פמיניזם שמן

פמיניזם שמן (באנגלית: Fat feminism) היא תנועה חברתית המשלבת בין רעיון חיוביות הגוף אצל נשים עם השמנת יתר, לבין נושאים פמיניסטיים של שוויון, צדק חברתי וניתוח תרבותי המבוסס על משקלה של אישה. פמיניזם שמן דוגל בקבלה גוף האישה ללא קשר למשקלה, כמו גם בביטול הטיות שחוות נשים שמנות באופן ישיר או עקיף. הרעיון משלב בין תנועת קבלת ההשמנה (Fat acceptance movement) לבין זכויות האישה. התנועה יוצאת כנגד שמנופוביה סקסיסטית ונגד אפליה על רקע משקל עודף. פמיניזם שמן מערבי עכשווי פועל לפירוק מבני כוח מדכאים המשפיעים באופן לא פרופורציונלי על נשים ממעמד נמוך, תרבות דיאטה, פוביה משומן, ייצוג בתקשורת, הגבלת יכולת אישית ואפליה בעבודה על רקע מדדי הגוף.

 היסטוריה 
 1960–1970 
ענף זה של הפמיניזם השמן מוצאו מהגל השלישי של הפמיניזם בסוף שנות ה-60. הארגון הלאומי לנשים לא הכיר בפמיניזם השמן כזרם פמיניסטי בפני עצמו ובשנת 1964 הקימו נשות הזרם ארגון מחתרתי משלהן לדימוי גוף נשי חיובי. ב-1967 פורסם המאמר של לו לודרבק "יותר אנשים צריכים להיות שמנים!". בשנת 1969 הוקמה בארצות הברית האגודה הלאומית לקידום קבלת השומן NAAFA  הפועלת למען שיפור איכות החיים של הסובלים מהשמנת יתר.ממוזער|חברות הקולקטיב הפמיניסטי - Pretty Porky & Pissed Off (PPPO)המניפסט לשחרור השומן מאת ויויאן מאייר וג'ודי פריספיריט ראה אור בשנת 1973. המניפסט תיאר את האפליה של אנשים שמנים כסקסיזם. בד בבד אופנת הדוגמניות הרזות מאוד הפכה לאופנתית. באותה עת שחקניות מפורסמות ופמיניסטיות כמו גלוריה סטיינם וג'יין פונדה האמינו שהסרת תכונות גופניות "נשיות", נחוצה כדי להתקבל לחברה הנשלטת על ידי גברים. ב-1978 יצא לאור הספר "השומן הוא נושא פמיניסטי" מאת סוזי אורבך, הנחשב לספר הפמיניסטי השמן הראשון.

 1980–2000 
ארגונים ופרסומים נוספים שיצאו כנגד אפליה על פי גודל גוף, נוסדו בתקופה זו. הגיליון הראשון של The Magazine for Large Women Radiance יצא לאור בשנת 1984, בעוד שמותגי בגדים למידות גדולות נמצאו במיעוט. במקביל עלתה הדאגה מהפרעות אכילה בשנת ה-90 כאשר מגזינים רבים השתמשו בדוגמניות רזות כדי לייצג דימוי גוף שדוף כאידיאל היופי והתזונה הבריאה. ארגון הפמיניזם השמן הגיש תביעות נגד תוכניות דיאטה בגין הונאה. NAAFA הוציא מחקר שמצא כי 95-98% מהדיאטות נכשלות תוך חמש שנים. בנוסף ציינה האגודה כי התעשייה הרפואית החלה לתייג 65 מיליון אמריקאים כ"שמנים", ולאחר מכן פיתחה נהלים חדשים, מוצרים וכדורים כדי "לרפא" את בעיית השמנת יתר שהם יצרו. כתוצאה מכך, הצטרפו פמיניסטיות נוספות למחאה במדיקליזציה של ההשמנה אל מול הפופולריות הגוברת של תעשיית הדיאטה והכושר.

הפמיניזם השמן הפך למוכר יותר בשנות ה-90 כאשר בפעם הראשונה נתמך על ידי הארגון הלאומי לנשים שאימץ עמדה נגד אפליית נשים שמנות והקים כוח משימה לדימוי גוף חיובי. בשנת 1992 השיקה מרי אוונס יאנג, את "היום הבינלאומי ללא דיאטה" , שהפך למסורת שנתית. ב-1993 הגישה טוני קסיסטה תביעה נגד חנות בסנטה קרוז, קליפורניה שאליה לא התקבלה לעבודה בגלל ממדי גופה. בית המשפט העליון בקליפורניה פסק לטובתה ויצר תקדים של אפליה על בסיס משקל. עם זאת, מחקר שנערך באוניברסיטת ייל ב-2018 הראה כי 10% מהנשים ו-5% מהגברים עדיין חווים אפליה בגלל משקלם במסגרת העבודה.

במהלך שנות ה-90 עלו עוד ועוד ארגונים חברתיים של פמיניזם שמן ופעילים צעירים בלטו בתנועות החברתיות Zine  , the riot grrrl, וה-Fat acceptance movement  והביאו למרכז השיח הציבורי גישות שונות של פמיניזם שמן. ביניהם התנועה החברתית "שמן! אז מה?" לאנשים שאינם מתנצלים על הגודל שלהם. בשנת 1996 נוסד (PPPO) Pretty Porky & Pissed Off , קולקטיב אומנות מיצג קנדי שהקימו אקטיביסטיות שהשתמשו בגופן כאמצעי התנגדות לשפה מפלה, וכנגד פרקטיקות תרבותיות, חברתיות ומדיניות שהטו תפיסות שליליות כלפי הגוף השמן. מטרת הקולקטיב הייתה לטפח ייצוגים ומסרים חיוביים של אנשים שמנים באמצעות מייצגים והופעות.
ממוזער|פסל ברונזה של שתי נשים "אני חושב/ת על עצמי" מאת מריאן לינדברג דה גיר 2005  הצבה של אישה רזה מול אישה שמנה מוצגת כמחאה נגד האובססיה של החברה המודרנית למראה החיצוני.
בסוף שנות ה-90 החלה להתפתח גישת ה"בריאות בכל מידה" Heaith At Every Size (HAES) שדחתה את הפרדיגמה הטוענת לבריאות מבוססת משקל. עסקים החלו לחשוב מחדש על פעילות גופנית על מנת לקדם תנועה למען תנועה ולא כמטרה לירידה במשקל ולהדגיש הקשבה לגוף. בשנת 1996 נוסדה על ידי אליזבת סקוט וקוני סובצ'ק גישת "חיוביות הגוף" The Body Positive שנוצרה כדי לעזור לאנשים לפתח טיפול עצמי מאוזן, משמח ויחסים עם גופם. בשנת 1998 אירחה NAAFA צעדה בלוס אנג'לס כדי למחות על האפליה וההטרדה של גופים שמנים.

 2000–2010 
בשנות ה-2000 נרשמה עלייה בפמיניזם השמן, שבאה לביטוי ברשתות החברתיות באינטרנט, באינסטגרם ובאקטיביזם. על בסיס הרעיוני של HAES, נוסדה בשנת 2003 האגודה למגוון מידות ובריאות. התנועה הפכה למכילה יותר, נגישה ורחבה לעוד צורות של הדרה על בסיס השמנת יתר. כתבי בלוגים כינו את קבלת השמנות "הפתורספיקה" וזכו לפרסום חיובי במיינסטרים. הבלוגריות האקטיביסטיות קייט הארדינג  ומריאן קירבי הוציאו בשנת 2009 ספר לעזרה עצמית שנקרא "שיעורים מתחום השומן: עזבו את הדיאטה והכריזו על שביתת נשק עם הגוף שלכן". הספר עסק בנושאים שונים כגון הגוף החיובי, בריאות בכל גודל ועוד.

באותה התקופה היה הלך הרוח הציבורי שנוי במחלוקת בנוגע לתרבות הדיאטה, המדיקליזציה של השומן, הפתולוגיזציה של גופים שמנים, והסנטימנטים כלפי "מגפת ההשמנה". כתגובה לדעות קדומות מבוססות משקל, החלו יותר עובדים להגיש תביעות נגד מעסיקיהם בגין אפליה במקום העבודה, וגילו שלרוב המדינות אין חוקים ספציפיים למניעת אפליה על בסיס משקל. פרקטיקות פוגעות באו לידי ביטוי בגלל פרצות בחוקים נגד אפליה שלא היו ספציפיים מספיק כדי להגן עליהם. לדוגמה, בשנת 2013, מלצריות בקזינו באטלנטיק סיטי תבעו את מעסיקן שהכריח את הנשים העובדות לקחת חומרים משלשלים על מנת לרזות. הבוס שלהן אפילו ערך שקילות חובה ואסר עליהן לעלות מעל 7% ממשקל גופן.

 2010–הווה 
זמן קצר לאחר שהנשיא ברק אובמה החל את כהונתו הראשונה, החלה הגברת הראשונה מישל אובמה בקמפיין בשם "בואו נזוז" כדי למשוך את תשומת הלב להשמנה באמריקה ולעודד אנשים להתאמן, לאכול בריא ולרדת במשקל. הקמפיין ספג ביקורת על כך שהוא משתמש במונחים רפואיים ופתלוגיים כלפי אנשים שמנים, תוך שימוש באידאולוגיות של ירידה במשקל כמטרה אוניברסלית, ואינו מתייחס לבריונות והאפליה שאנשים שמנים בכל הגילאים חווים.

בתקופה זו החלה להופיע חיוביות הגוף בצרכנות. בשנת 2015 השיקה חברת הקמעונאות Lane Bryant  קמפיין בכינוי ImNoAngel# בתגובה ישירה להעדפתה של ויקטוריה סיקרט לסטנדרטים של אידיאל היופי הנשי הרזה. הקמפיין הציג מגוון רחב של דוגמניות במידות גדולות ששיתפו את העובדה שהן מרגישות סקסיות. קמפיין ImNoAngel# נועד להעצים את כל הנשים לאהוב כל חלק בעצמן, והשתלב עם העמותה "אני יפה" (I am BEAUTIFUL) ששמה לה למטרה בניית הערכה עצמית וכישורי מנהיגות בקרב נערות ונשים צעירות בעלות ממדי גוף גדולים.

בשנת 2016 הפיקה חברת הצעצועים מאטל את "Curvy Barbie". קו זה של ברביות כלל בובות שהיו בכל הצורות, הגדלים והמוצאים האתניים השונים. בתחילת 2017 חלה מגמה חדשה של פמיניסטיות כמו ג'יין קראב ברשתות החברתיות, שבהן פורסמו גופים שמנים, זזים רוקדים ונהנים, במטרה לחגוג את כל צורות הגוף ולעודד חיוביות הגוף. קראב הוציאה לאור ספר על חיוביות הגוף בשם Body Positive Power. תנועות רבות החלו להגיב על הבלעדיות של תצוגות אופנה במיינסטרים כמו תצוגות ויקטוריה סיקרט. אנשים בעלי עודף משקל יזמו קמפיין אופנה משלהם באמצע רחובות סואנים, שבו הם מציגים צורות גוף שונות. קו ההלבשה התחתונה של ריהאנה, Savage X Fenty, כלל דגמים של גזעים וגופים רבים.

באפריל 2018 הוצגו בגדי ים אדומים על סוגי גוף ועל אנשים עם מוגבלויות במסגרת תצוגת אופנה של שרה גרטס.  ג'מילה ג'מיל, המייסדת של iWeigh, נאבקה באינסטגרם כדי לשנות את המדיניות שלהם בנושא תרבות דיאטה בפרסומות ובתקשורת. המחאה נחלה הצלחה כאשר החל מספטמבר 2019 נכנסה מדיניות לאינסטגרם שכאשר תמונה מציגה מוצר הרזיה או הליך קוסמטי שעולים כסף, צופים מתחת לגיל 18 לא יוכלו לראות את הפוסט. באופן דומה, אינסטגרם תסיר פוסטים המעלים "טענה פלאית" לגבי המוצרים או הדיאטות המוצגות.

 הקשר בין גודל הגוף לפמיניזם 
הסטיגמה הנדבקת לנשים שמנות קשורה לתנועה הפמיניסטית מכיוון שהפמיניזם בבסיסו פועל להשגת שוויון בין המינים בכל היבטי החיים. פמיניזם שמן פועל נגד דיכוי והדרה של נשים שמנות הזוכות לכמות לא פרופורציונלית של יחס שלילי בשל גודל גופן. הקשרים בין הגודל לבין המגדר הם לב ליבו של הפמיניזם השמן מכיוון שאפליה ודעות קדומות מתרחשות לרוב כתוצאה ממגדר ומבנה גוף. הקשרים בין שומן לפמיניזם סובבים סביב החוויות השונות שמבנה הגוף עשוי לייצר בשילוב עם מצב סוציו-אקונומי, גזע, מגדר, נטייה מינית וזהויות אחרות. ההצטלבות של גודל גוף עם גזע, מעמד חברתי, רפואה ובריאות, מייצרת תפיסות חברתיות ומטמיעה מדיניות סביבתית.

 תפיסות תרבותיות מסורתיות 
הפמיניזם השמן מבקר את התפיסה החברתית המסורתית המודדת את ערכן של נשים על פי המראה החיצוני שלהן, לפי כך נשים סובלות משמנופוביה הרבה יותר מגברים. הפמיניזם השמן טוען כי נשים עם השמנת יתר מתקשות להתקבל לעבודה וסובלות מאפליה הן על רקע משקלן והן על רקע מינן. פמיניזם שמן מקדם את רעיון הגוף החיובי לנשים ואנשים שמנים אשר סובלים באופן מסורתי מסטראוטיפים סקסיסטיים כגון עצלנות, גרגרנות וחולי שמקורם בתפיסות חברתיות של העולם המערבי המודרני.

לפי גישת הפמיניזם השמן, נשים הפכו לרוב האוכלוסייה המחפשת את הגוף האידיאלי הרזה, כאשר הודעות מהתקשורת ממשיכות לעשות דמוניזציה לגוף הנשי השמן. תיאורים שליליים של גודלי גוף גדולים מנכיחים את הנרטיב שגוף שמן הוא בעיה שיש להתבייש בה. תיאורים שליליים כאלה מוטבעים בקמפיינים נגד השמנת יתר המשתמשים ברובם בתמונות של נשים שמנות כחולות ומודרות ובנשים רזות כבריאות ורצויות. פמיניזם שמן פועל למען מיגור התפיסה שהמשקל קובע את ערך האדם כתפיסות שהשתרשו בתודעה המערבית כלפי הגוף הנשי המלא.

 מעמד חברתי וסוציו-אקונומי 
פמיניזם שמן מתייחס להשמנה כסוגיה פמיניסטית מכיוון שלנשים, ובמיוחד נשים הבאות ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, יש סיכוי גבוה יותר לסבול מהשמנת יתר. נשים שמנות שבאות ממעמד חברתי נמוך סובלות עוד יותר מאפליה תעסוקתית וסטריאוטיפים כגון אי-שליטה באכילה ועצלות, תוך התעלמות מהעובדה שמעמד סוציו-אקונומי עלול ליצור חוסר גישה לתוצרת טרייה ולסחורות בעלות ערך תזונתי. ההצטלבות של מעמד, מגדר ואפליה גופנית פירושו שנשים גדולות ממעמד נמוך עשויות לחוות רמות שונות של השלכות חברתיות ומוסדיות, כמו גם נשים שמנות קוויריות או נשים שמנות בעלות מוגבלות. פמיניזם שמן מאיר על הקשר בין הדרת מבנה הגוף השמן לבין אפליה מעמדית בחברה, וטוען שאפליה על רקע מדדי גוף מבטאת גם אפליה על רקע מעמד חברתי.

 רפואה ובריאות 
פמיניזם שמן מדגיש כי "השמנת יתר" הוא מונח שנטבע על ידי הקהילה הרפואית, אשר לעיתים קרובות מבקשת לפתח ולמכור מוצרים ונהלים חדשים לתיקון "מגפת השמנת היתר". פמיניסטיות שמנות באות כנגד התפיסה הרווחת בתרבות המערבית המקשרת באופן אוטומטי בין רזון לבריאות, ובהתאמה בין השמנה לחולניות, וטוענות כי אין לכרוך בין נשים שמנות לנשים חולות באופן רפואי חד משמעי מכיוון שנשים רבות עם עודף משקל הן בריאות וחזקות. פמיניסטיות שמנות טוענות כי הגדרת השמנת יתר כמגפה, האדרת תרבות הדיאטה, הפצת תרופות הרזיה, מעודדות נשים להיכנס למסגרת מדכאת שיש בה הבטחת שווא לגוף בעל צורה אחת הגמונית שעונה לתפיסת אידיאל היופי המערבי . פמיניזם שמן שם לו למטרה לחזק את התפיסה בחברה כי נשים שמנות הן בריאות ויפות כפי שהן, ואין לקשר באופן אוטומטי בין מבנה גופן למחלות מגוונות המשויכות לכלל האוכלוסייה.

 מדיה ותקשורת 
התקשורת ממלאת תפקיד מרכזי הן ביצירה והן בשחזור ערכים סוציו-תרבותיים של הגוף. דוגמה לכך ניתן לראות את תפקיד הגוף בפרסומות אופנה, שם, טוען הפמיניזם השמן, ממחישים באופן גורף את אידיאל היופי באמצעות בגדים על נשים רזות ומוערכות הגמונית. הפמיניזם השמן מאיר על העובדה כי הגוף המלא נעדר על פי רוב ממודעות פרסומת. ההדרה של הגוף השמן מהמדיות החברתיות ומהתקשורת, מעלה את ההשארה בציבור כי אכן קיים חשש בריאותי רציני הנובע מבעיות השמנה. פמיניזם שמן מבקר את השפעת המסרים השליליים של גופים מרכזיים בחברה כגון רפואה-תקשורת-חינוך המהדהדות את הדרתו של הגוף השמן כחולני ומכוער. באופן דומה, רואה הפמיניזם השמן את השפעת פרסומות הדיאטה במדיה החברתית ובתקשורת כעשויה להוביל משתמשים לנסות להשיג גוף בעל ערך תרבותי הגמוני, מה שעלול לגרום להפרעות אכילה, לדיאטה לא בטוחה ולצורות אחרות של ירידה מזיקה במשקל ובעיות קשות בדימוי גוף של נשים בכל הגילאים.

 ביקורת 
מבקרי הפמיניזם השמן הצהירו שיש בעיות משמעותיות בתנועה, שרבות מהן קיימות בהדרה ובייצוג. המבקרים טענו שפמיניזם שמן יכול לגרום לשיימינג ולהדרה של אנשים עם סוגי גוף אחרים, שכן בלימודי שומן יש לפעמים פריבילגיה לנערה עם עודף משקל וחיסרון לילדה רזה. מבקרים אחרים טענו שלפמיניזם שמן ותנועות חיוביות לגוף מתעלמות מנשים שאינן לבנות, שמנות ובעלות יכולת, וכן שאנשים עם מוגבלות לעיתים מודרים מהשיח ומהפעולה הדומיננטיים בתנועה.

 ראו גם 
 דימוי גוף
 הטרוטופיה
 נומי לאם
 אידיאל היופי הנשי באפריקה

 לקריאה נוספת 
 התאוריה של מישל פוקו: הטרוטופיה, תל אביב-יפו: רסלינג 2003, תרגום ואחרית דבר: אריאלה אזולאי; מהדורה מחודשת 2010

 קישורים חיצוניים 
 היסטוריה של פמיניזם שמן 

 "השמנים בישראל עוברים חוויות משפילות במרפאות", כתבה באתר "כמוני - חברים לבריאות"
 האגודה הלאומית לקידום קבלת השומן NAAFA
 "היום הבינלאומי ללא דיאטה", כתבה בפורטל EatWell
 "כוח חיוביות הגוף", הרצאה ביוטיוב של ג'יין קראב

 הערות שוליים 

קטגוריה:זרמים בפמיניזם
קטגוריה:פמיניזם ובריאות
קטגוריה:שמנות והזנות יתר