בריזבן (נהר)

נהר בְּרִיזְבֵּן (בטורבאל: Maiwar) הוא הנהר הארוך ביותר בדרום מזרח קווינסלנד שבאוסטרליה, והוא זורם דרך העיר בריזבן, לפני שהוא נשפך לתוך מפרץ מורטון שעל ים האלמוגים. ג'ון אוקסלי, האירופאי הראשון שחקר את הנהר, קרא לו על שמו של מושל ניו סאות' ויילס דאז, סר תומאס בריזבן בשנת 1823. מושבת העונשין של מפרץ מורטון אימצה מאוחר יותר את אותו השם, והפכה לבסוף לעיר הנוכחית בריזבן. הנהר הוא שפך גאות ושפל והמים מליחים מפיו דרך רוב המטרופולין של בריזבן מערבה עד להר קרוסבי ווייר. הנהר רחב וניתן לשייט בכל אזור המטרופולין של בריזבן.

הנהר עובר 344 קילומטר (214 מיל) מהר סטנלי. הנהר נסכר על ידי סכר וויבנהואו, ויוצר את אגם וויבנהואו, אספקת המים העיקרית לבריזבן. נתיב המים הוא בית גידול לדגי הריאות הנדירים של קווינסלנד, הבקלה של נהר בריזבן (נכחד), וכרישים שוריים.

נוסעים מוקדמים לאורך נתיב המים התפעלו מהיופי הטבעי, הדגים השופעים והצמחייה העשירה לאורך גדותיו. משנת 1862 נחפר נהר בריזבן למטרות ניווט. הנהר שימש נתיב שייט חשוב בין בריזבן לאיפסוויץ' לפני שנבנתה מסילת רכבת המקשרת בין העיירות בשנת 1875. עד סוף שנות ה-20, איכות המים בנהר הידרדרה משמעותית.

שיטפונות גדולים מרובים התרחשו בשנת 1893. בשנת 1974, התרחש השיטפון המזיק ביותר שתועד, וגרם לכלי השיט 66,000 טון רוברט מילר (הספינה הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם על הנהר) להשתחרר מהמעגן שלה. שיטפונות גדולים אחרים התרחשו בינואר 2011 ובפברואר 2022.

מתקני נמל נרחבים נבנו באיי הדייגים, הידועים כיום בשם הנמל של בריזבן, הממוקם בשפך הנהר במפרץ מורטון. ישנם 16 גשרים מרכזיים שחוצים את הנהר. מנהרת קלם ג'ונס, שנפתחה ב-2010, היא המעבר התת-קרקעי הראשון של הנהר לתחבורה בכבישים. שירותי המעבורת CityCat ו-KittyCat מספקים נוסעים לאורך הגופים הפנימיים של הנהר.

 שם 
בשנת 1823 קרא ג'ון אוקסלי לנהר על שמו של המושל תומאס בריזבן בזמן שסקר את האזור כדי לאתר יישוב עונשין חדשBrisbane Australia.com. "ההיסטוריה של נהר בריזבן". Brisbane Australia.com. בארכיון מהמקור ב-3 בינואר 2023. אוחזר ב-3 בינואר 2023.. השם הוא ממקור סקוטי, המתוארך לפחות משנת 1643, מאדמות המשפחה שלהם ברותיבריזבן, אברדינשייר. זהו השם המשמש כעת את ממשלת קווינסלנד.

מאיוואר הוא שמו של הנהר בשפת טורבאל (שפתה של קבוצה אבוריג'ינית ילידת אזור בריזבן). השם משמש גם עבור ציבור הבוחרים במחוזות בחירה בדרום מזרח קווינסלנד - מחוז הבחירה מאיוואר.

על פי ארצ'יבלד מסטון וטום פטרי בשנת 1901, לעם האבוריג'ינים באזור בריזבן לא היה שם אחד לנהר, אלא הם קראו עם כל שם לנקודות ועיקולים בודדים.

 מסלול 
250px|ממוזער|שמאל|צילום אווירי של אזור בריזבן
הענפים המזרחיים והמערביים של נהר בריזבן נמצאים בדרך כלל בטווחים שממזרח לקינגרוי. שני הענפים מתמזגים לאפיק מים אחד מדרום להר סטנלי. באמצעות הגדרה מודרנית חלופית, המקור ממוקם בחלק העליון של ערוץ עץ התאנה בהרי בוניה, שהם מקורותיו של היובל הארוך ביותר של הנהר ערוץ קויאר. מים מהנקודה הגבוהה ביותר בנחל נפלו על הרי בוניה, 992 מ' מעל פני הים.

הצומת של נחל קויאר ונהר בריזבן נמצא דרומית לאבוקה ווייל, והנהר עושה את דרכו דרומה על פני עיירות כולל לינוויל, מור וטוגולווה לפני שמצטרף אליו נהר סטנלי, ממש דרומית לסכר סומרסט.

הנהר זורם משם לתוך אגם וויבנהואו, שנוצר על ידי סכר וויבנהואו. מעבר לסכר, הנהר מתפתל מזרחה, פוגש את נהר ברמר ליד איפסוויץ', ואז עושה את דרכו דרך הפרברים המערביים של בריזבן, כולל ג'ינדלי, אינדורופילי וטוונג.

לאחר מכן, נהר בריזבן זורם על פני רציפים ימיים כולל רציף פינקנבה ורציף פורטסייד, על פני האי בולוור ו"נקודת מטען" דרך נמל בריזבן ולתוך מפרץ ברמבל הדרומי, במפרץ מורטון.

 צוקי קנגורו פוינט 
בצד הדרומי של הנהר, מול גרדנס פוינט, נמצאים צוקי קנגורו פוינט; עשויים מסלע געשי מיושן מהטריאס מהרכב ריוליט הנקרא טוף בריזבן. צוקי קנגורו פוינט נוצרו על ידי פעולת חציבה שעל פי ספר השדה של אלן קנינגהם, התבצעה לפני 1829, כאשר צפה ב"רציף אבן ששימש ככל הנראה להנחתת גושי האבן שהועברו על פני הנהר לבניית מבנים בהתיישבות". זה היה בקרבת מסוף המעבורת ברחוב אדוארד. חציבת הסלע הוולקני הזה היוותה חלק מעבודת הפרך שבוצעו על ידי אסירי מושבת העונשין של מפרץ מורטון, אשר לא רק סיפקה לנידונים עונש של עבודת פרך אלא גם סיפקה ליישוב חומר בנייה שימושי. רבים מהבניינים המוקדמים, כולל חנות הקומיסריאט, בבריזבן נבנו על ידי אסירים באמצעות טוף מהמחצבה הזו. לאחר סגירת ההסדר העונשי, חכרה משפחת פיטרי את הצוקים וחצבה את הטוף לשימוש בפרויקטי הבנייה שלה, אך בסופו של דבר חציבת החומר הזה הפכה ללא כלכלית ללא עבודתם החופשית של המורשעים.
250px|ממוזער|מפת נהר בריזבן
הסלע הוולקני איגנימבריט שיצר את המצוקים שקע בתקופה הטריאסית לפני כ-220 מיליון שנה. כיום הם מהווים את גדות נהר בריזבן.

 יובלים 
היובלים העיקריים הבאים זורמים לנהר בריזבן מצפון; נחל ארוחת הבוקר, נחל מוגיל ונהר סטנלי. בצד הדרומי של נחל בולימבה, נחל נורמן נחל אוקסלי, נהר ברמר ונחל לוקייר נכנסים לנהר בריזבן. גם הנחלים הקטנים הבאים זורמים אל הנהר; נחל קרסברוק, נחל קוייר, נחל קוברלה, נחל הנחש השחור, נחל וולסטון, נחל ווגרו, נחל גודנה, נחל ששת המיילים, נחל פולן פולן ונחל קהולו.

 היסטוריה 
לפני ההתיישבות האירופית, נהר בריזבן היה חשוב מבחינה רוחנית ומקור מזון חיוני עבור העם האבוריג'יני של אנשי טורבאל, בעיקר באמצעות דיג בקטעי הגאות והשפל במורד הזרם. בנוסף, דיג וחקלאות מקל אש התרחשו בחלק העליון של הנהר, שם היו מים מתוקים, בעונות מסוימות.

ארבעה נווטים אירופאים, כלומר ג'יימס קוק, מתיו פלינדרס, ג'ון בינגל וויליאם אדוארדסון, ביקרו כולם במפרץ מורטון אך לא הצליחו לגלות את הנהר. חקר פלינדרס התרחש במהלך המשלחת שלו ממפרץ ג'קסון צפונה למפרץ הרווי בשנת 1799. הוא בילה בסך הכול 15 ימים באזור, נגע בוודי פוינט ובמספר נקודות אחרות, אך לא הצליח לגלות את שפך הנהר למרות היו חשדות לקיומו. זה עולה בקנה אחד עם דיווחים על נהרות רבים אחרים לאורך החוף המזרחי של אוסטרליה, שלא ניתן היה למצוא בחיפושים בכיוון הים אך התגלו על ידי מטיילים בפנים הארץ.

ב-21 במרץ 1823, ארבעה אסירי כרטיס חופשה שהפליגו דרומה מסידני בשליחות עץ לאילווארה, תומאס פמפלט, ג'ון פינגן, ריצ'רד פרסונס וג'ון תומפסון הועפו צפונה בסופה. הם הלכו 21 יום ללא מים, המשיכו צפונה מתוך אמונה שהם הועפו דרומה, ובמהלכם מת תומפסון. הם נחתו באי מורטון ב-16 באפריל והגיעו ליבשת בדרום נהר בריזבן. הם החלו מיד לטייל צפונה כדי לחזור לסידני, עדיין מאמינים שהם נמצאים איפשהו מדרום למפרץ ג'רוויס. לאחר מכן, הם הפכו לאירופאים הידועים הראשונים שגילו את הנהר, כשהם נתקלו בו איפשהו ליד הכניסה. הם הלכו במעלה הזרם לאורך גדותיו במשך כמעט חודש לפני שחצו את החצייה הראשונה שלהם בדרך קנואו, הצומת של נחל אוקסלי. כאן הם גנבו קאנו קטן שהשאירו אנשי טורבאל באזור.

ג'ון אוקסלי היה המודד הכללי של ניו סאות' ויילס, כאשר באותה שנה ובהוראת המושל בריזבן, הוא הפליג לתוך מפרץ מורטון בחיפוש אחר אתר חדש מתאים להקמת מושבת עונשין. רישום ביומנו של אוקסלי ב-19 בנובמבר 1823 מתאר את פגישתו המפתיעה עם אחד מהספינה הטרופה:

"עקבנו אחרי התכתשות הנקודה בסביבות השעה 5 וצפינו במספר ילידים רצים לאורך החוף לכיוון כלי השיט, בראשם צבע בהיר בהרבה מהשאר. נדהמנו עד המדרגה האחרונה כשהוא הגיע לצד הכלי לשמוע הוא מברך אותנו באנגלית טובה".

באותה תקופה פמפלט ופינגן גרו עם ילידים ליד האי בריבי. פרסונס, שהמשיך לנסוע צפונה בחיפוש אחר סידני, נאסף על ידי אוקסלי ב-11 בספטמבר 1824.

ב-2 בדצמבר 1823, אוקסלי וסטירלינג, עם פינגן כמדריך קצת מסויג, נכנסו לנהר והפליגו במעלה הזרם עד גודנה של ימינו. אוקסלי ציין את שפע הדגים ועצי האורן הגבוהים. מגלי ארצות אירופיים מוקדמים התפעלו מהיופי הטבעי הרב שהם עדים להם בזמן ששטו במעלה השפל התחתון.

דיווחים של מגלי ארצות אירופיים מוקדמים כמו אלן קנינגהם ואוקסלי מצביעים על כך שיער גשם כיסה בעבר את נהר בריזבן ויובליו העיקריים, במיוחד במישורי השיטפונות הרחבים יותר כמו סנט לוסיה ושבעה עשר מייל רוקס. באזורי השפלה של החוף צמחו בהרחבה יערות מללוקה באזורי חוף נמוכים ומנוקזים גרוע. כאשר תואר לראשונה על ידי האירופים, החלקים התחתונים של נהר בריזבן היו מוקפים בפסיפס של יער פתוח, יער סגור ויער גשם.

באותה שנה של 1823 נקרא הנהר על שמו של סר תומאס בריזבן, המושל דאז של ניו סאות' ויילס. עם הקמת יישוב מקומי ב-1824, חוקרים אחרים כמו אלן קנינגהם, פטריק לוגן ומייג'ור אדמונד לוקייר ערכו משלחות וסקרים במעלה הזרם, ובמאי 1825 עברה מושבת העונשין ממפרץ מורטון ברדקליף בפיקודו של הנרי מילר לנורת' קוארי.

הכניסה לנהר בריזבן נסקרה וסומנה במצופים במאי 1825 על ידי המתב ג'ון מ. גריי שנשלח מסידני לצורך העניין על ידי המושל סר תומאס בריזבן. גריי גם העביר את החיילים והאסירים מההתיישבות הראשונה ברדקליף בשלב זה. הרציפים הפרטיים הקטנים הראשונים נבנו על הנהר בערך בשנת 1848. ומרחצאות הנהר הפופולריים פעם, חסיני כרישים, נבנו לראשונה בשנת 1857 בקנגורו פוינט. עד 1850, כמעט כל אדמות הסחף העיקריות בעמק נהר בריזבן נכבשו על ידי מתיישבים.

משנת 1862 נחפר נהר בריזבן למטרות ניווט. לאורך רוב המאה ה-20 הופצו כמויות גדולות של חול וחצץ משפך הנהר. מכיוון ששיעור החומרים המופקדים אינו גבוה מזה שהוסר, הנהר פעל כמכרה תת-מימי.

בשנת 1865, משטרת מים הוצבה על סיפון פרוסרפינה, גוש עגן בשפך נהר בריזבן.

בשנת 1866 נבנה שובר גלים במפגש הנהרות ברמר ובריזבן שנועד למנוע מחלוקי אבן לחסום את הגישה לערוץ הסירות של ברמר. מגדלור ראשון באמצעות נפט נבנה בשנת 1882. האור עם מסגרת הפלדה שימש גם כתחנת איתות מוקדם לנמל.

בפברואר 1896, אחד האסונות הקשים ביותר של הנהר התרחש עם התהפכות המעבורת פרל (שפגעה בשרשרת העוגן של היאכטה הממשלתית לוסינדה) עם אובדן של כ-40 הרוגים.

 במאה ה-20 
עד 1928, עקב ההתיישבות המוקדמת של בריזבן, איכות המים הידרדרה עד לנקודה שבה כמה מרחצאות ציבוריים נאלצו להפסיק לשאוב מים מהנהר. ובכל זאת, אפילו עד שנות ה-30, נאמר שהמים צלולים מאוד, עם דיווחים על אנשים שראו את אפיק הנהר 5 עד 6 מ' (16 עד 20 רגל) מתחת לפני השטח. שחייה הייתה פעם פופולרית באוקסלי פוינט מתחת לגשר וולטר טיילור. בנקודת הגאות האמצעית בתקופה האחרונה, הראות הייתה בערך 0.2 מ' (8 אינץ'). ככל שבריזבן גדלה, מצבו של הנהר החמיר עד שבמקרה הגרוע ביותר הוא לא היה יותר מאשר ביוב פתוח ופסולת. הגדות נוקו מעצים והכנסת בעלי חיים וצמחים שינתה במהירות את האקולוגיה של הנהר לרעתו.

ב-25 במרץ 1941, משט רצון טוב של ארצות הברית הגיע לעיר שעגנה ברציפים לאורך הנהר ובנה את הבסיס הימי בריזבן. הספינה הגדולה ביותר שנבנתה על הנהר הייתה רוברט מילר. הבנייה כמעט הושלמה כאשר הספינה במשקל 66,000 טון לא עגנה בשיטפון ב-1974 בבריזבן. בשנת 1977, המלכה אליזבת השנייה הדליקה את מזרקת היובל המוצבת מול מרכז התרבות של קווינסלנד. הסילונים דחפו את מי הנהר המוארים עד 75 מטר (246 רגל) באוויר. המזרקה הצפה טבעה מאוחר ב-31 בדצמבר 1984. שנת 1987 הוכרזה כ"שנת הנהר" על ידי ראש עיריית בריזבן דאז, סאליאן אטקינסון.

במהלך המאה ה-20 הוסרו מהנהר מספיק מכשולים, חול וחצץ כדי שעומק הערוץ שלו יגדיל את זרימת הגאות והשפל במעלה הזרם.

 במאה ה-21 
ב-9 באוגוסט 2020, התגלה שגוגל מפות שינתה בטעות את השם של נהר בריזבן לנחל איתקה לאחר תלונה לפיה נחל איתקה נקרא בטעות נהר בריזבן.

 שיטפונות 
250px|ממוזער|השיטפון של בריזבן ב-1893
נהר בריזבן מוצף לעיתים קרובות, אם כי התרחשותם ועוצמתם של ההצפות פחתו בעקבות בנייתו של סכר וויבנהואו בחלק העליון של הנהר.

שיטפונות בעבר הביאו להעמקה והפחתה בעומק הנהר, ליצירת גדות חול ושרטונים חדשים וכן להגברת הובלת משקעים תלויים ממעלה הזרם. לפני המצאת טכניקות חפירה מודרניות, המשקעים שהופקדו בהצפה יצרו סכנות לספינות שניווטו בנהר. אפילו כלי שיט בינוניים כבר לא שטים במעלה נהר בריזבן מעבר להישג ידה של העיר, והחפירה של הגופים העליונים נפסקה, מה שמאפשר לנהר להתאושש באופן משמעותי מהסחף העדין שנעקר ממקומו על ידי מיצוי חצץ וחול.

שיטפונות משמעותיים התרחשו מספר פעמים מאז ההתיישבות האירופית בבריזבן. נרשמו 12 שיאי שיטפון גדולים (מעל 3.5 מ') במד בריזבן מאז החלו הרישומים ב-1841, כולל:
14 בינואר 1841, עם מפלס הנהר המרבי של 8.43 מ' במד, מפלס השיטפון הגבוה ביותר שנרשם עד כה.
10 בינואר 1844, שיא השיטפון בגובה 7.1 מ' בבריזבן.
פברואר 1863, שיא השיטפון בגובה 3.8 מ'.
ינואר 1887, שיא השיטפון בגובה 3.8 מ'.
יולי 1889, שיא השיטפון בגובה 3.8 מ'.
בפברואר 1893, רצף של שיטפונות (8.35 מ' ו-8.09 מ') במשך שבועיים נראתה רמת השיטפונות הגבוהה ביותר שתועדה במרכז העסקים הראשי של בריזבן. שבעה הרוגים אבדו בקולרי אקליפס בנורת' איפסוויץ' כתוצאה ישירה מההצפה. עוד כמה אנשים טבעו גם כן.
יוני 1897, שיא השיטפון 5 מ'.
פברואר 1907, שיא השיטפון בגובה 3.6 מ'.
27 בינואר 1974, השיטפון הגדול ביותר שהשפיע על העיר בריזבן במאה ה-20, עם מפלס של 5.45 מ'.
לאחר הבנייה של סכר וויבנהואו:
11 בינואר 2011 עם מפלס של 4.45 מ'.
28 בפברואר 2022, שיא שיטפון של 4 מ'.
להצפות לאורך נהר בריזבן יש פוטנציאל להיות הרסניות, כפי שתועד ב-1974, 2011 ו-2022. בחלק גדול מאורכו של הנהר גדותיו גבוהות יחסית, אך בראשן מישור רחב. המסלול המתפתל של הנהר אומר שלא ניתן להזרים במהירות את מי השיטפונות ממעלה הזרם לתוך מפרץ מורטון. לפיכך זרימות גבוהות מהרגיל גורמות למפלסי הנהר לעלות במהירות וברגע שראש הגדות נפרץ מי השיטפונות יכולים להתפשט על פני אזורים רחבים של העיר.

 ניווט 
250px|ממוזער|מבט על נהר בריזבן מבית ניוסטיד
במהלך השנים נעשו עבודות חפירה והרחבה רבות כדי לאפשר לספינות להעביר מטענים לבריזבן וממנה, הנהר אינו חפור עוד. הנהר שימש כציר חשוב בין בריזבן לאיפסוויץ' לפני שנבנתה מסילת רכבת המקשרת בין העיירות בשנת 1875.  בתחילת 1825 הונחו מצופים לאורך המעבר הדרומי וזמן קצר לאחר מכן הוזמנו הנתבים הראשונים להדריך ספינות שנכנסו ממפרץ מורטון ושירות נוסף למי ששט במעלה הזרם. 196  סירות מעופפות השתמשו במימי הנהר בפיננקבה, לשייט ליעדים מקומיים ובין-לאומיים בשנות ה-30.

עומק הנהר גדל בהדרגה ונקודות צרות התרחבו כדי לאפשר כלי שיט גדולים יותר להיכנס לנהר ובהמשך במעלה הזרם. מטעמי ניווט ובטיחות, הסלעים של שבעה עשר מייל רוקס הוסרו לחלוטין בשנת 1965 לאחר מספר ניסיונות מוצלחים חלקית בעבר. גדת הנהר הצפונית בשפך הנהר עברה במהלך השנים פרויקטי שיקום, בעיקר בפרברי המילטון ופיננקבה. לאחרונה, מתקנים נרחבים עבור נמל בריזבן נבנו באי הדייגים אשר ראה גם אחזור קרקע משמעותי לתוך המפרץ.

חציית נהרות מוקדמת נעשתה באמצעות מעבורות סירות קטנות, החל משנת 1843, ואחריהן מעבורות קיטור. ב-1865 נבנה מעבר לנהר גשר ויקטוריה הראשון, שנהרס מאוחר יותר בשיטפון. פרופסור הוקן מאוניברסיטת קווינסלנד (UQ) ערך מחקר בשנת 1914 כדי לזהות את נקודות החצייה העתידיות של הנהר.

מבחינה היסטורית, נהר בריזבן הכיל ברים במעלה הזרם ורדודות והיה לו מגבלת גאות ושפל טבעית של 16 ק"מ בלבד (10 מייל). מגבלת הגאות והשפל הנוכחית נמשכת כעת 85 ק"מ (53 מיל) במעלה הזרם עקב חפירת ערוץ מתמשכת.

 מעברים 
הגשר הראשון שנבנה מעבר לנהר בריזבן היה גשר ויקטוריה המקורי מעץ, שנפתח ב-1865 בין בריזבן לדרום בריזבן. גשר ויקטוריה הנוכחי מבטון הוא הרביעי שנבנה במקום, הגשר המקורי התמוטט לאחר שקודחים ימיים החלישו את ערימות העצים שלו, והשני נהרס בשיטפון של 1893.

נכון לשנת 2012 חוצים את נהר בריזבן 16 גשרים מרכזיים (המונה את הגשר השני החדש, כיום גשר סר ליאו היילשר), כולל גשר סטורי משנת 1940 וגשרי סר ליאו היילשר בעלי האגרה. ישנם שני גשרים מרכזיים נוספים במעלה הזרם (מערבה) לבריזבן, על הכביש המהיר ד'אגווילר ועל הכביש המהיר של עמק בריזבן. מנהרת קלם ג'ונס, שנפתחה ב-2010, היא המעבר התת-קרקעי הראשון של הנהר לתחבורה בכבישים.

מעבורת מוגיל ממשיכה לספק מעבר חצייה לכלי רכב צפונית מזרחית לאיפסוויץ'.

גשר אלברט היה חציית הרכבת הראשונה של נהר בריזבן, שנפתח בשנת 1876. הוא נהרס בשיטפון של 1893 והוחלף בתכנון בן 2 מפתחים שעמיד בפני שיטפונות. בסמוך לו נבנה גשר שני, שנפתח ב-1957 במקביל להכפלת מסילת הברזל בין תחנת הרכבת של רחוב רומא לתחנת הרכבת של קורינדה. גשר מריבייל, שנפתח בשנת 1978, מחבר את מערכת הרכבות דרום בריזבן לעיר.

נבנו ארבעה גשרים המשרתים הולכי רגל ואופניים, הם גשר הרצון הטוב וגשר קורילפה באזור העיר, גשר אלינור שונל בין דאטון פארק לסנט לוסיה (שמשרת גם אוטובוסים ציבוריים לקמפוס סנט לוסיה של אוניברסיטת קווינסלנד), וגשר ג'ק פש בין אינדורופילי וצ'למר. מועצת העיר בריזבן הודיעה על תוכניות לגשר להולכי רגל ואופניים בלבד בין קנגורו פוינט לעיר.

 מסלול ההליכה של בריזבן 
250px|ממוזער|מסלול ההליכה הישן
250px|ממוזער|מסלול ההליכה החדש ב-2021
מועצת העיר בריזבן (BCC) פיתחה רשת של מדרכות על שביל הנהר לאורך גדות נהר בריזבן. מסלול ההליכה עובר לאורך חלק גדול מהחוף הקדמי של נהר בריזבן ברחבי אזור העיר הפנימית, כאשר הטווח הארוך ביותר עובר בין ניוסטד לטוונג. קטע פופולרי נוסף עובר מתחת לצוקי קנגורו פוינט בין דרום בריבן לקנגורו פוינט. מספר טווחים של מסלול ההליכה בנויים מעל נהר בריזבן.

קטע מעניין הוא שביל ההליכה הצף בין גשר סטורי לניו פארם של מרתייר רואד. מתכנני העיר בריזבן דורשים ממפתחים רבים של בלוקים עירוניים פרטיים בעבר על שפת הנהר ליצור קטעים חדשים של שדרת נהר בריזבן הנגישים לציבור.

במהלך השיטפונות של 2011 אישר ראש העיר של בריזבן, קמפבל ניומן, את הריסת מדרכת הנהר של בריזבן כדי למנוע ממנו לצוף ולהיהפך למפגע במורד הזרם. מאוחר יותר בוטלה ההריסה המוצעת של מסלול ההליכה.

מוקדם בבוקר של 13 בינואר 2011 קטע באורך כמה מאות מטרים של מדרכת הנהר התנתק מהמבנה הראשי וצף במורד הזרם. משטרת קווינסלנד סגרה זמנית את גשרי סר ליאו היילשר (הידוע בכינויו גשר השער) מספר פעמים מכיוון שהיה חשש שחלקים ממסלול ההליכה עלולים להתנגש בגשר ולפגוע בו. החלק הגדול ביותר של הטיילת הצפה הונחה בבטחה מתחת לגשר על ידי סירת גוררת ועבר תשתיות אחרות לפני שאובטח בבטחה. גוררים אחרים ומשטרת מים הדריכו קטעים אחרים של מסלול ההליכה מתחת לגשר. מסלול ההליכה הפגוע נבנה מחדש כמבנה קבוע על ידי מועצת העיר בריזבן. הבנייה בת 18 חודשים החלה בתחילת 2013 והסתיימה בספטמבר 2014.

 חציית מנהרת הנהר 
מנהרת קלם ג'ונס היא כיום מנהרת הנהר החוצה היחידה שנבנתה בבריזבן. היא נפתחה ב-16 במרץ 2010. מנהרת קרוס ריבר רייל נמצאת כעת בבנייה וצפויה להסתיים ב-2024.

 דאגות סביבתיות 
במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, פני הנהר נחנקו מעת לעת על ידי חלקים גדולים של העשב המזיק המכונה איכהורניה. הצמח יובא במקור מאמריקה הדרומית.
250px|ממוזער|מנגרובים על נהר בריזבן ברציף CityCat ליד אוניברסיטת קווינסלנד לטכנולוגיה
מבחינה סביבתית, הנהר במצב ירוד וכך היה כבר שנים רבות. בשנת 2000, שפך נהר בריזבן לא עמד בהנחיות הלאומיות לתקנים סביבתיים. השכבות התחתונות קיבלו דירוג גרוע מאוד בדוח "נתיבי מים בריאים" לשנת 2008, הערכה שנתית של איכות מי הנהר. הגורמים העיקריים לזיהום הם עודפי חומרים מזינים, פחמימנים, חומרי הדברה וחיידקים שמתרכזים בנהר ובמשקעיו לאחר זרימה מהאדמות הסובבות. גם הנהר נחשב עכורים מדי ולא מומלץ לשחות במימיו.

החל משנות ה-50 של המאה ה-20 נחפר הנחל לצורך הפקת חול וחצץ. ההשפעות המשמעותיות של פעילות זו כוללות עכירות מוגברת ושחיקת גדות. ההשפעה של עומס המשקעים המלאכותיים במפרץ מורטון גדלה והדאיגה את אנשי איכות הסביבה שחששו מכך שהמשקעים חונקים את כרי דשא הים שרעו שטחים לתחש המשכן. מחאה ציבורית הובילה להפסקת כל החפירות המסחריות עד שנת 1998. חפירות לא חילוץ נמשכות בנהר בריזבן על מנת לשמור על יכולת הניווט שלה.

בשנת 2018, איכות המים בנהר בריזבן לא עמדה בתקנים רבים של ממשלת קווינסלנד. החנקן והזרחן חרגו מהרמות המקסימליות בכל הבדיקות שנערכו בנחל אמצע נהר בריזבן. התוצאות בנחלים התחתונים והעליונים מצאו שהרמות המקסימליות חרגו ברוב הבדיקות לחנקן וכמעט בכל הבדיקות לזרחן. חנקן וזרחן נכנסים בעיקר לנהר כשהם נשטפים מאזורי חקלאות על הגדות במעלה הנהר.

בשנת 2019, מחקר באוניברסיטת קווינסלנד הצביע על כך שמחזור העכירות של הנהר (והצבע החום העכור) מונע בעיקר על ידי חילופי בוץ בין הערוץ לגדות הבוץ. עם זאת, על ידי נטיעת שושן הנהר בקו מקביל לערוץ ומתחת למפלס המים הממוצע, העכירות תפחת עד כדי כך שהנהר ייראה צלול וכחול. עד כה, זה לא נוסה על ידי מועצת העיר בריזבן.

 צומח 
250px|ממוזער|נהר בריזבן בלינוויל
לנהר יש כמה אזורים אקולוגיים חשובים שבהם קיימות שאריות של אוכלוסיות מנגרובים; אלה כוללים אזורים סביב גשרי ניקוז, בנחל ארוחת הבוקר, ניו פארם, שמורה קטנה בעיקול העיר, ליד אוניברסיטת קווינסלנד לטכנולוגיה (QUT) וסביב מסופי המשלוח בקצה הנהר לתוך מפרץ מורטון. המנגרובים הללו הפכו לאחרונה לסיווג כשמורות טבע מוגנות. עשב האיכהורניה המזיק עדיין גדל בקטעים בין פרנויל לסכר מאונט קרוסבי, אך רק מהווה סיכון מינימלי לאספקת מי השתייה.

 עולם החי 
 דג הריאות של קווינסלנד 

בשנים 1895–1896, דג הריאות של קווינסלנד נמצא רק במערכות הנהרות מרי וברנט. מדאגה לגבי הישרדות המין, הוא הוכנס לנתיבי מים אחרים בקווינסלנד בהצלחה משתנה. אוכלוסיות המקיימות את עצמן של דגי ריאות הוקמו בהצלחה בנהר בריזבן, במאגר אנוגרה ובנהר האורן הצפוני.

 הבקלה של נהר בריזבן 
מקורות המים המתוקים של נהר בריזבן תמכו בעבר במין בקלה ייחודי, הבקלה של נהר בריזבן, שהיה דומה למקולוצלה פלי וקשור קשר הדוק לבקלת המים המתוקים המזרחית ולקוד מרי ריבר. דג מקומי ייחודי זה נכחד אי שם בין שנות ה-30 ל-1950 עקב השפלה של בתי הגידול ודייג יתר. הנהר התמלא מחדש בבקלה מנהר מרי.
250px|ממוזער|נהר בריזבן במורד הזרם מקולג'ס קרוסינג
 כריש שורי 

נהר בריזבן הוא ביתם של אוכלוסייה גדולה מאוד של כרישים שוריים, ולכן לא מומלץ לשחות בשל הסכנות שמטיל דג טורף זה. מועצת העיר איפסוויץ' מזהירה מלשחות עד לקולג'ס קרוסינג. נרשמו ארבעה מקרי מוות של תקיפות כרישים בנהר (1862, 1880, 1901 ו-1921), ועוד התקפות קטלניות רבות בנהרות ושפכים שמסביב. היו גם התקפות רבות על חיות מחמד משפחתיות, כגון כלבים. כרישים שוריים יכולים לגדול באורך של בין 2.1–3.5 מ' (7–11.5 רגל) ולהיות טריטוריאליים אגרסיביים מאוד, שהם יוצאי דופן ביחס לכרישים אחרים מכיוון שהם יכולים לאכלס מים מליחים (המכילים פחות מ-50% מי ים) וידועים ככאלה לסבול מים מתוקים.

 תעבורת מים 
את הנהר חוצים CityCats ומעבורות אחרות בבריזבן, כשהוא מתפתל במרכז העיר.

 אירועים 
נהר בריזבן מארח אירועים רבים, כולל פסטיבל בריזבן, ריברפייר ובריזבן ריבר הקלאסית של נהר בריזבן. בתי ספר ומועדונים רבים משתמשים בנהר כדי לערוך רגאטות חתירה במעבר מילטון. רגאטות שייט מתקיימות גם בטווח זה כמו גם בטווח המילטון.

ריברפייר, שהחל ב-1998, היה פסטיבל שנערך בספטמבר בכל שנה בפארקלנד של סאות' בנק ובאזורים הסובבים אותו (כולל גשר ויקטוריה), כדי לחגוג את נהר בריזבן. בשנת 2009, הפסטיבל התמזג עם פסטיבל בריזבן. ריברפייר, שנערך בסוף פסטיבל בריזבן עד 2022 אז יתקיים בתחילת הפסטיבל, כולל מופע זיקוקין די-נור. ניתן היה לראות את ההשלכה והשריפה האחרונה של ריברפייר 2010 עד לגולד קוסט וטאוומבה כאשר F-111 טיפס מ-91 מ' (300 רגל) לגובה גבוה יותר של כ-3,000 מ' (10,000 רגל). שריפת הנהר ה-20 משכה כמעט 500,000 אנשים אל הנהר.

בשנת 2009 כחלק מחגיגות ה-Q150, ריברפייר הוכרז כאחד מאייקוני ה-Q150 של קווינסלנד על תפקידו כ"אירועים ופסטיבלים".

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:אוסטרליה: נהרות
קטגוריה:קווינסלנד
קטגוריה:בריזבן
קטגוריה:קווינסלנד: גאוגרפיה