התנועעות ריטואלית

התנועעות ריטואלית (ביידיש: שאָקלען זיך – "לנער את עצמך") היא מנהג עתיק של יהודים להניע את גופם הלוך ושוב בעת קיום ריטואלים דתיים, בעיקר בשעת תפילה ולימוד תורה. אזכורים מפורשים למנהג ידועים החל מהמאה ה-12 והוא נוהג עד לימינו.

 היסטוריה 
ממוזער|ציור נוצרי של נח מתפלל בתנוחת "Orans"
בתנ"ך, התיאור הרווח של תנוחת הגוף בזמן תפילה הוא פרישת ידיים  ולפעמים גם כריעה  על הברכיים. גם בספר מקבים ובכתבי פילון ויוספוס מתקופת בית שני מוזכרת פרישת הידיים כתנוחת התפילה של היהודים. בתקופת המשנה והתלמוד נזנחה פרישת הידיים בעת התפילה, עקב אימוצה כתנוחת תפילה נוצרית , או במטרה להדגיש את יסוד הכוונה בתפילה על חשבון המעשה הפיזי. מלבד פרישת הידיים, ניתן לשער כי תנוחת התפילה הרווחת בזמן חז"ל הייתה עמידה ללא תנועה, וכך מתוארת בתלמוד הירושלמי תפילתו של שלמה המלך.

על רבי עקיבא נאמר שכאשר היה מתפלל ביחידות, היה מתנועע כל כך עד ש"אדם מניחו בזווית זו ומוצאו בזווית אחרת, וכל כך למה? מפני כריעות והשתחוויות". בתוספות הבינו שמדובר גם על כריעות באמצע הברכות, ולא רק בארבעת המקומות שתיקנו חז"ל.

להתנועעות בזמן לימוד תורה ניתן למצוא רמז בדברי חז"ל, והיא נזכרת בשירי שמואל הנגיד. במקורות ערביים נאמר שהיהודים שבתקופת מוחמד נהגו להתנועע בשעת קריאת התורה, והוא הורה למאמיניו שלא לעשות כך.

הראשון שהתייחס בפירוט למנהג התנועות בשעת הלימוד הוא רבי יהודה הלוי בספרו הכוזרי מהמאה ה-12. לאחר מכן הוא מופיע בראשונים רבים, ביניהם: מחזור ויטרי, פירוש בעל הטורים לתורה, ספר כל בו ואבודרהם.

מנהג התנועות בתפילה מוזכר בראשונים החל מהמאה ה-13. הוא מובא בספר המנהיג בשם מדרש, בשבלי הלקט ובתניא רבתי בשם מעשה מרכבה, בספר חסידים ובארחות חיים.

הרמ"א ציין את המנהג במפה על שולחן ערוך אורח חיים:

מנהג התנועות נחשב כמנהג ייחודי של יהודים. כך למשל בעדות משנת 1469 בפני האינקוויזיציה נגד אנוסים הודגש שהם מנענעים את ראשם במהלך התפילה כמנהג היהודים. בפולקלור היהודי מסופר על חשיפת גוי מתחזה מכיוון שלא התנועע.

 סיבות למנהג 
סיבת המנהג אינה ברורה, ובספרות היהודית במהלך הדורות הציעו לו הסברים מגוונים.
 רבי יהודה הלוי מביא השערה שסיבת המנהג היא כדי "לעורר החום הטבעי". הוא דוחה את ההשערה ומציע סיבה טכנית למנהג: בימי קדם היו יהודים רבים לומדים מתוך ספר אחד שמונח על הרצפה, כל אחד בתורו היה מסתכל בספר ולאחר מכן מרים את ראשו לאחור כדי לפנות מקום לאחרים, וכך התרגלו היהודים להתנועע. המנהג המשיך גם לאחר שבטלה הסיבה בעקבות חיקוי שחיקו הלומדים החדשים את אלו שקדמו להם.
 בספר הזהר הוצע הסבר מטאפיזי לתנועה בשעת הלימוד: נשמת היהודים היא כמו להבת הנר, ומרגע שהיא "נדלקת" על ידי דברי התורה אינה עומדת על מקומה אלא מתנועעת לכל הצדדים.
 מנשה בן ישראל פירש את המנהג על פי הפסוק "כי האדם עץ השדה" שלדבריו מדמה את האדם לעץ. כפי שבזמן גשם שורשי העץ נאחזים באדמה כדי לקלוט את הגשם, כך בזמן "ההשפעה השכלית" בקריאת התורה ובתפילה הגוף מתנועע כדי לקבל את ההשפעה.
 המגיד ממזריטש כתב שהתפילה היא "זיווג עם השכינה", וכמו שבקיום יחסי מין מתנועעים בתחילה, כך צריך להתנועע גם בתחילת התפילה. טעם זה היה מושא ללעגו של יוסף פרל בספר מגלה טמירין.
 יש שכתבו שההתנועעות עוזרת לריכוז ולכוונה בתפילה ולסילוק מחשבות זרות.
 יש שהציעו שסיבת המנהג היא התעמלות עבור תלמידי חכמים שיושבים רוב היום ואינם מקיימים פעילות גופנית.

 התנגדות להתנועעות בתפילה 
ממוזער|חסיד מתפלל
פוסקי הלכה רבים הביעו התנגדות להתנועעות בתפילה. לדבריהם, בתפילת העמידה שנחשבת כעמידה בפני מלך לא ראוי להתנועע, והתנועות אף מפריעות לכוונה בתפילה.

הרמ"ע מפאנו אסר כל תנועה במהלך תפילת שמונה עשרה מלבד תנועה קלה בחתימת הברכות. הוא הסתמך על הנאמר בתפילת חנה "רק שפתיה נעות" שמשתמע מכך ששאר גופה נח. דבריו הועתקו במגן אברהם. התנגדות דומה הביע גם רבי מנחם די לונזאנו. לטענתו, הניסיון מוכיח שהתנועות מפריעות להתרכז בתפילה. דבריו הועתקו בספר שני לוחות הברית. דברים דומים כתב בעל חמדת ימים. הרב יעקב עמדין דחה את טענות השוללים תנועות בתפילה, ובעל פרי מגדים הכריע שכל אדם יעשה מה שמסייע לו לכוון בתפילה. כדבריו נפסק בשולחן ערוך הרב ובמשנה ברורה. הרב אליהו אליעזר דסלר כתב שההיתר להתנועע בתפילה בצורה שאינה מתאימה לעמידה בפני מלך הוא בבחינת עת לעשות לה' הפרו תורתך, כיוון שקשה להתרכז בלי להתנועע.

בספר אליה רבה כתב שאין להתנועע לצדדים בדרך גאווה אלא רק לפנים ולאחור, אך בספר מעבר יבוק כתב ש"טוב לנענע עצמו ימין ושמאל".

במאה ה-18, עם התפתחותה של תנועת החסידות, התגבר מנהג התנועות בתפילה בקרב חסידים. חלק מהם אימצו תנועות שנחשבו מוגזמות וכללו מחיאות כפיים, ריצה, קפיצות ולפעמים גם עמידת ראש. מעשים אלו היו אחת מהסיבות להתנגדות לחסידות, וספגו ביקורת גם מקרב החסידים עצמם. אך היו רבנים שעודדו מחיאות כפיים והתנועעות "בכח גדול".

המנהג בתפוצות היהדות
החיד"א כתב שמנהג ההתנועעות בתפילה הוא "מנהג אשכנז", וכך נמסר על המהרי"ל – אבי מנהגי אשכנז – שדרכו הייתה להתנועע. מנהג יהדות תימן היה שלא להתנועע, כך גם בקהילת ביתא ישראל, שם נחשב הנדנוד בתפילה למעשה שטות. בקהילה הנאו-אורתודוקסית של הרב לאו יונג בוטל מנהג התנועות בתפילה שנחשב "מיושן ולא מכובד".

על כמה מגדולי ישראל נמסר שלא נהגו להתנועע בתפילה. ביניהם: החתם סופר, הרבי מקוצק, הרב עובדיה יוסף והרב מאיר מאזוז.

קישורים חיצוניים





לקריאה נוספת
 שלמה אשכנזי, דור דור ומנהגיו תל אביב ה'תשל"ז, עמודים 180–196


 אליעזר סגל, ?Why Do Jews Sway When They Pray בתוך ?Why Didn’t I Learn This in Hebrew School ניו יורק 1999. 

הערות שוליים

קטגוריה:תפילה
קטגוריה:מצוות תלמוד תורה
קטגוריה:מנהגים יהודיים
קטגוריה:ליטורגיה יהודית