, המבוסס על החיים של ריקטס, שאנון והחוג שלהם, כולל ויילד ואוברי בירדסלי.

גלריה

לקריאה נוספת




  (An expanded version, written for publication in the US in 1907, can be seen at the Internet Archive.)







קישורים חיצוניים

 27 artworks by or after Charles Ricketts at the Art UK site
 Charles Ricketts and the Vale Press
 Guide to the Carl Woodring collection on Charles Ricketts and Charles Shannon, 1846–2001 (Woodson Research Center, Fondren Library, Rice University, Houston, TX, USA)
 Archival material at Leeds University Library
 Profile on Royal Academy of Arts Collections
 Charles S. Ricketts at Library of Congress, with 42 library catalogue records
 Vale Press at Library of Congress Authorities, with 10 records
ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:מעצבים בריטים
קטגוריה:ציירים אנגלים
קטגוריה:מאיירים בריטים
קטגוריה:מו"לים בריטים
קטגוריה:להט"בים בריטים
קטגוריה:מעצבי במה
קטגוריה:מדפיסים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1866
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1931