אוניות המערכה מסדרת אילינוי

אוניות המערכה מסדרת אילינוי הייתה קבוצה של שלוש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של צי ארצות הברית שהוזמנו בתחילת המאה ה-20. שלוש האוניות, אילינוי, אלבמה וויסקונסין, נבנו בין 1896 ל-1901. הן היו סדרת מעבר; הן שילבו התקדמות על פני תכנונים קודמים, כולל צריחי התותחים המודרניים הראשונים לסוללה הראשית, ותותחים משניים חדשים מהירי ירי, אבל הן גם היו אוניות המערכה האמריקאיות האחרונות שהכילו טכנולוגיות ישנות כמו דוודי צינורות אש ושריון הארווי. הן היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי  בשני צריחים דו-קניים, הנתמכים בסוללה משנית של 14 תותחי . לאוניות הייתה מהירות מתוכננת של 16 קשרים (30 קמ"ש), למרות שהן חרגו מהמהירות הזו בפער משמעותי.

שלוש האוניות שירתו במגוון תפקידים ומיקומים לאורך הקריירה שלהן. אילינוי שירתה עם השייטת הצפון אטלנטית והשייטת האירופית בתחילת הקריירה שלה, בעוד ויסקונסין שימשה כאוניית הדגל של צי האוקיינוס השקט ולאחר מכן בצי האסייתי. אילינוי ואלבמה החלו את השייט של הצי הלבן הגדול בדצמבר 1907 מהחוף המזרחי של ארצות הברית, אם כי עד שהן הקיפו את דרום אמריקה ועצרו בקליפורניה, אלבמה נאלצה לעזוב את הצי עקב בעיות במכונות. ויסקונסין הצטרפה שם לצי והמשיכה איתו עד לסיום המסע בפברואר 1909. כל שלוש האוניות עברו מודרניזציה ב-1909 ושירתו בצי האטלנטי לזמן קצר.

עד 1912, כל שלוש האוניות צומצמו לצי המילואים והן הועסקו בעיקר כספינות הכשרה. הן המשיכו בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם הראשונה, והכשירו אנשי צוות להפעיל את המנגנון של ספינות מלחמה ואוניות תובלה למאמץ המלחמתי. שלוש האוניות הוצאו משירות עד 1920. אילינוי הושאלה למיליציה הימית של ניו יורק והוסבה לנשקייה צפה. שמה שונה לפריירי סטייט ב-1941, ובסופו של דבר היא נמכרה לגריטה ב-1956. ויסקונסין נגרטה ב-1922, בעוד שאלבמה הוטבעה כספינת מטרה בספטמבר 1921 בניסויי הפצצה עם שירות האוויר של צבא ארצות הברית.

 תכנון 
עבודת התכנון על מה שהפך לסדרת אילינוי החלה ב-25 במרץ 1896, כאשר אדמירל משנה ג'יי. ג. ווקר כינס ועדה כדי לשקול עיצובים עתידיים של אוניות מערכה. באותה תקופה, אוניית המערכה המודרנית היחידה בשירות הייתה אינדיאנה עם בולט נמוך; אוניית המערכה עם בולט גבוה איווה וסדרת קירסיירג' עם בולט נמוך היו בבנייה. מכיוון שלצי היה ניסיון מועט עם אוניות מערכה מודרניות, השאלה הייתה אם לחזור על אחד מעיצובי הבולט הנמוך, שהתאים להגנת החוף, לבנות איווה נוספת, או לבקש עיצוב חדש לגמרי. מועצת ווקר קבעה שתכנון אחר של אוניית מערכה חופית לא יהיה זהיר, מכיוון שלארצות הברית יש קווי חוף ארוכים ולכן האוניות החדשות יצטרכו להיות בעלות יכולות שייט טובות יותר מהעיצובים של אינדיאנה או קירסיירג'.

משחקי מלחמה שניהלו הצי הובילו להגדרה כי השוקע לא יהיה יותר מ- על מנת לאפשר לאוניות להיכנס לנמלים הרדודים יחסית של חוף המפרץ. למגבלה זו הייתה השפעה משמעותית על העיצוב; כדי לעמוד בזה, המשקל יצטרך להישמר למינימום, מה שמנע העתקת העיצוב של איווה על הסף, אלא אם כן החימוש הראשי יקטן מתותחי  לתותחי 12 אינץ' (305 מ"מ). הדירקטוריון לא היה מוכן לעשות את הוויתור הזה, ולכן נדרש עיצוב חדש. בנוסף, המועצה קבעה כי תותחי ה-8 אינץ' (203 מ"מ) של הסוללה המשנית היו מיותרים, שכן למרות שיכלו לחדור את שריון בתי התותחים הדקים יותר על אוניות מערכה של האויב, הפגזים הנפיצים שהם ירו לא חדרו דרך השריון. במקום זאת, המועצה החליטה כי תותח 6 אינץ' חדש מהיר ירי יהיה עדיף. זה גם יפשט את אספקת התחמושת, מכיוון שיהיה רק קליבר משני אחד.

הדירקטוריון קבע שפריסת השריון של עיצוב סדרת קירסיירג' מספיקה ואימץ אותה ללא שינוי עבור האוניות החדשות. עם זאת, הם השליכו את הצריחים המרוכזים של סדרת קירסיירג' על ידי הרכבת רוב התותחים המשניים בסוללה באמצע האונייה. עיצוב צריח חדש לסוללה הראשית אומץ; במקום הצריחים הישנים והעגולים בסגנון מוניטור של אוניות קודמות, העיצוב של אילינוי כלל צריח מאוזן עם שריון משופע בחזית. מכיוון שהוא היה מאוזן, זה ימנע מהאונייה לנטות כאשר הסוללה הסתובבה לכל אחד מצדדי הרוחב, כפי שהיה במקרה של אינדיאנה. הקונגרס האמריקני אישר שלוש אוניות מערכה חדשות ב-10 ביוני 1896; משרד הבנייה והתחזוקה פרסמה את בקשותיה למכרזים מחברות בניית הספינות האמריקאיות השונות שנים עשר ימים לאחר מכן. חוזים עבור האוניות החדשות, שייקראו אילינוי, אלבמה ווויסקונסין, הוענקו ב-28 באוגוסט.

 מאפיינים כלליים ומכונות 
אוניות הסדרה היו באורך של  בקו המים ובאורך כולל של . רוחב האוניות היה  והשוקע היה . ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה 11,565 טונות ארוכות (11,751 טונות) וההדחק המרבי 12,250 טונות ארוכות (12,450 טונות) בעת הבנייה, הותקנו עליהן תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו בתרני כלוב ב-1909. היה להם צוות של 40 קצינים ו-496 מלחים. הצוות גדל ל-690–713 מאוחר יותר במהלך שירותן. ההיגוי נשלט באמצעות הגה יחיד, ולאוניות היה רדיוס סיבוב של  במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש). הגובה המטאצנטרי הרוחבי של האוניות היה .

האוניות הונעו על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים, שהניעו שני מדחפים. שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט). קיטור סופק על ידי שמונה דוודי צינורות אש פחמיים שנפלטו לתוך זוג ארובות שהיו מסודרות זו לצד זו. הן היו האוניות האחרונות של הצי האמריקאי שהשתמשו בדוודי צינורות אש; העיצובים הבאים השתנו לדוודי צינורות מים יעילים וקלים יותר. מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש), למרות שהן עלו על הביצועים המתוכננים שלהן בניסויים, כאשר אילינוי הגיעה למהירות של 17.45 קשרים (32.32 קמ"ש) מהספק של 12,757 כוחות סוס (9,513 קילוואט). האוניות יכלו לאחסן עד  של פחם, שאיפשר להם להפליג לטווח שיוט של 4,190 מיילים ימיים (7,760 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).

 חימוש 
האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ)/35 קליבר בשני צריחי תותחים דו-קניים על קו האמצע, לפני ומאחורי המבנה העילי. תותחים אלו ירו פגזים במשקל  עם מטען הודף של אבקה חומה במשקל , אם כי זה הוחלף במטען אבק שרפה נטול עשן במשקל , במהירות לוע של . לתותח היה טווח של , אם כי תקנות הצי קבעו פתיחה באש רק בטווח של ; אפילו זה היה מעבר לטווח שבו התותחנים באותה עת יכלו לפגוע בצורה מהימנה. בטווח של , הפגזים יכלו לחדור  של פלדה. התותח ירה בקצב איטי, ודרש 320 שניות בין היריות. התותחים הותקנו בצריחי Mark IV, שטווח ההגבהה שלהם היה 15 מעלות עד -5 מעלות. הצריחים דרשו מהתותחים לחזור לזווית הגבהה של 2 מעלות לטעינה חוזרת. אחסון התחמושת היה 60 פגזים לכל תותח.

הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר Mark IV, אשר הונחו בתאים משוריינים בגוף האונייה. הם ירו פגזים במשקל  במהירות לוע של . להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, הן נשאו 16 תותחי 6-פאונד (57 מ"מ (2.2 אינץ')) מותקנים בתאים משוריינים לאורך צד הגוף ושישה תותחי 1-פאונד (37 מ"מ (1.5 אינץ')). תותחים אלו ירו פגזים במשקל  ו-, בהתאמה. כפי שהיה מקובל עבור אוניות ראשה של התקופה, אוניות הסדרה נשאו ארבע צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) במשגרים רכובים על הסיפון. הם היו מצוידים בתחילה בעיצוב Mark II Whitehead, שנשא ראש נפץ במשקל  והיה לו טווח של  במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש).

 שריון 
כל שלוש האוניות היו מוגנות בשריון הארווי; הן היו האוניות האחרונות של הצי האמריקני שהסתמכו לחלוטין על פלדת הארווי. חגורת השריון הראשית של האוניות הייתה בעובי  מעל מחסני התחמושת וחללי המכונות והצטמצמה לעובי  בקצה התחתון. זה הצטמצם בהדרגה לעובי  לכיוון החרטום. מחיצות רוחביות בעובי  חיברו את שני הקצוות של החגורה המרכזית ואת הברבטות של הסוללה הראשית. הסיפון המשוריין של האוניות היה בעובי  על החלק השטוח, עם דפנות משופעות בעובי  מקדימה; הדפנות המשופעות מאחור היו בעובי . לצריח הניתוב היו דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ) עם גג בעובי .

לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי  וגגות בעובי , והברבטות התומכות היו עם חיפוי שריון בעובי  על הצדדים החשופים שלהם. החלק של הברבטות שהיו מאחורי חגורת השריון צומצם לעובי . שריון בעובי  הגן על הסוללה המשנית, והחצי התחתון של שריון בתי התותחים היה מגובה במגורות פחם, מה שהגביר את רמת ההגנה. מחיצות נגד ריסוק בעובי  הונחו בין כל אחד מהתותחים המשניים כדי לצמצם את האפשרות של פגז אחד שישבית כמה תותחים.

 אוניות הסדרה 
+נתוני בנייה שם האונייה המספנה הונחה הושקה הוכנסה לשירות אילינוי (BB-7) Newport News Company Building and Drydock 10 בפברואר 1897 4 באוקטובר 1898 16 בספטמבר 1901 אלבמה (BB-8) ויליאם קראמפ ובניו 2 בדצמבר 1896 18 במאי 1898 16 באוקטובר 1900 ויסקונסין (BB-9) איגוד מפעלי ברזל 9 בפברואר 1897 26 בנובמבר 1898 4 בפברואר 1901

 היסטוריית שירות 
ימין|ממוזער| ויסקונסין בערך 1909–1910 לאחר המודרניזציה שלה
החל מכניסתן לשירות, אלבמה ואילינוי שירתו בשייטת הצפון-אטלנטית. שתי האוניות ביקרו באירופה במהלך הקריירה המוקדמת שלהן, ואילינוי שימשה כאוניית הדגל של השייטת האירופית לזמן קצר ב-1902. היא עלתה על שרטון בטעות מחוץ לאוסלו, נורווגיה, ב-1902 וחזרה לשייטת הצפון-אטלנטית בינואר 1903. ויסקונסין, שנבנתה בחוף המערבי של ארצות הברית, שימשה במקום זאת בצי האוקיינוס השקט כאוניית הדגל שלה. ב-1903, היא הועברה לצי האסייתי, ונשארה שם עד סוף 1906 כשחזרה לקליפורניה.

אילינוי ואלבמה הובילו את הצי הלבן הגדול בשייט העולמי שלו שהחל בדצמבר 1907. ויסקונסין הצטרפה לצי לאחר שהקיף את דרום אמריקה ביולי 1908; אלבמה נאלצה לעזוב את הצי עקב נזק למנוע שדרש תיקונים. אלבמה נותקה יחד עם אוניית המערכה מיין; שתי האוניות המשיכו את המסע באופן עצמאי ובמסלול מקוצר מאוד. לאחר מכן חצו שאר האוניות את האוקיינוס השקט ועצרו באוסטרליה, הפיליפינים וביפן לפני שהמשיכו הלאה דרך האוקיינוס ההודי. הן עברו את תעלת סואץ וסיירו בים התיכון לפני שחצו את האוקיינוס האטלנטי, והגיעו להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909 לסקירת צי עם הנשיא תאודור רוזוולט.

שלוש האוניות עברו מודרניזציה לאחר שובן ב-1909; משנת 1912, הן צומצמו לשירות מילואים והועסקו כספינות הכשרה לצוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית ומיחידות המיליציות הימיות. הן המשיכו בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם הראשונה, שאליה נכנסה ארצות הברית ב-6 באפריל 1917. האוניות הכשירו אנשי חדר מכונות, שומרים חמושים לספינות סוחר והתמחויות נוספות. לאחר הכניעה הגרמנית בנובמבר 1918, רוב אוניות המערכה של הצי האטלנטי שימשו כאוניות תובלה להובלת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת. עם זאת, אוניות הסדרה אילינוי לא הועסקו במשימה זו, בשל טווחן הקצר וגודלן הקטן, מה שלא יאפשר מספיק מקומות לינה נוספים.

אוניות הסדרה שירתו עם הצי רק זמן קצר לאחר המלחמה, עדיין כספינות אימונים. עד 1920, שלוש האוניות הוצאו משירות. ויסקונסין נמכרה לגריטה בינואר 1922 ונגרטה. אילינוי הוסבה לנשקייה צפה עבור המיליציה הימית של ניו יורק; שמה שונה לפריירי סטייט ב-1941, היא שימשה בתפקיד זה עד 1956, אז גם היא נמכרה לגריטה. אלבמה קיבלה סוף מרהיב יותר כספינת מטרה לניסויי הפצצה שנערכו עם שירות האוויר של צבא ארצות הברית בספטמבר 1921. היא נפגעה מכמה פצצות, כולל פצצות זרחן לבן ופצצות חודרות שריון במשקל , לפני שהוטבעה בסופו של דבר.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:אוניות מערכה בצי ארצות הברית
קטגוריה:סדרות של אוניות מערכה