אוניות המערכה מסדרת קונטיקט

אוניות המערכה מסדרת קונטיקט היו הסדרה הלפני אחרונה של אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור צי ארצות הברית. הסדרה כללה שש אוניות: קונטיקט, לואיזיאנה, ורמונט, קנזס, מינסוטה וניו המפשייר, שנבנו בין 1903 ל-1908. האוניות היו חמושות בסוללה התקפית מעורבת של תותחי , תותחי , ותותחי . הסדר זה התיישן על ידי הופעתן של אוניות מערכה בעלות תותחים גדולים כמו אה"מ דרדנוט הבריטית, שהושלמה לפני שרוב אוניות הסדרה נכנסו לשירות.

אף על פי כן, לאוניות היו קריירות פעילות. חמש האוניות הראשונות השתתפו בשייט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909 - ניו המפשייר עוד לא נכנסה לשירות באותה העת. משנת 1909 ואילך, הן שימשו כסוסי העבודה של הצי האטלנטי האמריקאי, ערכו אימונים והציגו את הדגל באירופה ובמרכז אמריקה. כאשר פרצו תסיסות במספר מדינות במרכז אמריקה בשנות ה-1910, האוניות הפכו מעורבות בפעולות השיטור באזור. המשמעותית ביותר הייתה ההתערבות האמריקאית במהפכה המקסיקנית במהלך כיבוש וראקרוס באפריל 1914.

במהלך ההשתתפות האמריקנית במלחמת העולם הראשונה, אוניות הסדרה שימשו להכשרת מלחים לצי המתרחב בזמן המלחמה. בסוף 1918, הן החלו ללוות שיירות לאירופה, ובספטמבר אותה שנה, מינסוטה נפגעה קשות ממוקש שהונח על ידי הצוללת הגרמנית SM U-117. לאחר המלחמה, הן שימשו להחזרת חיילים אמריקאים מצרפת ולאחר מכן כספינות אימונים. הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, שקבע צמצום משמעותי בנשק הימי, קיצר את הקריירה של האוניות. בתוך שנתיים, כל שש האוניות נמכרו לגרוטאות.

 תכנון 
לניצחון של ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 הייתה השפעה דרמטית על עיצוב אוניות המערכה, שכן השאלה לגבי תפקידו של הצי - כלומר, האם יש להתמקד בהגנה על החוף או בפעולות בים הפתוח - נפתרה. יכולתו של הצי לבצע פעולות התקפיות מעבר לים הראתה את נחיצותו של צי עוצמתי של אוניות מערכה. כתוצאה מכך, הקונגרס האמריקני היה מוכן לאשר אוניות גדולות בהרבה. עבודת התכנון על מה שיהפוך לסדרת קונטיקט החלה ב-1901. מזכיר הצי הגיש בקשה לתכנון אוניית מערכה חדשה ב-6 במרץ למועצה לבנייה. בין הנושאים שנבחנו היה הרכב ומיקום הסוללה המשנית. התכנון הקודם, סדרת וירג'יניה, הציב כמה מהתותחים המשניים שלו בצריחים קבועים על גבי צריחי הסוללה הראשיים כדרך לחסוך במשקל. הדירקטוריון לא אהב את ההסדר, מכיוון שחלק מהחברים טענו שניתן לירות עם תותחים בקזמטים מהר יותר. בנוסף, בסדרת וירג'יניה הורכבה סוללה משנית מעורבת של תותחי  ותותחי ; לשכת החימוש (BuOrd) הציגה באותה התקופה תותח , שהיה חזק יותר מתותח ה-6 אינץ' וירה מהר יותר מתותח ה-8 אינץ'.
ימין|ממוזער| תרשים של סדרת קונטיקט
הגרסה הראשונית של עיצוב קונטיקט, שהוצעה על ידי BuOrd, כללה סוללה משנית של 24 תותחי 7 אינץ' עם אותו מספר של תותחי  להגנה מפני סירות טורפדו. פריסת השריון הייתה מקיפה יותר אך דקה יותר, וההדחק עלה ל- . BuOrd קבע שצורת גוף ארוכה ועדינה יותר, יחד עם עלייה קטנה בהספק המנוע, ישמרו על המהירות הסטנדרטית של 19 קשרים (35 קמ"ש). משרד הבנייה והתחזוקה (C&R) הציעה אונייה המבוססת יותר על סדרת וירג'יניה, עם אותם צריחים דו-קומתיים וסוללה משנית מעורבת של תותחי 6 ו-8 אינץ', בהדחק של . עיצוב זה כלל רק שמונה תותחי 3 אינץ', אשר נחשבו בלתי מספיקים לחלוטין כדי להגן על האונייה מפני אוניות קטנות.

בנובמבר, המועצה הסכימה לתכנון פשרה ששילב סוללה משנית של שמונה תותחי 8 אינץ' בארבעה צריחים תאומים באמצע האונייה ושנים עשר תותחי 7 אינץ' בקזמטים. ההחלטה להשאיר את תותחי ה-8 אינץ' נבעה במידה רבה מחוויות אמריקאיות במלחמת ארצות הברית–ספרד שלוש שנים קודם כן. קציני הצי האמריקני התרשמו מביצועי התותח בקרב סנטיאגו דה קובה; למרות שקלע רק 13 פגיעות מתוך 309 פגזים שנורו, לתותח היה מסלול שטוח וטווח ניכר יחסית לגודלו. הגנת השריון שופרה על פני עיצוב ה-BuOrd, עם חגורת שריון עבה יותר והגנה על הקזמטים, אם כי על חשבון שריון דק יותר המכסה את הברבטות שתמכו בצריחי התותחים. המתכננים טענו שמכיוון שהברבטות היו מאחורי החגורה ומחיצה רוחבית, ניתן לחסוך במשקל על ידי הפחתת רמת ההגנה הישירה.

ארבע האוניות האחרונות, החל מוורמונט, קיבלו שיפור קל בהגנת השריון, כאשר לכלי השיט האחרון ניו המפשייר - היו שיפורים נוספים. כתוצאה מכך, הן מכונות לפעמים סדרת ורמונט. שש האוניות מסדרת קונטיקט היו אוניות המערכה החזקות ביותר מסוג פרה-דרדנוט שנבנו על ידי הצי האמריקאי, והן היו שוות לאוניות מערכה זרות מאותה התקופה. עם זאת, הם התיישנו כמעט מיד על ידי הופעתה של אוניית המערכה "רק תותחים גדולים" שהתגלמה על ידי אה"מ דרדנוט הבריטית. שתי אוניות המשך, סדרת מיסיסיפי, נבנו במקביל לתכנון המבוסס על אוניות הסדרה קונטיקט, אך גודלן היה קטן באופן משמעותי.

 מאפיינים כלליים ומכונות 
ממוזער| קנזס בניסויי מהירות
אוניות הסדרה היו באורך  בקו המים ובאורך כולל של . היה להן רוחב של  ושוקע של . הלוח החופשי היה בגובה . הדחק האוניות היה  בתפוסה סטנדרטית ועד  במעמס מלא. לאוניות היה סיפון שטוח, והן היו סירות ים טובות יותר מתכנונים קודמים, שרבים מהם היו בעלי יציבות גרועה. לסדרת קונטיקט היה גובה מטאצנטרי של . כפי שנבנו, הותקנו האוניות עם שני תרנים צבאיים כבדים, אך אלו הוחלפו במהירות בתרני סריג ב-1909. היה להן צוות של 42 קצינים ו-785 מלחים.

האוניות הונעו על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני מדחפים, עם קיטור שסופק על ידי שנים עשר דוודי Babcock & Wilcox המופעלים בפחם. המנועים דורגו ב-16,500 כוחות סוס (12,300 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). הדוודים חולקו לשלוש ארובות מרווחות קרובות באמצע האונייה. חמש האוניות הראשונות היו מצוידות בשמונה גנרטורים לחשמל בהספק של , בעוד שלניו המפשייר היו ארבעה מהגנרטורים הללו ושני גנרטורים בהספק של . לכל האוניות הייתה תפוקה משולבת של ; זה היה התפוקה הגבוהה ביותר בכל ספינת מלחמה אמריקאית שנבנתה אז. ההיגוי נשלט באמצעות הגה יחיד. רדיוס הסיבוב של האוניות היה  במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש).

בניסויים, האוניות עלו מעט על מהירות התכנון שלהן, כאשר מינסוטה הייתה המהירה ביותר, עם מהירות של 18.85 קשרים (34.91 קמ"ש). האוניות נשאו  של פחם בדרך כלל, אך היה ניתן להשתמש בחללים נוספים של מחסני פחם, עם קיבולת אחסון הנעה בין  עבור כל אונייה. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), האוניות יכלו להפליג לטווח של 6,220 מיילים ימיים (12,260 ק"מ), אם כי המנועים של ניו המפשייר היו יעילים יותר, ואיפשרו לה להפליג לטווח של 7,590 מיילים ימיים (14,060 ק"מ) באותה מהירות.

 חימוש 
ממוזער| אחד מתותחי ה-12 אינץ' הקדמיים של קונטיקט מותקן
אוניות הסדרה היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, אחד מקדימה ואחד מאחורה, כפי שהיה אופייני לאוניות מערכה של התקופה. התותחים ירו פגזים במשקל  במהירות לוע של . הצריחים היו צריחים Mark VI, שאפשרו טעינה מחדש בכל זוויות הגובה. צריחים אלו יכלו להגביה ל-20 מעלות ולהנמיך ל-5 מעלות. כל תותח סופק עם שישים פגזים. מחסני התחמושת של ניו המפשייר סודרו מחדש בהשוואה לאחיותיה, מה שאפשר לה לשאת 20 אחוז יותר פגזי 12 ו-7 אינץ', אם כי בתנאים רגילים היא נשאה את אותו עומס.

הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /45 קליבר ו-12 תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) /45 קליבר; הסוללה המעורבת הזו התגלתה כבעייתית, מכיוון שלא ניתן היה להבחין בין נפילות הפגזים משני הסוגים. תותחי ה-8 אינץ' הותקנו בארבעה צריחים תאומים Mark XII באמצע האונייה, ותותחי ה-7 אינץ' הוצבו בקזמטים בגוף האונייה. תותחי ה-8 אינץ' היו מסוג Mark VI, והם ירו פגזים במשקל  במהירות לוע של . תותחי ה-7 אינץ' היו מסוג Mark I, והם ירו פגזים במשקל  במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (823 מטר לשנייה). תותחים אלו הוסרו מאוחר יותר במהלך מלחמת העולם הראשונה והוסבו לשימוש על כרכרות תותחים בצרפת. לכל תותח משני הסוגים סופקו 100 פגזים.

להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, הם נשאו עשרים תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן גוף האונייה ו-12 תותחי 3 פאונד (). הם גם נשאו ארבעה תותחי 1 פאונד (). כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, אוניות הסדרה נשאו ארבעה צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ), שקועים בגוף בצד הרוחב. כל אונייה נשאה בסך הכל 16 טורפדות. הם היו מצוידים בתחילה בעיצוב Mark I Bliss-Leavitt, אך אלה הוחלפו במהירות ב-Mark II, שתוכנן ב-1905. ה-Mark II נשא ראש נפץ במשקל  והיה לו טווח של  במהירות של 26 קשרים (48 קמ"ש).

 שריון 
חגורת השריון הראשית של שתי האוניות הראשונות הייתה בעובי  מעל חללי המכונות והצטמצמה ל  ליד צריחי הסוללה הראשיים. חלק זה של החגורה היה באורך  ובגובה . משני קצות האונייה, החגורה הצטמצמה, תחילה ל-, ואז ל- ולבסוף ל- בחרטום ובירכתיים. החגורות של ארבע האוניות האחרונות צומצמו לחגורה אחידה בעובי 9 אינץ' בין הסוללה הראשית, ללא שינוי בקצוות. הסיפון המשוריין היה בעובי  באמצע האונייה, שם הוא היה מוגן חלקית על ידי החגורה ושריון הקזמטים. היו לו דפנות משופעות עבות בעובי 3 אינץ', שהתחברו לקצה התחתון של החגורה. הסיפון הוגדל ל-3 אינץ' מלפנים ומאחור, שם הוא היה חשוף ישירות לירי פגזים, וגם בצדדים הוא היה משופע בעובי 3 אינץ'. החגורה של ניו המפשייר התקצרה מעט כדי לאפשר סיפון עבה יותר מעל מחסני התחמושת. מגדל הניווט היה מוגן עם דפנות בעובי 9 אינץ' וגגות בעובי .

בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 11 אינץ', עם דפנות בעובי 9 אינץ' וגגות בעובי . לברבטות התומכות היה ציפוי שריון בעובי , שהצטמצם ל-. לצריחים המשניים היו חזיתות משוריינות בעובי , עם דפנות בעובי 6 אינץ' וגגות בעובי 2 אינץ'. הברבטות שלהם קיבלו ציפוי שריון בעובי 6 אינץ' בצדדים החיצוניים ו-4 אינץ' בתוך הסיפון. הקזמטים לתותחי ה-7 אינץ' היו בעובי 7 אינץ' ומתחת לאשנבי התותחים, הקזמטים הצטמצמו מעט ל-6 אינץ'. עבור ארבע האוניות האחרונות, החיסכון במשקל שהושג על ידי הפחתת עובי החגורה שימש להגדלת שריון הגג התחתון ל-7 אינץ'. תותחי ה-3 אינץ' היו מוגנים עם שריון בעובי 2 אינץ'. תותחי ה-7 אינץ' חולקו על ידי מחיצות פיצולים שהיו בעובי  כדי למנוע מפגיעת פגז אחת להשבית תותחים רבים.

 אוניות הסדרה 
+נתוני בנייה שם האונייה המספנה הונחה הושקה הוכנסה לשירות הושבתה נמכרה לגריטה קונטיקט (BB-18) מספנת הצי של ברוקלין 10 במרץ 1903 29 בספטמבר 1904 29 בספטמבר 1906 1 במרץ 1923 10 בנובמבר 1923 לואיזיאנה (BB-19) ניופורט ניוז חברה לבניית ספינות 7 בפברואר 1903 27 באוגוסט 1904 2 ביוני 1906 10 באוקטובר 1920 10 בנובמבר 1923 ורמונט (BB-20) מספנת נהר פור 21 במאי 1904 31 באוגוסט 1905 4 במרץ 1907 30 ביוני 1920 10 בנובמבר 1923 קנזס (BB-21) תאגיד בניית ספינות של ניו יורק 10 בפברואר 1904 12 באוגוסט 1905 18 באפריל 1907 16 בדצמבר 1921 10 בנובמבר 1923 מינסוטה (BB-22) ניופורט ניוז חברה לבניית ספינות 27 באוקטובר 1903 8 באפריל 1905 9 במרץ 1907 1 בדצמבר 1921 10 בנובמבר 1923 ניו המפשייר (BB-25) תאגיד בניית ספינות של ניו יורק 1 במאי 1905 30 ביוני 1906 19 במרץ 1908 21 במאי 1921 10 בנובמבר 1923

 היסטוריית שירות 
ימין|ממוזער|ורמונט בים סוער, כנראה במהלך השייט של הצי הלבן הגדול
כל שש אוניות הסדרה שירתו עם הצי האטלנטי במשך כל הקריירה שלהן. חמש האוניות הראשונות השתתפו בשייט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909. הצי עזב את המפטון רודס ב-16 בדצמבר 1907 ויצא דרומה, סביב דרום אמריקה וחזרה צפונה לחוף המערבי של ארצות הברית. לאחר מכן חצו האוניות את האוקיינוס השקט ועצרו באוסטרליה, הפיליפינים ויפן לפני שהמשיכו הלאה דרך האוקיינוס ההודי. הן עברו את תעלת סואץ וסיירו בים התיכון לפני שחצו את האוקיינוס האטלנטי, והגיעו בחזרה להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909. ניו המפשייר, שלא הושלמה בזמן כדי להשתתף במסע, פגשה שם את הצי במהלך סקירה ימית עם הנשיא תאודור רוזוולט.

לאחר מכן החלו האוניות בשגרת אימונים בזמן שלום מול החוף המזרחי של ארצות הברית והאיים הקריביים, כולל אימוני ירי ליד כף וירג'יניה, הפלגות אימונים באוקיינוס האטלנטי ותרגילי חורף במימי קובה. בסוף 1909, כל שש האוניות חצו את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר בנמלים בריטיים וצרפתים. לואיזיאנה וקנזס ערכו מסע נוסף לאירופה בתחילת 1911. כאשר החלה התסיסה הפוליטית להתפרץ במספר מדינות במרכז אמריקה בשנות ה-1910, האוניות הפכו פעילות יותר ויותר באזור. כל שש האוניות היו מעורבות במהפכה המקסיקנית, כולל כיבוש וראקרוס באפריל 1914; ורמונט וניו המפשייר היו בין האוניות שתרמו פלוגות נחיתה לכיבוש הראשוני של העיר. מספר אנשי צוות משתי האוניות קיבלו את עיטור מדליית הכבוד במהלך הפעולה.
ממוזער| קנזס (במרכז) בברסט, צרפת ב-1919; ניו המפשייר (משמאל) וקונטיקט (מימין) נראות מרחוק
ביולי 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה באירופה; ארצות הברית נשארה נייטרלית בשלוש השנים הראשונות של המלחמה. המתיחות עם גרמניה הגיעה לשיא בתחילת 1917 בעקבות מערכת לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת, שהטביעה כמה ספינות סוחר אמריקאיות במימי אירופה. ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה. האוניות מסדרת קונטיקט שימשו בתחילה לאימון תותחים ואנשי חדר מכונות שהיו נחוצים עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה. ביוני 1918, ניו המפשייר ולואיזיאנה היו מעורבים בתאונת ירי חמורה, שבה תותחנים על סיפון הראשונה פגעו בטעות בשנייה, הרגו אחד ופצעו כמה אנשי צוות אחרים. בחודש שלאחר מכן, לואיזיאנה שימשה לבדיקת שעון ארגו של ארתור פולן, מערכת בקרת האש הראשונה שהשתמשה במחשב אנלוגי כדי לחשב פתרונות ירי.

מסוף 1918, האוניות שימשו לליווי שיירות בחלק מהדרך אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי. בסוף ספטמבר, מינסוטה פגעה במוקש ימי שהונח על ידי הצוללת U-117 הגרמנית, וגרמה לנזק חמור שהרחיק אותה משירות למשך חמישה חודשים. שירות השיירות נקטע בעקבות הכניעה הגרמנית בנובמבר; לאחר מכן, אוניות הסדרה שימשו להסעת חיילים אמריקאים בחזרה משדות הקרב של צרפת. משימה זו הושלמה עד אמצע 1919. הספינות פעלו לזמן קצר כספינות אימונים בתחילת שנות ה-20, אם כי על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון, כולן נמכרו לגרוטאות עד 1924 ונגרטו.

 קישורים חיצוניים 

קטגוריה:אוניות מערכה בצי ארצות הברית
קטגוריה:סדרות של אוניות מערכה