טדי וילסון

תיאודור שו וילסון (באנגלית: Theodore Shaw Wilson; 24 בנובמבר 1912 – 31 ביולי 1986) היה פסנתרן ג'אז אמריקאי. תואר על ידי המבקר סקוט יאנוב כ"פסנתרן הסווינג המובהק". סגנון הפסנתר שלו היה עדין, אלגנטי ו-וירטואוזי והושפע מארל היינס ומארט טייטום. הוא ניגן בהקלטות של רבים מגדולי הג'אז, כולל לואי ארמסטרונג, לנה הורן, בני גודמן, בילי הולידיי ואלה פיצג'רלד. הוא היה מהמוזיקאים השחורים הראשונים שהופיעו בצורה בולטת לצד מוזיקאים לבנים. בנוסף לעבודתו הענפה כנגן בלהקה וכסיידמן (נגן לצד הנגן הראשי), וילסון הוביל להקות משלו והקלטות משלו מסוף שנות ה-20 ועד שנות ה-80.

 חייו 
 נעורים 
וילסון נולד באוסטין, טקסס. הוריו היו מורי בית ספר, וכך חינוכו המוזיקלי המוקדם החל בגיל 6 בפסנתר. לאחר מכן למד כינור, אבוב וקלרינט במכון טסקיגי בטסקיגי, אלבמה.

 1929 עד תחילת שנות ה-30 
וילסון עבר לדטרויט עם אחיו המוזיקאי גאס וילסון. וילסון החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 1929 עם הלהקה של ספיד ווב. מ-1930 היה הפסנתרן של להקת מילטון סניור, תפקיד שהיה לפני כן של ארט טייטום. לאחר סיבוב הופעות עם הלהקה בשיקגו, נשאר בשיקגו ועבד עם לואי ארמסטרונג ותזמורתו בין 1931–1933. הוא למד תחת ארל היינס בתזמורת Grand Terrace Cafe Orchestra של היינס לפני שעבר לניו יורק כדי להופיע עם ה-Chocolate Dandies של בני קרטר ב-1933.

 אמצע שנות ה-30 עד אמצע שנות ה-40 
ב-1935, בעת ג'אם עם בני גודמן וקרל בלינגר במסיבת בית שערכה מילדרד ביילי, הם משכו את תשומת ליבו של המפיק ג'ון האמונד, שארגן להם מפגשי הקלטות. הקלטות אלו הפכו לבסיס של שלישיית בני גודמן, שהורכבה מגודמן, וילסון והמתופף ג'ין קרופה (ולאחר מכן ליונל המפטון). השלישייה הופיעה בהפסקות של להקת גודמן. בהצטרפות לשלישייה, וילסון הפך לאחד המוזיקאים השחורים הראשונים שהופיעו בצורה בולטת בקבוצה משולבת גזעית.

האמונד סייע בהשגת חוזה לווילסון עם ברונסוויק מ-1935 עד 1939, להקלטת עיבודי סווינג לוהטים של שירים פופולריים, מתוך מחשבה על שוק הג'וקבוקס הגדל. בשנים הללו השתתף במפגשים רבים עם מוזיקאי סווינג כמו לסטר יאנג, רוי אלדרידג', צ'רלי שייבר, רד נורבו, באק קלייטון ובן ובסטר. 38 מהקלטותיו היו להיטים, בעיקר הקלטות ג'אז קאמרי עם זמרות בהן לנה הורן, הלן וורד, אלה פיצג'רלד, מילדרד ביילי ובילי הולידיי. בילי הולידיי וטדי וילסון הקליטו ארבע עשרה הקלטות יחד ב-1935. מ-1939 עד 1942 הקליט עבור קולומביה רקורדס. הוא עזב את הלהקה של גודמן והקים להקה בת 15 חברים ב-1939, אבל הפרויקט נמשך רק כשנה. ב-1944 חזר להיות סיידמן, נגן צד בסקסטט של בני גודמן והקשר המוזיקלי שלו עם גודמן נמשך עד 1962. באמצע שנות הארבעים התמקד בהקלטות אולפן, הופעות על המסך ושידורי רדיו, במקום לנגן על במות ציבוריות.

 קפה סוסייטי 
לאחר פירוק הלהקה הגדולה שלו, וילסון הקים סקסטט שהופיע בקפה סוסייטי מ-1940 עד 1944. שם הוביל מופעי ג'אז בשם "ג'אז קאמרי" עם תזמורת ריקוד שכללה אותו ואת פרנקי ניוטון, אד הול ובילי הולידיי. הוא כונה "המרקסיסט מוצרט" על ידי הווארד "סטרץ'" ג'ונסון בשל תמיכתו במטרות השמאל: הוא הופיע בקונצרטים לטובת כתב העת The New Masses ועבור Russian War Relief, ועמד בראש ועדת האמנים לבחירת בנימין ג'יי דייוויס, חבר מועצת ניו יורק שהתמודד מטעם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. מאוחר יותר, ה-FBI השעה את פעילותו בשידור, ברדיו ובפעילויות חברתיות בטענה שהוא מעורב בקומוניזם.

 סוף שנות ה-40 ושנות ה-50 
מ-1945 עד 1952 לימד וילסון בבית הספר ג'וליארד. לאחר מכן סייר באירופה, כולל בסקנדינביה, אנגליה, סקוטלנד, גרמניה, הולנד ושווייץ. בשנות ה-50 הקליט עבור ורב רקורדס. וילסון הופיע בתור עצמו בסרטי הקולנוע "הוליווד" (1937) ו"סיפורו של בני גודמן" (1955). מאוחר יותר עבד כמנהל מוזיקלי בתוכנית "המופע של דיק קאבט".

 אחרית ימיו 
וילסון התגורר בפרוורי הילסדייל, ניו ג'רזי. הוא היה נשוי שלוש פעמים, כולל לכותבת השירים איירין קיצ'ינגס. הוא הופיע כסולן ועם קבוצות פיקאפ עד שנותו האחרונות, כולל הובלת שלישייה עם בניו תיאודור וילסון בבס וסטיבן וילסון בתופים.

בשנת 1979 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד למוזיקה ממכללת ברקלי למוזיקה.

הוא מת מסרטן הקיבה בניו בריטניה, קונטיקט, ב-31 ביולי 1986, בגיל 73. הוא נקבר בבית הקברות פיירוויו בניו בריטניה. בנוסף לתיאודור וסטיבן, לווילסון היו שלושה ילדים נוספים, ויליאם, ג'יימס (ג'ים) ודיון.

 סגנון מוזיקלי 
וילסון נחשף לראשונה לג'אז בהאזנה למוזיקה של דיוק אלינגטון, ארל היינס, לואיס ארמסטרונג ופאטס וולר. לאחר מכן פיתח סגנון מוזיקלי המבוסס על סגנונותיהם של ארט טייטום וארל היינס. את ההשפעה של טייטום ניתן לאתר בריצות המהירות של יד ימין בדומה לאלה של טייטום. עם זאת, הנגינה של וילסון התמקדה ברעיונות הרמוניים דיאטוניים "פנימיים" המבוססים על שלשות והרחבות. הוא גם אלתר בהתבסס על התפתחות מלודית לירית. נגינתו מאופיינת בהבעה דינמית עקבית עם מגע אלגנטי. הריצות המתמשכות שלו והתיאום הקצבי הרגוע עם טון נקי ואחיד היו קשורים לאישיותו העצורה ולחוויה שלו עם בני גודמן תחת הפרדה גזעית. וילסון תרם למודרניזציה של הסגנון הפסנתרני בניגוד לנגינת הפסנתר הגולמית של הארלם סטרייד.

תוך כדי עיבוד של קול עשירי ביד שמאל וניגון אוקטבה כפולה דמוית קרן ביד ימין בסגנון ארל היינס, הוא רדף אחר מרקם קל עם רעיונות קצביים פשוטים וסגנון מלודי בודד בהשוואה לסגנון המורכב של היינס.

הוא ניגן עם מוזיקאי ביבופ כמו צ'ארלי פרקר ודיזי גילספי במהלך עבודתו כנגן צד, אך סגנונו היה מבוסס על ארפג'ו בטון אקורדים והרמוניה דיאטונית. נגינתו ב"קונגו בלוז" עבור Red Norvo והסקסטט שלו ב-1945, למשל, מדגימה את הניגוד הסגנוני בין וילסון לבין דיזי גילספי וצ'רלי פארקר.

סגנונו של וילסון השפיע על פסנתרנים אחרים, בהם מרי לו ויליאמס בת זמנו, מל פאוול, בילי קייל, ג'ס סטייסי וג'ו בושקין.Berendt, Joachim-Ernst. The jazz book : from ragtime to the 21st century. pp. 369–370. ISBN 978-1-61374-602-8. OCLC 1313256341.

 אלבומים נבחרים 
שמאל|ממוזער|וילסון בחזרה של בני גודמן, 1950

 סולו 
 1942: Columbia Presents Teddy Wilson
 1972: With Billie in Mind (Chiaroscuro)
 1983: Alone (Storyville)

 בתור מנהיג 
 1944: Teddy Wilson Sextet (The Onyx Club New York Original Live Recordings)
 1949: Teddy Wilson Featuring Billie Holiday
 1952: Runnin' Wild (MGM)
 1952: Just A Mood – Teddy Wilson Quartet Starring Harry James & Red Norvo (Columbia EP B-1569/5-1277)
 1955: The Creative Teddy Wilson (Norgran) – also released as For Quiet Lovers (Verve)
 1956: Pres and Teddy (Verve) with Lester Young
 1956: I Got Rhythm (Verve)
 1956: Intimate Listening (Verve)
 1956: These Tunes Remind Me of You (Verve)
 1957: The Impeccable Mr. Wilson (Verve)
 1957: The Teddy Wilson Trio & Gerry Mulligan Quartet with Bob Brookmeyer at Newport (Verve)
 1957: The Touch of Teddy Wilson (Verve)
 1959: Mr. Wilson and Mr. Gershwin (Columbia)
 1959: Gypsy in Jazz (Columbia)
 1959: And Then They Wrote... (Columbia)
 1963: Teddy Wilson 1964 (Cameo)
 1967: Moonglow (Black Lion)
 1968: The Noble Art of Teddy Wilson (Metronome)
 1973: Runnin' Wild (Black Lion)
 1976: Live at Santa Tecla
 1980: Teddy Wilson Trio Revisits the Goodman Years
 1990: Air Mail Special

 בתור נגן צד 
 1933–1942: Billie Holiday, The Quintessential Billie Holiday (Volumes 1-9); Lady Day: The Complete Billie Holiday on Columbia 1933–1944 (Columbia)
 1935: Mildred Bailey, Mildred Bailey and Her Alley Cats (Columbia)
 1935–1939: Benny Goodman, The Complete RCA Victor Small Group Recordings (RCA)
 1938: Benny Goodman, The Famous 1938 Carnegie Hall Jazz Concert (Columbia)
 1946-1947: Sarah Vaughan, The Chronological Classics: Sarah Vaughan 1946–1947 (Classics)
 1954: Ben Webster, Music for Loving (Norgran)
 1973: Eiji Kitamura, Swing Special
 1974: Phoebe Snow Phoebe Snow (album) (Shelter Records)
 1975: Eiji Kitamura, Teddy and Eiji- Live Session
 1980: Eiji Kitamura, Teddy Wilson Meets Eiji Kitamura

 קישורים חיצוניים 


 Teddy Wilson on BlueBlackJazz.com

 Teddy Wilson music, papers, and artifacts, Institute of Jazz Studies, (Rutgers University)

 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי טקסס
קטגוריה:אוסטין: אישים
קטגוריה:אמני קולומביה רקורדס
קטגוריה:סגל בית הספר ג'וליארד
קטגוריה:מובילי ביג בנד
קטגוריה:נגני ג'אז: פסנתרנים
קטגוריה:מוזיקאי ג'אז
קטגוריה:פסנתרנים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1912
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1986