השושלת החפסית

השושלת החפסית (בערבית: الحفصيون בתעתיק מדויק: אלחפציון) הייתה שושלת מוסלמית סונית ממוצא ברבריC. Magbaily Fyle, Introduction to the History of African Civilization: Precolonial Africa, (University Press of America, 1999), 84. ששלטה באיפריקיה (תוניסיה של ימינו, מערב לוב ומזרח אלג'יריה) מ-1229 עד 1574.

 היסטוריה 
 איפריקיה תחת שושלת אל-מוואחידון 
החפסים היו ממוצא ברברי, אם כי כדי לתת לגיטימציה נוספת לשלטונם, הם טענו למוצא ערבי מהח'ליף השני של הראשידון, עומר בן אל-ח'טאב. האב הקדמון של השושלת (שממנו נגזר שמם), היה אבו חפס עומר בן יחיא אל-חינתתי , ברברי מקונפדרציה שבטית הינטאטה, שהשתייכה לקונפדרציה הגדולה יותר של מסמודה במרוקו של היום. הוא היה חבר במועצת העשרה, מהגופים הפוליטיים הבכירים ביותר של אל-מוואחידון, וחבר קרוב של עבדאללה אבן תומארת, מייסד תנועת אל-מוואחידון.

בנו של אבו חפס, אבו מוחמד עבד אל-וחיד בן אבי חפס, מונה על ידי ח'ליף אל-מוואחידון, מוחמד א-נאסר, למושל איפריקיה (שטחי תוניסיה, מזרח אלג'יריה ומערב לוב של ימינו) שם שלט משנת 1207 ועד 1221. הוא כונן את שלטונו בתוניס, שבה בחרו בני אל-מוואחידון כבירה המנהלית של המחוז.  מינויו בא על רקע תבוסתו של יחיא אבן גניה, שפתח במתקפה חמורה נגד סמכות אל-מוואחידון באזור. אבו מוחמד עבד אל-והיד היה בסופו של דבר יעיל למדי בשמירה על הסדר. הח'ליף העניק לו מידה משמעותית של אוטונומיה בשלטון, בין השאר כדי לעזור לשכנעו לקבל את התפקיד הקשה הזה מלכתחילה. זה הניח את הבסיס למדינה חפסית עתידית.  

כשאבו מוחמד עבד אל-וחיד מת ב-1221, ראשי אל-מוואחידון באיפריקיה בחרו בתחילה את בנו, אבו זייד עבד אל-רחמן, כמושל הבא. עם זאת, הח'ליף האלמוחידיני במרקש, יוסוף השני אל-מוסתנסיר, לא הסכים לכך והצליח לבטל זאת ולמנות קרוב משפחה משלו לתפקיד. כאשר נחלשה סמכות אל-מוואחידון במהלך השנים הבאות, ההתנגדות המקומית למושל האלמוחידיני אילצה את הח'ליף האלמוחידיני עבדאללה אל-עדיל למנות בן משפחה חפסי נוסף לתפקיד ב-1226. הוא בחר באבו מוחמד עבדאללה, נכדו של אבו חפס. אחיו של אבו מוחמד עבדאללה, אבו זכריה יחיא, הגיע לתוניס לפניו והחל לשקם את הסדר.  כאשר אל-מאמון, אחיו של עבדאללה אל-עדיל, מרד בסמכותו של האחרון מאל-אנדלוס, אבו זכריה צידד בו, ואילו אבו מוחמד עבדאללה נשאר נאמן לח'ליף במרקש. ניצחונו בסופו של דבר של אל-מאמון הביא לכך שאבו זכריה הופקד על איפריקיה בשנת 1228. 

 עלייה לשלטון 
שנה לאחר מכן, בשנת 1229, אל-מאמון ויתר רשמית על תורת אל-מוואחידון. אבו זכריה השתמש בכך כתירוץ כדי לשלול את סמכותו ולהכריז על עצמו כעצמאי. בשלב זה, לאל-מאמון לא היו האמצעים לעצור אותו או לשלוט מחדש באיפריקיה.  בתחילה הוזכר שמו של אבו זכריה בחוטבה (הדרשה בתפילת יום שישי) עם התואר אמיר, אך ב-1236 או 1237 הוא החל לאמץ את תואר הח'ליף "אַמיר אל-מוּאְמינין" (أمير المؤمنين), כקריאת תיגר ישירה בפני ח'ליף אל-מוואחידון במרקש.  

אבו זכריה סיפח את קונסטנטין (קוסנטינה) ובג'איה (בג'איה) בשנת 1230. בשנת 1234, הוא רדף את יחיא אבן גאניה מהאזור הכפרי מדרום לקונסטנטין בשנת 1234, וסיים את האיום המתמשך הזה. בשנת 1235 הוא כבש את אלג'יר ולאחר מכן ביסס את סמכותו עד לנהר הכליף ממערב. בשנים הבאות הוא הכניע שבטים כפריים שונים, כמו חווארה, אך אפשר לכמה משבטי באנו טוג'ין במרכז המגרב לשלוט בעצמם כמדינות וסאליות קטנות שהבטיחו את גבולותיו המזרחיים. הוא קיבל בברכה פליטים ומהגרים רבים מאל-אנדלוס שנמלטו מהתקדמות הרקונקיסטה. הוא מינה כמה מהם לתפקידים פוליטיים חשובים וגייס גדודים צבאיים אנדלוסיים כדרך להתנגד לכוחן ולהשפעה של האליטות המסורתיות של אל-מוואחידון.

במשך זמן מה, שליט הנאסרים  של אמירות גרנדה באל-אנדלוס, אבן אל-אחמר, הודה לזמן קצר בעצימותו של אבו זכריה בניסיון לגייס את עזרתו נגד הכוחות הנוצרים. בסופו של דבר, ההתערבות החפסית בחצי האי האיברי הוגבלה לשליחת צי לעזרת ולנסיה המוסלמית ב-1238. אבו זכריה גילה עניין רב יותר בניסיון לשחזר חלק מהסמכות הקודמת של האלמוחידון על המגרב והוא עשה ניסיונות להרחיב את שליטתו מערבה יותר. בשנת 1242 הוא כבש את תלמסאן מידי הזיאנים, אך מנהיגם יע'מוראסן  התחמק ממנו. שני המנהיגים הגיעו בסופו של דבר להסכמה, כאשר יגמוראסאן המשיך לשלוט בתלמסאן אך הסכים להכיר רשמית בסמכותו של אבו זכריה. באותה שנה, גם סיג'ילמסה וסאוטה (סבטה) הכירו בסמכותו, אם כי אלה ייפלו מאוחר יותר בשליטת המרינים. מדיניות זו של התפשטות המערב הסתיימה עם מותו של אבו זכריה (1249).

 איחוד וחלוקה 
ימין|ממוזער|200px|מטבע החפסים מעוטר בכתב כופי, מבג'איה, אלג'יריה, 1249–1276
יורשו, מוחמד הראשון אל-מוסתנסיר (שלט 1249–1277), התמקד בגיבוש מדינת החפסים באפריקיה. המדינה נהנתה מהרחבת הסחר הן עם אירופה והן עם אזור סודאן  (דרומית לסהרה). במערב המגרב (מרוקו של היום), המרינים (المرينيون), שעדיין לא ביססו את שלטונם במלואו באזור, הכירו רשמית בסמכותו בשנת 1258. עם נפילת בגדד, ביתם של הח'ליפים העבאסים, באותה שנה, נתפסו החפסים לזמן קצר כשליטים החשובים ביותר של העולם המוסלמי. השריף של מכה, אבו נומאיי, הכיר בו זמנית כח'ליף בשנת 1259.  

במהלך שלטונו התרחש מסע הצלב השמיני הכושל, בראשות לואי התשיעי, מלך צרפת. לאחר הנחיתה בקרתגו, מת לואי מדיזנטריה באמצע צבאו שהושמד ממחלה ב-1270.

לאחר מותו של אל-מוסתנציר בשנת 1277, החפסים היו שסועים בעימות פנימי, שהוחמר בהתערבות מצד אראגון.  זה הביא לפיצול בשושלת: ענף אחד שלט מתוניס במזרח וענף אחר שלט מבג'איה וקונסטנטין במערב. חלוקה זו המשיכה לאפיין את הפוליטיקה החפסית במשך חלק ניכר מתולדותיה, כאשר מאזן הכוחות עובר לעיתים מצד אחד לאחר ועם הצלחות לסירוגין באיחוד שני הענפים תחת שלטון אחד. לאחר הפיצול הראשוני התרחש האיחוד המוצלח הראשון תחת אבו יחיא אבו בכר השני (שלט 1318–1346), שליט הענף המערבי שהצליח להשתלט על תוניס.

 פלישות המרינים ומשבר פנימי 
שלטונו של אבו יחיא אבו בכר נותר בלתי יציב והוא פנה לכרות בריתות עם הזיאנים  (زيانيون) והמרינים ממערב. ההסכם שלו עם השליט המריני, אבו אל-חסן (שלט ב-1331–1348), כללו נישואים לאחותו, שמתה לאחר מכן במהלך משלחת מרינית כושלת בספרד, ולאחר מכן נישואים נוספים לבתו. כשאבו יחיא אבו בכר מת ב-1346, יורשו המיועד, אבו אל-עבאס, נהרג בתוניס על ידי אחיו, עומר, שתפס את השלטון. היועץ של אבו אל-עבאס, אבו מוחמד עבדאללה בן תפרג'ין, שלח מכתב לאבו אל-חסן בו דחק בו להתערב ולפלוש לאיפריקיה. אבו אל-חסן, לאחר שכבר כבש את תלמסאן ב-1337, ניצל את ההזדמנות להתרחב עוד יותר. הוא כבש את תוניס ב-1347 והמושלים החפסים באזור קיבלו את סמכותו.

הפלישה, לעומת זאת, הפרה את מאזן הכוחות לטובת השבטים הערבים הבדואים, שהמרינים לא הצליחו לסחוף אותם. אבן תפרג'ין, שקיווה להיות מוצב בשלטון על ידי המרינים, ברח למצרים. המצב באיפריקיה התפתח לאי-סדר ויריבות פנימיות נוספות, ואבו אל-חסן נאלץ לחזור מערבה ב-1349, בין השאר כדי להתמודד עם הפיכה של בנו, אבו אינאן. אבן תפרג'ין חזר לאיפריקיה ובתמיכת בדואים הציב בן צעיר נוסף של אבו יחיא אבו בכר, אבו אישאק, כשליט.  אבו אינאן, לאחר שלקח בהצלחה את כס המלכות מאביו, פלש לאיפריקיה שוב וכבש את תוניס באוגוסט 1357, אך עד מהרה נאלץ על ידי חייליו לנטוש את האזור. הוא חזר מערבה, ושמר על השליטה רק בקונסטנטין ובערי המגרב המרכזי לזמן מה.

 שיא ההתפשטות 
ממוזער| עמוד כפול מכתב היד של הקוראן שהוענק למסגד הקסבה על ידי הסולטן אבו פארס עבד אל-עזיז השני  בחודש מרץ 1405; אצור ב.
לאחר שהסתיים האיום המריני, נכשלו הניסיונות לאחד מחדש את החפסים עד שאבו אל-עבאס אחמד השני (שלט 1370–1394), האמיר של בג'איה וקונסטנטין, כבש את תוניס ב-1370. כשליט ומנהיג צבאי מוכשר, הוא כונן מחדש את הסמכות החפסית בתנאים חזקים יותר, וריכז את הכוח במידה רבה יותר מאי פעם. בינתיים, הזיאנים והמרינים היו עסוקים בעניינים פנימיים.

תחילת מלכותו לא הייתה קלה שכן ערי הדרום מרדו בו. עם זאת, הסולטאן החדש החזיר לעצמו את השליטה במהירות: הוא כבש מחדש את טוזר (1404), את גאפסה (1401) ואת ביסקרה (1402), הכניע את השלטון השבטי באזורי קונסטנטין ובג'איה (1397–1402), ומינה את המושלים של אזורים אלו. הוא התערב גם נגד שכניו מהמערב והמזרח. הוא סיפח את טריפולי (1401) ואת אלג'יר (1410–1411). ב-1424, הוא הביס את הסולטאן הזיאני, אבו מאלכ עבד אל-וחיד, והציב זיאני נוסף, אבו עבדאללה מוחמד הרביעי, על כס המלכות של תלמסאן כווסאל שלו. בשנת 1428, האחרון הסתבך במלחמה נוספת עם אבו מאלכ עבד אל-וחיד – שזכה כעת לתמיכתו מהחפסים – ולבסוף הוחלף בקרוב משפחה זיאני נוסף בעזרתו של אבו פארס עבד אל-עזיז ב-1431. בערך באותה תקופה (כנראה ב-1426), אבו פארס עבד אל-עזיז עזר גם למנות את עבד אל-חק השני על כס המלכות המריני בפאס - תחת שלטון אבו זכריה יחיא אל-וטאסי - ובכך השיג ממנו הכרה של ריבונות החפסים.

בשנת 1429 תקפו החפסים את האי מלטה ולקחו 3,000 עבדים, אם כי לא כבשו את האי. קאיד רידאבן היה המנהיג הצבאי במהלך המתקפה. הרווחים שימשו לתוכנית בנייה גדולה ולתמיכה באמנות ותרבות. עם זאת, הפיראטיות עוררה גם פעולות תגמול מצד הנוצרים, שפתחו מספר פעמים בהתקפות ומסעות צלב נגד ערי החוף החפסיות, כמו מסע הצלב הברברי  (1390), מסע הצלב בונה  (1399) ולכידת ג'רבה ב-1423.

אבו פארס עבד אל-עזיז השני מת ב-1434 במהלך משלחת נוספת נגד תלמסאן. יורשו, אבו עמרו עות'מאן, זכה לתקופת שלטונו הארוכה ביותר מכל החפסים (שלט בשנים 1435–1488). הוא המשיך במידה רבה את השלטון החזק של קודמיו, אך הוא נאלץ להתמודד עם אתגרים גדולים יותר, כולל פוליטיקה פנימית, שבטים בדואים לא שקטים בדרום והוואטסים במערב.

עות'מאן כבש את טריפוליטניה ב-1458 ומינה מושל באוארגלה ב-1463.Braunschvig 1940, p. 260 הוא הוביל שתי משלחות לתלמסאן בשנים 1462 ו-1466 והפך את הזיאנים לווסאלים שלו, בעוד שגם מדינת וואטאסיד במרוקו קיבלה את סמכותו רשמית. המגרב כולו היה לפיכך לזמן קצר תחת שליטה של החפסים.

 נפילה 
במאה ה-16 החפסים נקלעו יותר ויותר למאבק הכוחות בין ספרד לקורסירים הנתמכים על ידי האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים כבשו את תוניס ב-1534 והחזיקו בה במשך שנה אחת, וגירשו את השליט החפסי מולאי חסן. שנה לאחר מכן תפס מלך ספרד וקיסר האימפריה הרומית הקדושה קרל החמישי את תוניס, גירש את העות'מאנים והחזיר את מולאי חסן כמשלם מס עובד הבסבורגי.Roger Crowley, Empires of the Sea, faber and faber 2008 p. 61 בשל האיום העות'מאני, החפסים היו וסאלים של ספרד לאחר 1535. העות'מאנים שוב כבשו את תוניס ב-1569 והחזיקו בה במשך ארבע שנים. דון חואן מאוסטריה כבש אותה מחדש ב-1573. העות'מאנים כבשו מחדש את תוניס ב-1574, ומוחמד השישי, הח'ליף האחרון של החפסים, הובא לקונסטנטינופול והוצא להורג בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם ספרד ורצונו של הסולטאן העות'מאני לקבל את התואר ח'ליף כמי ששלט כעת במכה ומדינה.

 כלכלה 
החפסים, עם מיקומם באיפריקיה, היו עשירים בחקלאות ובמסחר. במקום להציב את הבירה בערים יבשתיות כמו קירואן, נבחרה תוניס כבירה בשל מיקומה על החוף כנמל המקשר את הים התיכון המערבי והמזרחי. סוחרים נוצרים מאירופה קיבלו מובלעות משלהם בערים שונות על חוף הים התיכון, תוך קידום סחר חוצה ים תיכוני. תחת החפסים, המסחר והיחסים הדיפלומטיים עם אירופה הנוצרית גדלו באופן משמעותי, אולם פיראטיות נגד ספנות נוצרית גדלה גם כן, במיוחד בתקופת שלטונו של עבד אל-עזיז השני (1394–1434). עד אמצע המאה ה-14, אוכלוסיית תוניס גדלה ל-100,000. לחפסים היה גם חלק גדול בסחר חוצה סהרה דרך נתיבי השיירות מתוניס לטימבוקטו ומטריפולי לאפריקה שמדרום לסהרה.

 תרבות 
 פעילות אינטלקטואלית 
החפסים היו פטרונים יעילים של תרבות וחינוך. הם היו הראשונים שהכניסו את המדרסות למגרב. : 209  האוריינות הערבית והחינוך הדתי גברו אפוא, כאשר קירואן, תוניס ובג'איה אירחו מסגדים אוניברסיטאיים מפורסמים. קירואן המשיכה לשמש כמרכז של האסכולה המאלכית לדוקטרינה הדתית. : 37 כשהמרכז הפוליטי של המדינה עבר לתוניס, המסגד הגדול של אל-זייטונה, המסגד הראשי של העיר, הפך למרכז הלימוד המוביל במדינה. השפעה רבה על התרבות היו מהגרים מאל-אנדלוס, שאבו זכריה עודד להגיע לממלכתו במאה ה-13. בין הדמויות החשובות ביותר היה ההיסטוריון והאינטלקטואל המפורסם, אבן ח'לדון.

 ארכיטקטורה 
ממוזער|הצריח של מסגד הקסבה של תוניס, שנבנה בתחילת התקופה החפסית
החפסים היו בונים משמעותיים, במיוחד תחת שלטונם של מנהיגים מצליחים כמו אבו זכריה (1229–1249) ואבו פארס (1394–1434), אם כי לא הרבה מהאנדרטות שלהם שרדו בשלמותן עד ימינו. בעוד קירואן נותרה מרכז דתי חשוב, תוניס הייתה הבירה והחליפה אותה בהדרגה כעיר הראשית של האזור והמרכז העיקרי של חסות אדריכלית. בניגוד לארכיטקטורה מערבה יותר, האדריכלות החפסית נבנתה בעיקר מאבן (ולא מלבנים או לבני בוץ) ונראה כי היא כללה הרבה פחות עיטורים. בסקירת ההיסטוריה של האדריכלות בעולם האסלאמי המערבי, החוקר ג'ונתן בלום מעיר כי נראה כי האדריכלות החפסית "התוותה במידה רבה מסלול בלתי תלוי בהתפתחויות במקומות אחרים במגרב".

מסגד הקסבה של תוניס היה מהעבודות הראשונות בתקופה זו, שנבנה על ידי אבו זכריה (השליט החפסי העצמאי הראשון) בתחילת שלטונו. בתוכנית הקומה שלו היו הבדלים ניכרים ממסגדים קודמים מתקופת אל-מוואחידון, אך הצריח, שהושלם ב-1233, מזכיר דמיון רב מאוד לצריח של מסגד הקסבה הקודם במרקש שנבנה על ידי אל-מוואחידון. יסודות נוספים מהתקופה החפסית בתוניס כוללים את מסגד חליק (המאה ה-13) ומסגד אל-הווא (1375). ארמון בארדו (היום מוזיאון לאומי) הוקם גם הוא על ידי החפסים ב, והוא מוזכר ברישומים היסטוריים לראשונה בתקופת שלטונו של אבו פארס. : 208 החפסים ביצעו שיפוצים משמעותיים גם במסגד הגדול הקדום בהרבה של קאירואן - שיפצו את תקרתו, חיזוק קירותיו, ובנו או בנו מחדש שניים משערי הכניסה שלו בשנת 1293 - וכן במסגד הגדול של אל-זייטונה בתוניס.

החפסים הכניסו לאזור גם את המדרסות הראשונות, החל במדרסה אל-שמאעייה שנבנתה בתוניס ב-1238 (או בשנת 1249 לפי כמה מקורות : 296 ). אחריו הגיעו רבים אחרים (כמעט כולם בתוניס) כמו מדרסה אל-הווא שנוסדה בשנות ה-1250, מדרסה אל-מרידיה (1282) ומדרסה אל-אונקייה (1341). עם זאת, רבות מהמדרסות המוקדמות הללו השתמרו בצורה גרועה או שונו במידה ניכרת במאות השנים מאז הקמתן. המדרסה אל-מונתסיריה, שהושלמה בשנת 1437, היא בין המדרסות השמורים ביותר בתקופת החפסיד.

 דגלים 

 השליטים החפסים 
מס'שםתאריך לידהתאריך פטירהשלטוןהערות –אבו מוחמד עבד אל-ואליד אבן אבי חאפסלא ידוע12221207–1222לא סולטאן, אלא שליט מקומי קטן –אבו מוחמד עבדאללה אבן עבד אל-וחידלא ידוע12291222–1229לא סולטאן, אלא שליט מקומי קטן1אבו זכריה יחיא12035 באוקטובר 12491229–12492מוחמד הראשון אל-מוסתנסיר122812771249–12773יחיא השני אל-ואתיקלא ידוע12791277–12794אבראהים הראשוןלא ידוע12831279–12835עבד אל-עזיז הראשוןunknown128312836אבן אבי עומראלא ידוע12841283–12847אבו חפס עומר אבן יחיאלא ידוע12951284–12958עבו עסידא מוחמד השני1279ספטמבר 13091295–13099אבו יחיא אבו בכר אש-שהידלא ידועספטמבר 1309130910אבו ל-באקה חאליד אן-נאסרלא ידוע13111309–131111עבד אל-וחיד זכריה אבן אל-לחיאני125313261311–131712אבו דרבה מוחמד אל-מוסתנסירלא ידוע13231317–131813אבו יחיא אבו בכר השנילא ידוע19 באוקטובר 13461318–134614אבו ל עבאס אחמדלא ידוע1346134615אבו חפס עומר השנילא ידוע13471346–134716אבו אל-עבאס אחמד אל-פאדל אל-מותוואכיללא ידוע13501347–135017אבו אישאק אבראהים השניאוקטובר או נובמבר 133619 פברואר 13691350–136918אבו ל-באקה ח'אליד השנילא ידוענובמבר 13701369–137019אחמד השני13293 ביוני 13941370–139420עבד אל-עזיז השני1361יולי 14341394–143421אבו עבד אללה מוחמד אל מונתסירלא ידוע16 בספטמבר 14351434–143522אבו עמר עות'מאןפברואר 1419ספטמבר 14881435–148823אבו זכריה יחיא השנילא ידוע14891488–148924עבד אל-מואמיןלא ידוע14901489–149025יחיא זכריהלא ידוע14941490–149426אבו עבדאללה מוחמד הרביעי אל-מותווכללא ידוע15261494–152627מוחמד החמישי (“מולאי חסן”)לא ידוע15431526–154328אחמד השלישיבערך 1500אוגוסט 15751543–1569כיבוש עות'מאני (1569–1573)29מוחמד השישילא ידוע15941573–1574

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:תוניסיה: היסטוריה