אפחאם אל-יהוד

אִפְחַאם אל-יַהוּד, או בשמו המלא: בַּד'ל אל-מג'הוּד פִי אִפְחַאם אל-יהוּד (בערבית: بذل المجهود في إفحام اليهود) ותרגומו השתקת היהודים או המאמץ להבסת היהודים בוויכוח, הוא ספרו הפולמוסי של היהודי שהתאסלם סמואל אל-מוגרבי. הספר מכיל בחלקו הראשון אוטוביוגרפיה של המחבר ואת הסיבות להתאסלמותו. בחלקו השני מוצגות שורת טענות מוסלמיות נגד היהדות, רובן מתוך פסוקי המקרא.
ממוזער|הר סהנד, הנשקף מהעיר מראגה. כיום באיראן
הספר, שנכתב במראגה, איראן, מונה כ-15,000 מילים בשפה הערבית. הוחל בכתיבתו ב-16 בנובמבר 1163, ערב חג הקורבן המוסלמי, ולאחר כ-4 שנים נוספו לו סיפורי החלומות של המחבר, שלדבריו היו הזרז הסופי להתאסלמותו.

 רקע 
רוב הספרות הפולמוסית באסלאם בימי הביניים מטבע הדברים הוקדשה ליריביהם הגדולים בכמותם, הנוצרים. אך טענות פולמוסיות נגד היהדות נמצאות כבר בקוראן עצמו ובמסורות החדית'.

מאחר שבאסלאם קיבלו עקרונית את אמיתות נבואות משה (מוסא) וישו (עיסא), אחד הנושאים שהעסיקו את אנשי הדת הייתה השאלה היכן מרומזת עלייתו של האסלאם בברית הישנה והחדשה. בהנחה שאכן יש בנבואתם רמזים לאסלאם, יש צורך להסביר מדוע הנוצרים והיהודים אינם מקבלים עליהם את תורתו של מוחמד.

הספר "אפחאם אל-יהוד" נועד לתת מענה לשאלות אלה מול היהדות באופן ממוקד. מחד הוא מציג רמזים בתנ"ך למוחמד ולעליית האסלאם, ומאידך מנסה להסביר מדוע היהודים לא השתכנעו ברמזים אלה. זאת בנוסף לסיפורו האישי של המחבר, שהמיר את דתו מיהדות לאסלאם, והסיבות שהובילו לכך.

 האוטוביוגרפיה 
הספר מחולק לשתי חטיבות עיקריות: האוטוביוגרפיה וגוף הספר. באוטוביוגרפיה מספר אל-מוגרבי את השתלשלות העניינים שגרמו לו בסופו של דבר להתאסלם. בתחילה המחבר פרס רק את תובנותיו הרציונליות-שכליות לגבי ההתאסלמות, אך ארבע שנים מאוחר יותר הוא הוסיף לאוטוביוגרפיה שלו גם את הטריגר שדחף אותו בסופו של דבר לכך: שני חלומות. עם זאת, במספר מקומות לאורך הספר הוא מדגיש כי הסיבות העיקריות שהובילו אותו היו ההגיון והשכל, ולא החוויות האישיות.

באוטוביוגרפיה מתאר המחבר כי נולד כיהודי לאביו רבי יהודה אבן אבון שהגיע מהעיר פאס במרוקו (ועל שמה נקרא "אל-מוגרבי", דהיינו "המרוקאי"), מחבר הפיוט עת שערי רצון להיפתח. מוצא אימו חנה מהעיר בצרה שבעיראק, והשתדכה עם אביו בבגדאד. סמואל נולד להם לאחר תקופת עקרות, ולכן נקרא בשם שמואל על שם שמואל הנביא, שהתגלה בחלום לאימו.

אל-מוגרבי מספר על לימודיו מגיל צעיר, ביניהם לימוד חמשת חומשי התורה עד גיל 13, ולימודי מתמטיקה, אלגברה, גאומטריה אוקלידית ואסטרונומיה עוד לפני הגיעו לגיל 18. במקביל גם למד רפואה ורוקחות, בין היתר אצל המלומד היהודי אבו אל-ברכאת מבגדאד, שהתאסלם בסוף ימיו. בנוסף, כבר מנערותו נמשך לשירה, דיוואנים, סיפורים ומיתוסים, שהציתו בתורם את סקרנותו לגבי ההיסטוריה. במסגרת התעניינותו זו בהיסטוריה, הוא למד את כתביהם של ההיסטוריון מוחמד אל-טברי וההיסטוריון והוזיר אבן-מסקווַיה (مسكويه, 932–1030). בספריהם קרא על האירועים סביב עלייתו של מוחמד, בקרבות בדר וח'ייבר, ועל ההצלחות המפתיעות של הכוחות המוסלמים להביס את האימפריה הפרסית בקרב אל-קאדסיה ואת האימפריה הביזנטית בקרב הירמוך.
ממוזער|כתב יד של הקוראן מהמאה ה-12, מתוארך לתקופת השושלת הסלג'וקית ומקורו באזור מראגה. מוצג כיום במוזיאון קליבלנד לאמנות
הקריאה המרובה בספרות הערבית חידדה את הבנתו בשפה ואיכויותיה. זו בתורה הובילה את אל-מוגרבי להכיר באופן בלתי אמצעי את אעג'אז אל-קוראן, רהיטותו הפלאית של הקוראן בשפה הערבית. יחד עם זאת, הדבר שהשפיע עליו יותר מכל הוא הקריאה בספר ההודי כלילה ודימנה, שתורגם לערבית. בספר זה הוצג הרעיון כי השכל והרציונל צריך להוביל אותנו, ולא המסורת.

לטענת אל-מוגרבי, גם המסורות של הדתות השונות התחילו בשלב שבו ראשוניהן הפעילו שיפוט הגיוני, ועל כן אין עדיפות בולטת לדת אחת על חברתה, שכן אי אפשר להשוות בין חוכמתם של בני הדור הראשון לדת אחת, לבין מקביליהם באחרת. לדבריו, לא רציונלי לקבל רק מסורת אחת ובו זמנית לדחות את כל האחרות. בנוסף, גם לא רציונלי לדחות את כולן, בשל השפעתן הטובה על המוסר והחברה.

תובנותיו אלו גרמו לו לקבל את המסורות גם על ישו ומוחמד, בנוסף על עיקרי המסורת היהודית על נבואת משה, ועל כן הבין שעליו להפוך למוסלמי. אך הוא התעכב עם המרת דתו כל עוד חי עם אביו, שאותו העריך וכיבד. הטריגר להתאסלמות הגיע בדמות שני חלומות שחלם בליל שישי, בתשיעי לחודש השנים עשר (חודש ד'וּ-אַלְחִגַ'ה), בשנת 558 לספירה המוסלמית (15 בנובמבר שנת 1163 לספירת הנוצרים, י' בכסלו ד'תתקכ"ד בספירה העברית).

 החלום הראשון - הנביא שמואל 
בחלומו הראשון הוא ראה אנשים רבים נחפזים לעץ גדול הניצב במדבר. לשאלתו, הם ענו לו שלמרגלותיו יושב שמואל הנביא. אל-מוגרבי הצטרף אליהם ומצא בצל העץ איש זקן, הדור פנים ושערו לבן מאוד, מעיין בספר. הזקן חייך אליו וקרא לו בשמם המשותף, שמואל, ואז הראה לו בספר את הפסוק  ().

אל-מוגרבי כותב שהוא ידע שהפסוק מדבר על שמואל הנביא, שהיה משבטו ובדרגתו של משה (שהיו שניהם משבט לוי). הוא חשב שהנביא רוצה להתפאר בפסוק הזה, ולכן החמיא לנביא על הזכות להיבחר בידי אלוהים. אך הנביא רק כעס וציטט לו את הפסוק  (). להבנתו, בפסוק זה נרמז מקום מושבו של ישמעאל אביהם האפונימי של הערבים, על פי ספר בראשית שבו נכתב .

בשלב זה אל-מוגרבי כבר הבין שהנביא מתכוון לשליחותו של מוחמד. אך הנביא נפרד ממנו בכעס, על כך שאל-מוגרבי משתהה מלהתאסלם. החלום הסתיים ואל-מוגרבי התעורר, קם, רחץ את ידיו והתפלל. לאחר פרק זמן קצר הוא נרדם שוב והחל לחלום בשנית.

 החלום השני - הנביא מוחמד 
ממוזער|גונבאד-א סורך, מבנה ה"כיפה אדומה" בעיר מראגה, שנבנה בימיו של אל-מוגרבי
בחלום השני הוא מצא את עצמו ברחוב הומה, כאשר אדם שהוא לא הכיר, לבוש בבגדי סופי עני, ניגש אליו וקורא לו להיפגש עם שליח אללה, מוחמד. אל-מוגרבי צעד אחריו בהתרגשות לתוך בית שבו היה מסדרון אפלולי, ובקצהו חצר שבה כניסות לשני אולמות, בהם שהו מספר גברים חמושים המתכוננים למסע. הנביא מוחמד, שבדיוק נתקל בו כבמקרה, במעבר בין האולמות, לבש בגדים לבנים וטורבן וחייך אליו. אל-מוגרבי מיהר לברכו, לאחוז בידו ולהצהיר את השהאדה כשהוא מתעלם מהחמושים סביב ופונה לנביא לבדו.

הנביא ציווה עליו להתכונן ולהצטרף אליו למסע לכיבוש העיר ר'מְדאן (غمدان, פרלמן בתרגומו שיער שמדובר ב-Khumdan בירת סין), שטרם נכבשה בידי האסלאם. הדרך באותם ימים לסין הייתה רק דרך הים הצהוב שנחשב מסוכן להפלגה. למרות רתיעתו מהפלגה בים, אל-מוגרבי החליט להתמסר לציווי הנביא.

הוא נפרד מהנביא וחזר לרחוב ההומה במראגה, שם ראה שלושה מפמליית הנביא חמושים בכלי נשק פשוטים, שהביאו אותו להתרגשות ודמעות מתוך שינה על הזכות להצטרף למלחמת הקודש של הנביא. בשלב זה התעורר והחליט להתאסלם עוד באותו יום, ערב חג הקורבן המוסלמי. באותו יום הוא גם החל לכתוב את הספר, אפחאם אל-יהוד.

 השתקת היהודים 
בחטיבה העיקרית של הספר, מציג המחבר מגוון טענות נגד היהדות ובעד האסלאם, ועיקרן שאוב מתוך מקורות היהדות דווקא.

 אפשרות ביטול חוקי האל - נסח' 
הספר מציג שורת ניסיונות לבסס מתוך התנ"ך את הטענה לפיה אלוהים יכול לבטל את חוקיו (נסח', نسخ), ועל כן גם הקוראן יכול לבטל את התורה. זאת בניגוד לאמונה היהודית בנצחיות התורה. הוא מביא את הציוויים שקדמו למתן תורה, כגון האיסור על רצח ב, הציווי על ברית המילה ב וכדומה. הוא טוען כי גם אם היו מצוות לפני מתן תורה - משמעות נתינתה היא תוספת לחוקים, שבעצמה מוכיחה כי שינוי בחוקי האל הוא אפשרי.

בנוסף, היהודים אינם נטהרים באפר פרה אדומה מאחר שזה נמנע מהם. לכן הם מודים שהם טמאים בטומאה חמורה יותר מטומאת נידה הניתנת להסרה במקווה, ולמרות זאת שומרים על דיני הנידה, שלא בהתאם לחוק המקורי. אם הם יאמרו שזה מבוצע בשל פסיקה הלכתית, מחלוקות הפוסקים יוכיחו שאלוהים גם מחוקק וגם יכול לבטל את חוקיו.

כך גם בתפילות, היהודים מבקשים על קיבוץ הגלויות ובניית ירושלים, והם צמים את הצומות לזכר החורבן, אף על פי שאסור להוסיף על מצוות התורה.

ב מסופר על בחירת הלוויים לעבודות המשכן, אף על פי שקודם לכן הבכורים מכל בני ישראל הוקדשו לשם כך. השתנות הציווי הוא הוכחה נוספת לביטול חוקים של האל, ואם כן אין סיבה לדחות את הקוראן.

 שוויון המסורות 
טענה חוזרת בספר היא, שאם מקור האמונה בנביאים הוא במסורת, אין עדיפות למסורת היהודית על פני מסורות אחרות. אם היהודים רוצים לטעון שאבותיהם היו חכמים יותר - הם צריכים לבסס זאת, מאחר שלא מצאנו שום ידע בולט במדעים המדויקים (العلوم الدقيقة) שהגיע מהיהודים, וחלקם בפיתוח המדע זניח בהשוואה ליוונים, הנבטים (النبط) והמוסלמים.

 משיחיות ישו 
לפי הפסוק , מלכות בית דוד שהיא משבט יהודה לא יכולה להסתיים. עד ביאתו של ישו (עיסא) הייתה ליהודים מדינה ומלכות, ומאז בואו היהודים נכבשו בידי עמים זרים. זה מחייב אותם לקבל שהוא אכן המשיח. בספר מובאים גם דברי ישו בוויכוחיו עם הפרושים, בבשורה על פי מתי 12.

 שליחותו של מוחמד 
לדבריו, בניגוד לשאר המסורות, הקוראן הוא נס מתמשך (אעג'אז אל-קוראן) ואין צורך בהסתמכות על מסורת כדי להיווכח בו. בנוסף, אמונת היהודים חלשה יותר מהאמונות בישו ומוחמד, שעליהם מעידים האומות, מאחר שהאומות מסתמכות רק על כתבי היהודים לשם כך. ואם יטענו שכל הדתות מסכימות על נבואת משה, זה אומר שיש חשיבות להסכמה הרחבה של הדתות הגדולות - ואם כן הקונצנזוס דווקא מצביע על היהודים ככופרים. מאידך, אם הם לא מסתמכים על הקונצנזוס, הם מסתמכים רק על מיעוט קטן והיתרון נותר בדתות הגדולות.

בספר המחבר גם מצטט פסוקים מהתנ"ך המרמזים לטענתו על מוחמד. בדומה למה שהובא באוטוביוגרפיה, הובא הפסוק , וראיה כי "אחיהם" מתאים לבני ישמעאל, כפי שהתאים לבני עשיו בפסוק . לדבריו, אין סיבה לכתוב בתורה על נביא עתידי, אם לא יצווה על חוקים חדשים.

רמז נוסף למוחמד מסתמך על גימטריה בפסוק . המילים "בִּמְאֹד מְאֹד" שווים בערכם הגימטרי ל-92, שזהו גם ערכו של השם "מחמד". לטענתו, לא מדובר בגימטריה אקראית אלא מכוונת, מאחר שהיא נמצאת בפסוק שהתייחד אך ורק לבני ישמעאל, הערבים.
ממוזער|הרי אדום במבט מכביש הערבה
הספר מצטט את תרגום אונקלוס ובו נבואה על שלוש הדתות: .אונקלוס על . הפסוק במקור הוא בלשון עבר, כפי שהעיר הרמב"ם באיגרת תימן (מובא להלן בערך) "וַיֹּאמַר ה' מִסִּינַי בָּא, וְזָרַח מִשֵּׂעִיר לָמוֹ, הוֹפִיעַ מֵהַר פָּארָן וְאָתָה מֵרִבְבֹת קֹדֶשׁ" הספר מפרש את התרגום בלשון עתיד, ומזהה את שעיר עם ישו והנצרות, ואת פארן עם מכה, שבה הופיעו מוחמד והאסלאם. את הראיה לזיהוי של פארן עם ישמעאל הוא מביא מהפסוק "וישב במדבר פארן" שנאמר על ישמעאל. כדי להסביר את העובדה שהיהודים אינם מקבלים את הפירוש הזה, הוא מצטט את הפסוק  וטוען שאפילו התורה כבר העידה שהיהודים חסרי הבנה.

 על ביטול מושג העם הנבחר 
לטענת הספר, מצד אחד ספרו של איוב שלא היה מבני ישראל - נכנס לכתבי הקודש, ומצד שני עקב מעשיהם הרעים, נהרגו 500,000 איש מעשרת השבטים, שהם כן מבני ישראל - ונדחו מלפני האל. בנוסף, בתורה עצמה כבר מובא הרעיון שאין הבדל בין בני ישראל לשאר האומות, בפסוקים (שהמחבר הרכיב יחד) ,   ו- . אלו ראיות לשיטתו שאין משמעות גנאלוגית לרעיון העם הנבחר, ואלוהים יכול לבחור גם מבני עמים אחרים.

 על הכפירה והזיוף בדברי היהודים 
הספר מותח ביקורת על מנהגים חסרי היגיון בקרב היהודים, על דברי כפירה וביזוי האל שהם משמיעים, על זיופים (תחריף, تحريف) שהם הכניסו בדברי התנ"ך, ועיוותים של מגילות משה המקוריות.

לדוגמה, בברכות קריאת שמע הם אומרים "אהבת עולם אהבתנו", אף על פי שהם נתונים בגלות ארוכה. וכן "כל רודפי בניך ואויבי עדתך כולם כיסמו ים, אחד מהם לא נותר", למרות שרודפיהם ממשיכים להופיע.הניסוח האחרון לקוח מסידור רב סעדיה גאון שהיה בשימוש בפרס. ראו סידור רב סעדיה גאון, בהוצאת ראובן מס, ירושלים תשכ"ג, עמוד טז שורה 12  לטענתו, היהודים רואים את עצמם כאשכול ענבים, ואת אומות העולם כקוצים השומרים עליו, בזמן שהאומות דווקא משפילים אותם ומבזים אותם. הם מצפים לביאת המשיח שבה יתקיימו מילולית כל המטאפורות בספרי הנביאים. למשל נבואת וגר זאב עם כבש מתפרשת מילולית, שכן היהודים דוחים את משיחיותו של ישו בטענה שהיא לא התקיימה. המחבר כותב כי הם עדיין נוהגים לנסות להאכיל אריות בתבן, כדי לגלות את העת שבה הם יאכלו ממנו.

בהמשך לכך, מובעת הטענה כי היהודים מסרבים להכיר במציאות שבה אומות העולם עובדות את האל. הם עדיין מבקשים ממנו בתפילות ראש השנה שימלוך על העולם עד שכל האומות יכירו שהוא אלוהי ישראל, דהיינו הם מצפים לשלטונם הבלעדי. הם ממשיכים להתלונן בתהלים על שהגויים עדיין אינם מכירים בו.

 אנתרופומורפיזם 
בדבריו מטיל המחבר האשמות על אמונת היהודים באל אנתרופומורפי. כך הם מתלוננים . לדבריו אלו "הזיות מכוערות". כך גם הפסוק  והלוחות שנכתבו .

המחבר מודה שחכמי היהודים ניסו לפרש מחדש פסוקים אלו, לטענתו בהשפעה מוסלמית ועקב החשש מהביקורת, אך לדעתו אי אפשר להכחיש את משמעותם המקורית. דוגמה לכך הוא מציג בפסוק  ובפסוקים דומים.כגון  ב,  ב ועוד. אם נלך לפי פירוש התרגום לפסוק, "ותב ה' במימריה" (=אלוהים נסוג מדברו), זה סותר את אמונת היהודים בנצחיות דבר האל, ושוב מאשש את עקרון הנסח', שעל פיו הקוראן יכול לבטל את התורה. בנוסף, "ויתעצב" הוא מלשון הקללה לחוה, "בעצב תלדי בנים" שפירושו כאב או אבל.

 ההסבר לזיוף התורה 
לשיטת אל-מוגרבי, גם היהודים מודים שהתורה במקור ניתנה רק לכוהנים בני לוי שהיו שופטי ישראל. הוא מצטט את הפסוק: . זאת בעוד בקרב בני ישראל הופצה רק שירת האזינו, כפי שנאמר . לדבריו, אלוהים ידע שהם יעוותו את דברי התורה, ולכן כתב מראש רק על השירה שתישאר עדות בפיהם,הוא מצטט מ וכן  מה שמרמז שחלקים אחרים בתורה יישכחו. אל-מוגרבי טוען שהתורה אכן נשכחה ברובה עם הכהנים שנהרגו בחורבן בית ראשון, ושוחזרה באופן חלקי ומעוות בידי עזרא הסופר, מתוך מגילות ששרדו. הוא קובע כי "התורה שבידיהם היא למעשה ספר עזרא (كتاب عزرا), לא ספרו של האל". וזאת הסיבה שיש בתורה גילויים אנתרופומורפיים.

המחבר מביא דוגמה לפירוש מוטעה בדברי התורה. . לטענתו, באזהרת "לא תבשל גדי" הכוונה הייתה לא לאחר את הבאת הביכורים עד התבגרות, בדומה למשמעות הפסוק , ואילו היהודים הבינו בטעות שיש לאסור בשר בחלב.

הספר מאריך לתאר את צרות הגלות וטלטולי היהודים בכל מקום, ועל הגזירות שניחתו עליהם במשך הדורות. לדבריו עוד קודם לכן בימי המלוכה היו מלכים שהרגו ורדפו את הנביאים, שרפו את כתבי הקודש והקימו מקדשים לאלילים. נסיבות אלו יכולות להסביר את העיוותים בתורה.

 על אמונות היהודים לגבי האסלאם 
אל-מוגרבי מנסה גם להשיב לטענות היהודים על האסלאם. לדברי היהודים, הרב היהודי עבדאללה בן סלאם השפיע כל כך על מוחמד, עד כדי כך שהוא המקור לצחות הלשון הנדירה של הקוראן, וגם להלכה המוסלמית כי גרושה חייבת להתחתן עם גבר נוסף לפני שתחזור לבעלה הראשון - וזאת כדי להפוך את המוסלמים לממזרים.

הספר מנסה להשיב באותה מטבע: דוד המלך (דאוד) וגם המשיח העתידי הם ממזרים פעמיים, בגלל מעשה בנות לוט ומעשה יהודה ותמר. אלא אם כן היהודים יודו שחוקי האל ניתנים לשינוי.

וכך גם לגבי הטענות היהודיות על סתירות בספר הקוראן: המוסלמים מאמינים באפשרות של שינוי החוקים, אבל היהודים לא. אם כן איך הם יסבירו את הסתירה בין מצוות השבת שניתנה עם ירידת המן, לבין החוק שנאמר מאוחר יותר על צום יום הכיפורים, שניתן עקב חטא העגל? ימים אלו סותרים במהותם כאשר הם יוצאים באותו יום.

 הסיבות להתעקשות היהודים 
הספר מציג שתי סיבות לדעתו, מדוע היהודים מסרבים להתאסלם: הרבנים וחכמי הדת מחד, והמבנה המפוזר של קהילות היהודים בעולם מאידך.

הוא מציג שורת טענות נגד איסורים רבניים כגון חלב נוכרי, פת עכו"ם, יין נסך וטריפה, שכל תכליתם נועדה רק כדי לבצר את היהודים בדתם, ולמנוע מהם לעזוב אותה. כך, לטענתו במקור מותר היה לאכול מאוכל של נכרים, והראיה מדברי בני ישראל לבני אדום בפסוק . הוא טוען שאצל היהודים הקראים אין את האיסורים הללו ולכן הם מתאסלמים ביתר קלות.

לגבי המבנה המפוזר של התפוצה היהודית, הוא טוען שיש דינמיקה מתמדת של החמרה בהלכה היהודית. לדבריו, כדי שיהודי נודד יוכל להיקלט בקהילה חדשה הוא חייב להחמיר יותר מהם, בדיני השחיטה למשל, ולהאשים ולהוכיח אותם על חולשתם הדתית. בני הקהילה יאמצו את הנורמות החדשות בשל חשש מהביקורת, ואם ינסה מהגר חדש להישאר בנורמה הישנה הוא עצמו יואשם ברפיון דת, וגם הוא יהיה חייב לאמץ את הנורמה המחמירה.

 אפילוג 
בפרק חתימת הספר (ח'אתמת אל-כתאב خاتمة الكتاب) מוטחות האשמות על טיפשותם של היהודים. המחבר מזכיר כי "אבותיהם ראו בכל יום אותות פיזיים ואש שמימית, שאומות אחרות לא ראו, ובכל זאת הם דאגו לסקול את משה ואהרון פעמים רבות". על בסיס המסופר במקרא הוא מונה את חטא העגל, מרד אבשלום, פילוג הממלכות שגרם להפסקת העלייה לרגל (חאג', حج) לירושלים ואת ההתעקשות במשך מאות שנים להפר את דברי הנביאים - כסיבות להחשיב את היהודים כבורים וטועים.
ממוזער|המינרט העתיק ביותר בבגדד, שנבנה בתחילת המאה ה-10 כחלק ממסגד הח'ליפים המלכותי. תמונה שצולמה ב-1911, לפני השחזור המודרני
כסיפור נוסף לחיזוק מסקנה זו, מובא התיאור על האירועים סביב משיחיותו של מנחם בן שלמה, המכונה אבן אל-רוחי (ويعرف بابن الروحي) או "דוד אלרואי" במקורות אחרים. במסגרת זו הובא תיאור לעגני על יהודי בגדד:תרגום יעקב מאן, התנועות המשיחיות בימי מסעי הצלב הראשונים, בתוך: התקופה כד, עמ' 345-346 (קישור לארכיון האינטרנט)הסיפור המלא הובא גם אצל אהרן זאב אשכולי, התנועות המשיחיות בישראל, מוסד ביאליק ירושלים תשט"ז, עמ' 167 - 168

 השפעה 
הספר זכה להשפעה בקרב מוסלמים, וצוטט פעמים רבות, בין היתר בכתביהם של הפוסקים המוסלמים אבן קיים אלג'וזיה מדמשקבספרו   ושיהאב אל-דין אל-קראפי (شهاب الدين القرافي 1228–1285) ממצרים.שיהאב אל-דין אל-קראפי , בספרו , קישור לערך בערבית.

כתבי יד של הספר נשמרו בטהרן, קהיר, איסטנבול וירושלים, ובחלק מהם אין את החלק האוטוביוגרפי. הספר יצא במספר מהדורות דפוס, בין היתר בקהיר ב-2006, ובדמשק ב-2014.לרשימת מהדורות בספריה הלאומית בישראל

בשנת 1964 תרגם המזרחן משה פרלמן את הספר לאנגלית.

 איגרת רבי שמואל 
במאה ה-14 פורסם בלטינית חיבור בשם "איגרת רבי שמואל" (בלטינית: Tractatus Raby Samuelis) מאת הבישוף של מרקש אלפונסו בואנהומבה (Alfonso Buenhombre). הספר היה לאחד מן החיבורים האנטישמיים הנפוצים ביותר בימי הביניים המאוחרים באירופה, ונדפס במהדורות רבות. השפעתו ניכרת בכתביהם של תאולוגים והוגים אנטי-יהודיים, ובהם המומר אנטוניוס מרגריטה ומרטין לותר. משערים שהדמות באיגרת מבוססת על סמואל אל-מוגרבי.

 תגובות בעולם היהודי 
 רמב"ם 
הרמב"ם באיגרת תימן שנכתבה כעשור לאחר חיבור "אפחאם אל-יהוד" (ב-1173), כינה את מחבר הספר 'הפושע'. הוא הקדיש חלק משמעותי מהאיגרת למענה על חלק מטענותיו של אל-מוגרבי.
 על הרמז מהפסוק "הופיע מהר פארן" הוא כתב שהפסוק מדבר בלשון עבר. כך שלא ייתכן שמדובר בנבואה לעתיד.
 את הנבואה "ונתתיו לגוי גדול" הוא הסביר כעניין דמוגרפי-כמותי בלבד, הנטול משמעות דתית מיוחדת.
 לדבריו, הרמז בגימטריה של "במאד מאד" מסתמך במקורו על הקוראן (סורה 61, א-צף, איה 6) שבו נאמר שישו ניבא על "אחמד" (בבשורה על פי יוחנן יד 16). הגימטריה בפסוק לא מתאימה ל"אחמד".הפסוק ביוחנן הוא "וְהוּא יִתֵּן לָכֶם פְּרַקְלִיט אַחֵר אֲשֶׁר־יִשְׁכֹּן אִתְּכֶם לָנֶצַח". לפי פרשנים מוסלמים, התרגום המילולי של המילה "פרקליט" לערבית הוא "אחמד" ורומז לנביא מוחמד.
 "נביא מקרבך מאחיך כמוני" - על כך כתב הרמב"ם שיש לשים לב להקשר הפסוק, המדבר על נביא כתחליף לקוסמי קסמים, מנחשים ומכשפים. ולכן נביא חייב להציג מופתים, אם כי זהו לא תנאי מספיק כדי לבטל את דברי התורה שהם נצחיים.

 אלחריזי 
המשורר יהודה אלחריזי בתחילת המאה ה-13 כתב בספרו תחכמוני על בנו של רבי יהודה בן עבאס:

 אבן כמונה 
הפילוסוף היהודי אבן כמונה כתב בהמשך המאה ה-13 על התאסלמותו של סמואל אל-מוגרבי כי היא בוצעה רק כדי "להכעיס את היהודים", ועל אחת מטענותיו כתב כי היא אפילו אינה ראויה לתגובה.

 יוסף סמברי 
ההיסטוריון הרב יוסף סמברי מהמאה ה-17 כתב על חיבורו של אל-מוגרבי פרק לעומתי במיוחד, ובראשו סיכם את דבריו:

 לקריאה נוספת 
 חגי מזוז, התאסלמות מחושבת, סגולה, מגזין ישראלי להיסטוריה 81, תשע"ז
 סופרים מוסלמים על יהודים ויהדות, בעריכת חוה לצרוס-יפה, ירושלים תשנ"ו

 קישורים חיצוניים 
 סמואל אל מוגרבי, איפחאם אל יהוד, ספר השתקת היהודים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:פולמוס או דיאלוג בין-דתי
קטגוריה:אוטוביוגרפיות
קטגוריה:חיבורים
קטגוריה:ספרים בערבית
קטגוריה:אסלאם
קטגוריה:תאולוגיה אסלאמית
קטגוריה:המרת דת
קטגוריה:חיבורים אנטישמיים
קטגוריה:ביקורת דת בספרות