צ'איטיה

שמאל|ממוזער|250px|מחוץ לצ'איטיה במערה 19, במערות אג'אנטה, גם עם ארבעה אזורים באמצעות מוטיבים חוזרים של "קשת צ'איטיה".
צ'איטיה, אולם צ'איטיה או צ'איטיה-גריהא (תעתיק מקובל מסנסקריט: Caitya) הוא מונח המתייחס למקדש, מקום קדוש, או אולם תפילה בדתות הודיות. המונח נפוץ ביותר בבודהיזם, שם הוא מתייחס לחלל בנוי או חצוב שבו יש תקרה גבוהה עם פרופיל מעוגל כשבקצה המרוחק מול הכניסה יש סטופה בתוך אפסיס. בפועל, הצ'איטיה היא הסטופה עצמה, והבניינים ההודיים הם אולמות צ'איטיה, אך הבחנה זו לרוב אינה נשמרת. מחוץ להודו, המונח משמש בודהיסטים לסגנונות מקומיים של מונומנטים קטנים דמויי סטופה בנפאל, קמבודיה, אינדונזיה ובמקומות אחרים. בתאילנד הסטופה, לא אולם הסטופה, קרויה צ'די. בטקסטים ההיסטוריים של ג'ייניזם והינדואיזם, כולל אלה הנוגעים לאדריכלות, "צ'איטיה" מתייחס למקדש, מקום מקודש או כל מונומנט קדוש.

רוב הדוגמאות המוקדמות של צ'איטיה ששרדו הן של . החוקרים מסכימים שהצורה הסטנדרטית מחקה מסורת של מבני אולמות עשויים מעץ ומחומרים צמחיים אחרים, שאף אחד מהם לא שרד. התקרות המצולעות המתעקלות מחקות בנייה בעץ. בדוגמאות המוקדמות יותר נעשה שימוש דקורטיבי בעץ, עם צלעות עץ שנוספו לתקרות האבן. במערות בהאג'ה וב"צ'איטיה הגדולה" של מערות קרלה, שרדו צלעות העץ המקוריות; סימנים במקומות אחרים על התקרה מראים היכן הם היו פעם. בתקופה מאוחרת יותר, הצלעות הללו היו חצובות. לעיתים קרובות נוספו למבני אבן אלמנטים בעץ, כמו מסכים, מרפסות מחזית המבנה ומרפסות תלויות. הדוגמאות ששרדו דומות בפריסה הרחבה שלהן, אם כי העיצוב התפתח במשך מאות שנים.

האולמות גבוהים וארוכים, אך צרים למדי. בקצה הרחוק ניצבת הסטופה, שהיא מוקד הדבקות הדתית. הפראדקשינה, פעולת ההקפה או ההליכה סביב הסטופה, הייתה מנהג טקסי ופולחני חשוב, ותמיד יש מרווח מספיק לאפשר זאת. קצה האולם מעוגל אפוא, כמו האפסיס באדריכלות המערבית. תמיד יש עמודים לאורך הקירות הצדדיים, העולים עד תחילת הגג המעוגל, ומעבר מאחורי העמודים, יוצרים אגפי משנה (סיטראות) ואולם תווך, ומאפשרים הקפה פולחנית (פריקראמה או פראדקשינה), סביב הסטופה, או סביב המעבר מאחורי העמודים. מבחוץ יש מרפסת, לעיתים קרובות מעוטרת מאוד, כניסה נמוכה יחסית, ומעליה לרוב גלריה. האור הטבעי היחיד, מלבד קצת מהכניסה, מגיע מחלון גדול בצורת פרסה מעל המרפסת, משקף את קימור התקרה בפנים. ההשפעה הכוללת דומה באופן מפתיע לכנסיות נוצריות קטנות יותר מתקופת ראשית ימי הביניים, אם כי הצ'יטאיות המוקדמות הן בנות מאות רבות של שנים קודם לכן.

צ'איטיות מופיעות באותם אתרים כמו הוויהארה, סוג שונה מאוד של בניין עם אולם מרכזי מלבני בעל תקרה נמוכה, עם תאים קטנים הנפתחים ממנו, לעיתים קרובות מכל הצדדים. לעיתים קרובות יש לאלה מקדש הממוקם במרכז הקיר האחורי, המכיל סטופה בדוגמאות מוקדמות, או פסל בודהה מאוחר יותר. הוויהארה היה הבניין המרכזי במתחמי נזירים בודהיסטים, ששימש לצורכי מגורים, לימוד ותפילה. אתרים גדולים טיפוסיים מכילים כמה ויהארות לכל צ'איטיה.

אטימולוגיה
שמאל|ממוזער|250px|פיתוח קשת הצ'איטיה ממערת לומאס רישי ואילך, מתוך ספרו של .

מקור המילה "צ'איטיה" מסנסקריט, שבה המילה צ'י או צ'יטה פירושה "מוערם" ומתארת תל, כן או "ערמת קבורה". זהו מבנה מקודש מסוג כלשהו, והשם קיבל משמעויות שונות ספציפיות יותר באזורים שונים, כולל "צ'איטיוורסקה" לעץ קדוש.

המילה "צ'איטיה" מופיעה בספרות ודית של הינדואיזם. בספרות הבודהיסטית וההינדית המוקדמת, "צ'איטיה" היא כל 'אנדרטה נערמת' או 'עץ קדוש' שמתחתיו ניתן להיפגש או לעשות מדיטציה.

"קשת צ'איטיה" כמוטיב דקורטיבי
"קשת הצ'איטיה", גוואקשה, או צ'אנדרשלה מסביב לחלון הגדול שמעל לכניסה מופיעה לעיתים קרובות כמוטיב קטן בעיטור, וגרסאות מפותחות המשיכו לעיטורים ההינדים והג'יינים, הרבה אחרי שנפסקה בניית אולמות הצ'איטיה על ידי בודהיסטים. במקרים אלה היא יכולה להפוך למסגרת משוכללת, המתפרסת רחבה למדי, סביב מדליון עגול או חצי עגול, שעשוי להכיל פסל של דמות או ראש. שלב מוקדם יותר מוצג כאן בכניסה למערה 19 במערות אג'אנטה (בערך 475–500), שבו ארבעה אזורים אופקיים של העיטור משתמשים במוטיבים חוזרים של "קשת צ'איטיה" על פס רגיל (שניים במרפסת הבולטת, ושתיים למעלה). יש ראש בתוך כל קשת.

התפתחות הצ'איטיה
אולמות צ'איטיה המוקדמים ידועים מהמאה ה-3 לפני הספירה. בדרך כלל הייתה להם תוכנית אפסיאלית, והיו חצובים בסלע או בנויים מעץ.

אולמות צ'איטיה חצובים בסלע
ימין|ממוזער|250px|שרטוט של "הצ'איטיה הגדולה" במערות קרלה, בעת בנייתה, בערך בשנת 120 לספירה
החללים הקדומים ביותר ששרדו שניתן לכנותם אולם הצ'איטיה מתוארכים למאה ה-3 לפני הספירה. אלו הם  החצובות (מערת לומאס רישי ומערת סודאמה), שנחפרו בתקופת שלטונו של אשוקה על ידי או עבור המאמינים בדת האג'יוויקה, קבוצה דתית ופילוסופית לא בודהיסטית של התקופה. על פי חוקרים רבים, אלה הפכו ל"אב-טיפוס למערות הבודהיסטיות של מערב הדקאן", במיוחד אולמות הצ'איטיה שנחצבו בין המאה ה-2 לפנה"ס והמאה ה-2 לספירה.

צ'איטיות מוקדמות קדשו סטופה עם מקום לפולחן קהילתי על ידי הנזירים. זה שיקף את אחד ההבדלים המוקדמים בין בודהיזם מוקדם להינדואיזם, כאשר הבודהיזם מעדיף פולחן קהילתי בניגוד לגישה האינדיבידואלית של ההינדואיזם. צ'איטיה גריהא הקדומים נחצבו בסלע כמערות. אלה שימשו סמל ואתרים של חיי קהילת סָנְגַהה (נזירים בודהיסטיים).

שמאל|ממוזער|250px|מערת צ'איטיה מס' 26 באג'אנטה; הסטופה משלבת פסל בודהה גדול ויש מעברים מאחורי העמודים, קירותיהם מעוטרים בתבליטים של פסלים. אימוץ בקנה מדה קטן יותר של דגם קרלה.
הצ'איטיות החצובות הקדומות ביותר, בדומה למבני העץ, כללו חדר פנימי מעוגל עם עמודים ליצירת שביל מעגלי סביב הסטופה ואולם מלבני חיצוני לקהילת המאמינים. במהלך הזמן הוסר הקיר המפריד בין הסטופה לאולם ליצירת אולם אפסידלי עם אכסדרת עמודים מסביב לספינה ולסטופה.

הצ'איטיה במערות בהאג'ה היא אולי אולם הצ'איטיה הקדום ביותר ששרד, שנבנה במאה השנייה לפני הספירה. הוא מורכב מאולם אפסידלי עם סטופה. העמודים משתפלים פנימה בחיקוי של עמודי עץ שהיו נחוצים מבחינה מבנית כדי לתמוך בתקרה. התקרה קמרון חבית משובצת בצלעות עץ עתיקות. הקירות מלוטשים בסגנון האימפריה המאורית. לפניה ניצבה חזית עץ מהותית שלא שרדה. חלון גדול בצורת פרסה, חלון צ'איטיה, נפרץ מעל הפתח המקומר וכל אזור האכסדרה נחצב כדי לחקות בניין רב-קומות עם מרפסות וחלונות וגברים ונשים מפוסלים שצפו בסצנה למטה. זה יצר מראה של אחוזה הודית עתיקה. זו, כמו חזית דומה במערות  בדסה דוגמה מוקדמת למה שציין  במאה התשע-עשרה: "בכל מקום... בהודו עיטור אדריכלי מורכב מדגמים קטנים של מבנים גדולים".

בבהאג'ה, כמו בצ'איטיות אחרות, הכניסה שימשה כתיחום בין הקודש לחול. הסטופה בתוך האולם הוסרה כעת לחלוטין מעיני כל מי שבחוץ. בהקשר זה, במאה הראשונה לספירה, הסגידה המוקדמת יותר של הסטופה השתנתה לסגידה לדמות של גאוטמה הבודהה. צ'איטיות היו בדרך כלל חלק ממכלול נזירי, הוויהארה.

המתחמים החשובים ביותר החצובים בסלע הם מערות קרלה, מערות אג'אנטה, מערות אלורה, ,  מערות אוראנגאבאד ומערות נאשיק. עמודים רבים יש עליהם כותרות, לעיתים קרובות עם גילופים של פיל כורע ברך רכוב על בסיסים בצורת פעמון.

אולמות צ'איטיה בנויים
שמאל|ממוזער|250px|אולם צ'איטיה ב, המאה ה-1 לפנה"ס; המנדאפה התחתונה משמאל היא תוספת הינדית מאוחרת יותר.
מספר אולמות צ'איטיה בנויים מחומרים עמידים (אבן או לבנים) שרדו, המוקדמים ביותר בערך באותו זמן כמו המערות החצובות הקדומות ביותר. יש גם כמה חורבות ובסיסים, כמו סוג עגול מהמאה ה-3 לפנה"ס, , שבו סטופה מרכזית הוקפת ב-27 עמודי עץ מתומנים, ולאחר מכן סגורה בקיר לבנים עגול, שיצרה שביל תהלוכה מעגלי מסביב לסטופה. שרידים משמעותיים נוספים של הבסיסים של צ'איטיות בנויות כולל אלה ב, עם הרבה בסיסים עגולים וקטנים, ו.

גם מבנה אפסידלי בסאנצ'י תוארך, לפחות חלקית, למאה ה-3 לפני הספירה: מה שמכונה מקדש 40, אחד המופעים הראשונים של מקדש בנוי בהודו. במקדש 40 יש שרידים של שלוש תקופות שונות, התקופה הקדומה ביותר מתוארכת לעידן מאוריה, מה שכנראה הופך אותה לבת זמנה של יצירת הסטופה הגדולה. כתובת אפילו מעידה שהיא הוקמה על ידי בינדוסארה קיסר מאוריה, אביו של אשוקה.
המקדש המקורי מהמאה ה-3 לפני הספירה נבנה על במת אבן מלבנית גבוהה, 26.52x14x3.35 מטרים, עם שני גרמי מדרגות מזרחה ומערבה. זה היה אולם אפסידלי, כנראה עשוי עץ. הוא נשרף מתישהו במאה ה-2 לפני הספירה. מאוחר יותר הוגדלה הבמה ל-41.76x27.74 מטר ונעשה בה שימוש חוזר להקמת אולם עמודים ובו חמישים עמודים (5X10) מהם נותרו גדמים. בחלק מהעמודים הללו יש כתובות מהמאה ה-2 לפני הספירה.

הבסיס והעמודים המשוחזרים משלושת צדדיו של מקדש 18 בסאנצ'י הושלמו ככל הנראה בעץ ובסכך; זה מתוארך למאה ה-5 לספירה, אולי נבנה מחדש על יסודות קדומים יותר. המקדש ניצב ליד מקדש 17, מקדש קטן בעל גג שטוח עם מנדאפה תחתונה בחזית, מהסוג הבסיסי שעתיד לשלוט במקדשים הבודהיסטים וההינדיים המאוחרים יותר. שני הסוגים שימשו בממלכת גופטה את שתי הדתות.

, הנקרא גם "מקדש טר", הוא כיום מקדש הינדי בעיר . זה היה בתחילה מבנה אפסידלי עצמאי, שאופייני לעיצוב האפסידלי הבודהיסטי הקדום של צ'איטיה גריהא. מבנה זה עדיין עומד על תילו, אך נמצא כעת בחלקו האחורי של המבנה, שכן מבנה מנדאפה בעל גג שטוח נוסף כנראה במאה ה-6 לספירה, אז הוסב המקדש למקדש הינדי. נראה שהמבנה האפסידלי הוא בן זמנו של מקדש האפסידלי הגדול שנמצא ב, תכסילא, שמתוארך ל-30 לפנה"ס-50 לספירה. הוא נבנה כנראה תחת שושלת סאטווהאנה. חזית המקדש האפסידלי מעוטרת בקשת צ'איטיה, בדומה לאלו שנמצאו באדריכלות החצובה בסלע הבודהיסטית. מקדש טריוויקראמה נחשב למבנה העומד העתיק ביותר במהאראשטרה.

מקדש הינדי נוסף שהוסב ממבנה צ'איטיה גריהא בודהיסטי הוא מקדש קפוטסווארה הקטן מאוד ב ב; כאן החדר ישר משני קצותיו, אך עם קמרון לבנים מעוגל לגג שלו, תוך שימוש בזיזים בולטים.

סופו של אולם צ'איטיה
שמאל|ממוזער|250px|מקדש דורגה (איהולה), המאה ה-7 או ה-8.
כנראה אולם הצ'איטיה החצוב האחרון שנבנה היה מערה 10 במערות אלורה, במחצית הראשונה של המאה ה-7. בשלב זה הוחלף תפקידו של אולם הצ'איטיה בוויהארה, שהתפתחה אז לחדרי מקדש עם דמויות בודהה (ניתן להוסיף בקלות לדוגמאות ישנות יותר), ובמידה רבה השתלטה על תפקיד הכינוסים. הסטופה עצמה הוחלפה כמוקד לדבקות ומדיטציה על ידי דמות הבודהה, ובמערה 10, כמו בצ'איטיות מאוחרות אחרות (למשל מערה 26 באג'אנטה), יש בודהה גדול יושב בחזית של הסטופה. מלבד זאת, צורת חלל הפנים אינה שונה בהרבה מהדוגמאות הקודמות מכמה מאות שנים קודם לכן. אבל צורת החלונות בחלק החיצוני השתנתה מאוד, תוך ויתור כמעט מוחלט על החיקוי של אדריכלות העץ, וטיפול עיטורי של המסגרת הרחבה לקשת הצ'איטיה שעתידה להיות סגנון מרכזי בעיטור המקדש מאוחר יותר.

ניתן להדגים את השלב האחרון של מבנה מקדש אולם צ'איטיה על ידי מקדש דורגה (איהולה), מהמאה ה-7 או ה-8. זה מבנה אפסידלי, עם קצוות מעוגלים בקצה קודש הקודשים לשלוש שכבות בסך הכל: הקיר סביב קודש הקודשים, קיר מעבר לזה, ולוג'יה פתוחה עם עמודים העוברים סביב הבניין. זה היה המרחב העיקרי לפריקראמה, פעולת ההקפה או ההליכה סביב הסטופה. מעל קודש הקודשים המעוגל, כיום חדר עם פתח, מתנשא מגדל  קטן יחסית בסטנדרטים מאוחרים יותר, ולמנדאפה יש גג שטוח. לא ידוע כמה זמן נמשכה בניית אולמות צ'איטיה מחומרים צמחיים בכפרים.

מבנים מקבילים
בקתות טודה
ימין|ממוזער|250px|מקדש טודה בהרי נילגרי. רק לכוהן מותר להיכנס בדלת הזעירה
הדמיון הרחב בין צ'איטיות לבקתות המסורתיות שעדיין נוצרו על ידי בני ה של  הוזכר לעיתים קרובות. אלה הם בקתות גולמיות שנבנו עם נצרים כפופים כדי לייצר גגות בצורת קשת, אבל הדגמים של הצ'איטיה היו ככל הנראה מבנים גדולים ומתוחכמים הרבה יותר.

קברים מליקיה
הדמיון בין הקברים מליקיה עם קמרון החבית של אסיה הקטנה מהמאה ה-4 לפנה"ס, כמו , עם העיצוב הארכיטקטוני ההודי של הצ'איטיה (שהחל לפחות מאה שנה מאוחר יותר משנת 250 לפנה"ס בקירוב, עם מערת לומאס רישי), גרם להשערה שהעיצובים של הקברים מליקיה החצובים בסלע הגיעו להודו, או ששתי המסורות נבעו ממקור משותף.

בשלב מוקדם, ג'יימס פרגוסון, ב"מדריך האדריכלות המאויר" שלו, תוך תיאור ההתפתחות המאוד מתקדמת מארכיטקטורת עץ לאדריכלות אבן בתרבויות עתיקות שונות, העיר כי "בהודו, הצורה והבנייה של המקדשים הבודהיסטים הישנים יותר דומים באופן מיוחד לדוגמאות הללו בליקיה".  ואחרים ציינו גם כי "קברים מונוליתיים מליקיה שנחפרו ב ובקסנתוס בחוף הדרומי של אסיה הקטנה מציגים אנלוגיה מסוימת לאולמות צ'איטיה הודיים מוקדמים חצובים בסלע", אחד ממרכיבים נפוצים רבים בין אמנות הודית מוקדמת לאמנות מערב אסיה.

הקברים מליקיה, המתוארכים למאה ה-4 לפני הספירה, הם סרקופגים ניצבים בפני עצמם או חצובים בסלע עם קמרון חבית, המוצבים על בסיס גבוה, עם מאפיינים אדריכליים מגולפים באבן המחקים מבני עץ. למבנים הניצבים יש מספר מקבילים חצובים בסלע. אחד הקברים הניצבים בפני עצמם, , אריסטוקרט מקסנתוס שבליקיה, המתוארך ל-375–360 לפני הספירה, מוצג במוזיאון הבריטי. ניתן לראות השפעות יווניות ופרסיות גם בתבליטים המפוסלים על הסרקופג. קווי הדמיון המבניים עם הצ'איטיה ההודיים, עד לפרטים אדריכליים רבים כמו "אותה צורת גג מחודדת, עם קו רכס", מפותחים עוד יותר ב"מקדשי המערות של הודו". פרגוסון המשיך והציע "קשר הודי", וצורה כלשהי של העברה תרבותית ברחבי האימפריה הפרסית האחמנית. בסך הכל, ההעברה הקדומה של עיצובים מליקיה ליישום במונומנטים חצובים בהודו נחשבת כ"סבירה למדי".

האנתרופולוג דייוויד נאפייר הציע מערכת יחסים הפוכה, בטענה שקבר פייאווה היה צאצא של סגנון קדום מדרום אסיה, ושייתכן שהאיש בשם "פייאווה" היה למעשה  בשם "פלאווה".

נפאל
שמאל|ממוזער|250px|צורה נפאלית של צ'איטיה
בנפאל משמעות המילה "צ'איטיה" שונה. צ'איטיה נפאלית היא לא בניין, אלא אנדרטה של מקדש המורכבת מצורה דמוית סטופה על גבי מסד, לעיתים קרובות מעוטרת בצורה מפורטת. האנדרטות ממוקמות בדרך כלל באוויר הפתוח, לעיתים קרובות במתחמים דתיים, בגובה ממוצע של כארבעה עד שמונה מטרים. הן נבנות לזכר אדם מת על ידי משפחתו על ידי שבטים כגון שרפה ונווארים. הנווארים של עמק קטמנדו החלו להוסיף דמויות של חמש בודהות החוכמה על ארבעת הצדדים של הצ'איטיה, בעיקר לאחר המאה השתים עשרה. הם בנויים עם אבן מגולפת וטיט מבוץ. אומרים שהם מורכבים מה - אדמה, אוויר, אש, מים וחלל.

קמבודיה
ימין|ממוזער|150px|סמן צ'איטיה של מקדש קמבודי, סביב 975–1010
באמנות הקמבודית הקלאסית צ'איטיה היא סמן גבול לאתרים קדושים, עשויים בדרך כלל בקבוצות של ארבעה, הממוקמים על גבול האתר בארבע רוחות השמים. הם בדרך כלל לובשים צורה דמוית עמוד, לעיתים קרובות מכוסים בסטופה, ומגולפים על הגוף.

לקריאה נוספת
 Dehejia, V. (1997). Indian Art. Phaidon: London. 
 Hardy, Adam, Indian Temple Architecture: Form and Transformation : the Karṇāṭa Drāviḍa Tradition, 7th to 13th Centuries, 1995, Abhinav Publications, , 9788170173120, google books
 Harle, J.C., The Art and Architecture of the Indian Subcontinent, 2nd edn. 1994, Yale University Press Pelican History of Art, 
 Jessup, Helen Ibbetson, Art and Architecture of Cambodia, 2004, Thames & Hudson (World of Art), 
 Michell, George, The Penguin Guide to the Monuments of India, Volume 1: Buddhist, Jain, Hindu, 1989, Penguin Books, 

קישורים חיצוניים

 Evolution of Chaitya Halls compiled by students of School of Planning & Architecture, New Delhi
 BUDDHIST ART & ARCHITECTURE

הערות שוליים

קטגוריה:מקדשים בודהיסטיים
קטגוריה:אמנות בודהיסטית