ג'ון וילמוט, רוזן רוצ'סטר השני

ג'וֹן וִילְמוּט, רוזן רוֹצֶ'סְטֶר השני (באנגלית: John Wilmot, 2nd Earl of Rochester; ) היה משורר ו אנגלי של חצר המלכות של הרסטורציה האנגלית של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, שפעל נגד "הסמכותנות הרוחנית" של התקופה הפוריטנית. רוצ'סטר גילם את העידן החדש הזה, והוא נודע בזכות אורח חייו ההולל כמו גם בשירתו, אף על פי שהשניים היו קשורים זה בזה. הוא מת כתוצאה מזיהום המועבר במגע מיני בגיל 33.

רוצ'סטר תואר על ידי בן זמנו  כ"הסאטיריקן האנגלי הטוב ביותר", והוא נחשב בדרך כלל למשורר המשמעותי ביותר והמלומד ביותר מבין חכמי הרסטורציה. מרבית שירתו צונזרה במהלך התקופה הוויקטוריאנית, אך זכתה לתחייה משנות ה-20 של המאה ה-20 ואילך, עם הערכות מחודשות של דמויות ספרותיות ידועות כמו גרהם גרין ועזרא פאונד. המבקר  קשר את הליברטיניזם של רוצ'סטר לחומרנות ההובסיאנית.

במהלך חייו, רוצ'סטר היה ידוע בעיקר בזכות  וזו נשארה בין יצירותיו הידועות ביותר כיום.

קורות חיים
חינוך ושנות העשרה
ג'ון וילמוט נולד ב באוקספורדשייר ב-1 באפריל 1647. אביו,  קיבל את תואר האצולה  ב-1652 בגין שירות בצבא צ'ארלס השני במהלך גלות המלך תחת חבר העמים. פול דייוויס מתאר את הנרי כ"" אגדי, אציל אופנתי וגיבור מלחמה שתכנן לבדו את הבריחה העתידית של צ'ארלס השני ליבשת (כולל ההסתרה המפורסמת בעץ אלון) לאחר האסון של  ב-1651". אימו, אן סנט ג'ון, הייתה פוריטנית בעלת רצון חזק ממשפחת אצולה מווילטשייר.

מגיל שבע, רוצ'סטר קיבל שיעורים פרטיים, שנתיים לאחר מכן למד בבית הספר התיכון ב הסמוכה. אביו נפטר ב-1658, וג'ון וילמוט ירש את התואר הרוזן מרוצ'סטר באפריל אותה שנה. בינואר 1660 רוצ'סטר התקבל לוודהאם קולג', קולג' חדש ועני יחסית באוניברסיטת אוקספורד. בעודו שם, מסופר, בן ה-13 "הלך והתהולל". בספטמבר 1661 הוענק לו תואר .M.A לשם כבוד על ידי הצ'נסלור החדש של האוניברסיטה, , ידיד של המשפחה.

שמאל|ממוזער|250px|אליזבת וילמוט (מאלט) מאת פיטר לילי
צ'ארלס השני העניק לרוצ'סטר גמלה שנתית של 500 ליש"ט כמעשה של הכרת תודה כלפי בנו של הנרי וילמוט. בנובמבר 1661 שלח צ'ארלס את רוצ'סטר לטיול הגדול של שלוש שנים בצרפת ובאיטליה, ומינה את הרופא  כאומנת שלו. הטיול חשף אותו במידה יוצאת דופן לכתיבה ולמחשבה אירופית (בעיקר צרפתית). ב-1664 רוצ'סטר חזר ללונדון, וערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בחצר המלכות של הרסטורציה האנגלית ביום חג המולד.

כמה חוקרים משערים שהמלך נטל על עצמו את תפקיד האב בחייו של רוצ'סטר. צ'ארלס השני הציע נישואים בין רוצ'סטר לבין היורשת העשירה . קרוביה התנגדו לנישואים לרוצ'סטר העני, אשר קשר עם אימו לחטוף את הרוזנת הצעירה. סמיואל פיפס תיאר את ניסיון החטיפה ביומנו ב-28 במאי 1665. הניסיון הסתיים בכליאה של רוצ'סטר בן ה-18 במצודת לונדון למשך שלושה שבועות והשתחרר רק לאחר שכתב התנצלות של חוזר בתשובה למלך.

רוצ'סטר ניסה לכפר על מעשיו בהתנדבות לצי במלחמת הולנד-אנגליה השנייה בחורף 1665, כששירת תחת . האומץ שלו ב, כששירת על סיפון ספינתו של , הפך אותו לגיבור מלחמה. כשהוא מרוצה מהתנהלותו, צ'ארלס מינה את רוצ'סטר ל במרץ 1666, שהעניק לו לינה מעולה בארמון וייטהול וגמלה של 1,000 ליש"ט בשנה. התפקיד כלל, שבוע אחד מכל ארבעה שבועות, לעזור למלך להתלבש ולהתפשט, להגיש את ארוחותיו כשהוא סועד בפרטיות ולישון למרגלות מיטת המלך. בקיץ 1666, רוצ'סטר חזר לים, שירת על סיפון  בפיקודו של . הוא שוב גילה אומץ לב יוצא דופן ב, כולל חתירה בין כלי שיט תחת אש תותחים כבדה, כדי להעביר את ההודעות של ספראג ברחבי הצי.

עם שובו מהים, חידש רוצ'סטר את חיזוריו אחרי אליזבת מאלט. כנגד רצון משפחתה, מאלט ברחה עם רוצ'סטר שוב בינואר 1667, והם נישאו בקפלה בנייטסברידג'.[18] נולדו להם ארבעה ילדים: ליידי אן וילמוט (1669–1703), צ'ארלס וילמוט (1671–1681), ליידי אליזבת וילמוט (1674–1757) וליידי מאלט וילמוט (1676–1708/1709).
באוקטובר 1667 העניק המלך לרוצ'סטר רישיון מיוחד להיכנס לבית הלורדים מוקדם, למרות היותו צעיר בשבעה חודשים מהגיל המינימלי. המעשה היה ניסיון של המלך לחזק את מספר תומכיו בקרב הלורדים.
שחקנית התיאטרון הצעירה נל גווין הייתה "קרוב לוודאי" מאהבת שלו; מאוחר יותר היא הייתה עתידה להיות המאהבת של צ'ארלס השני. גווין נשארה חברה לכל החיים ומקורבת פוליטית לרוצ'סטר, ויחסיה עם המלך העניקו לרוצ'סטר השפעה ומעמד בחצר.

העשור השלישי לחייו ושנים אחרונות
שמאל|ממוזער|250px|הרוזן מרוצ'סטר בשריון מאת גודפרי נלר
חייו של רוצ'סטר היו מחולקים בין חיי משפחה באחוזה הכפרית לבין התהוללות בחצר המלוכה, שם הוא התפרסם כשיכור, כמי שידע לנהל שיחה ערה ו"השתוללויות מוגזמות" כחלק מ"הכנופיה העליזה" (Merry Gang, כפי שתיאר אותם אנדרו מארוול). הכנופיה העליזה שגשגה כ-15 שנים לאחר 1665 וכללה את הנרי ג'רמין; צ'ארלס סאקוויל, רוזן דורסט; ג'ון שפילד, רוזן מולגרייב; הנרי קיליגרו; סר צ'ארלס סדלי; המחזאים ויליאם וויצ'רלי וג'ורג' אתרג'; וג'ורג' ויליירס, הדוכס בקינגהאם השני. ההיסטוריון והבישוף הסקוטי  כתב על רוצ'סטר כי, "במשך חמש שנים הוא היה שיכור ללא הרף... [ו] לא... אדון לחלוטין בעצמו... [מה] שהוביל אותו... לעשות הרבה דברים פראיים ובלתי ניתנים להסבר." היומן של פיפס מתעד אירוע אחד כזה ב-16 בפברואר 1669 כאשר רוצ'סטר הוזמן לסעוד עם המלך והשגריר ההולנדי:

מעשיו נחשבו כעבירה נגד המלך, או , והוא נודה מהחצר, ועם זאת המלך קרא במהרה להחזירו.

בשנת 1673 החל רוצ'סטר להכשיר את  כשחקנית. היא הפכה לשחקנית המפורסמת ביותר בתקופתה. היא הפכה למאהבת שלו ב-1675. מערכת היחסים נמשכה כחמש שנים, ובארי ילדה לו בת, לפני שהיחסים ביניהם התדרדרו והפכו מרירים לאחר שרוצ'סטר החל להתרעם על הצלחתה. רוצ'סטר כתב לאחר מכן, "באיזה פרצוף אני יכול להטות/לדון אותך לגיהנום להיות רק שלי?... ממשי את דעתך האדירה/והיי לפילגש האנושות"

שמאל|ממוזער|250px|דיוקן המשורר מאת 
כאשר יועצו של המלך וידידו של רוצ'סטר,  הודח ב-1673, התערר מעמדו של רוצ'סטר גם כן. בחגיגות חג המולד בווייטהול באותה שנה, רוצ'סטר העביר סאטירה לצ'ארלס השני, "באי בריטניה" - שביקרה את המלך על כך שהוא אובססיבי למין על חשבון ממלכתו. תגובתו של צ'ארלס לתיאור הסאטירי הזה הביאה להגלייתו של רוצ'סטר מחצר המלוכה עד פברואר. במהלך תקופה זו התגורר רוצ'סטר באחוזתו באדרברי. למרות זאת, בפברואר 1674, לאחר עתירות רבות של רוצ'סטר, מינה אותו המלך לריינג'ר של פארק וודסטוק.

ביוני 1675 בהיותו שיכור הרס לורד רוצ'סטר את שעון השמש בגן המלך תוך השמעת ביטויים מעליבים כלפי המלך שדמותו המצוירת נצבה ליד השעון. רוצ'סטר נמלט מחצר המלכות שוב.

רוצ'סטר הסתבך שוב בשנת 1676. במהלך תגרה בשעות הלילה המאוחרות עם משמר הלילה, נהרג אחד מבני לוויה של רוצ'סטר, רוג'ר דאונס, ברומח. דווח כי רוצ'סטר נמלט מזירת התקרית, ומעמדו כלפי המלך הגיע לשפל של כל הזמנים. בעקבות תקרית זו, רוצ'סטר ברח לזמן קצר לגבעת מצודת לונדון, שם התחזה לשרלטן בשם "דוקטור בנדו". תחת פרסונה זו, הוא טען למיומנות בטיפול ב"עקרות" (אי פוריות), והפרעות גינקולוגיות אחרות. גילברט ברנט ציין באופן אירוני שהתרגיל של רוצ'סטר "לא היה ללא הצלחה", מה שמרמז על מעורבותו בתור תורם זרע בחשאי. מדי פעם, רוצ'סטר גם קיבל על עצמו את תפקיד הגברת בנדו חמורת הסבר והמטרוניתא, כנראה כדי שיוכל לבדוק נשים צעירות באופן פרטי מבלי לעורר את חשדם של בעליהן.

מוות
שמאל|ממוזער|250px|ארונו של ג'ון וילמוט, רוזן רוצ'סטר השני, בקמרון שלו בכנסיית ספלסברי, אוקספורדשייר
שמאל|ממוזער|250px|לוחית הארון שהוסרה מארונו של רוצ'סטר
רוצ'סטר מת בגיל 33 ממה שמתואר בדרך כלל כהשפעות של עגבת שלישונית, זיבה או מחלות מין אחרות, בשילוב עם השפעות של אלכוהוליזם. קרול ריצ'רדס חלקה על כך וטענה שסביר יותר שהוא מת מאי-ספיקת כליות עקב  כרונית (מחלת ברייט). אימו דאגה לכך שבשבועות האחרונים לחייו ילוו אותו מקורביה הדתיים, במיוחד גילברט ברנט, לימים .

לאחר ששמע על עזיבתו של ברנט ממיטתו, רוצ'סטר מלמל את מילותיו האחרונות: "האם ידידי עזב אותי? אז אני אמות בקרוב". בשעות הבוקר המוקדמות של 26 ביולי 1680, רוצ'סטר מת "ללא צמרמורת או צליל". הוא נקבר בכנסיית ספלסברי באוקספורדשייר.

יצירות
שמאל|ממוזער|250px|בית האחוזה של רוצ'סטר באדרברי, אוקספורדשייר
שמאל|ממוזער|250px|דיוקן של ג'ון וילמוט מאת סר פיטר ללי, בית דילינגטון
היצירה הפואטית של רוצ'סטר מגוונת מאוד בצורה, בז'אנר ובתוכן. הוא היה חלק מ"אספסוף של ג'נטלמנים שכתבו בקלות", שהמשיכו להפיק את שירתם בכתבי יד, ולא בהוצאה לאור. כתוצאה מכך, חלק מעבודותיו של רוצ'סטר עוסקות בנושאים אקטואליים, כגון סאטירות על ענייני חצר המלכות, ועד פרודיות על הסגנונות של בני דורו, כגון סר קאר סקרופ (Carr Scrope). הוא בולט גם בזכות האלתור שלו, שאחד מהם הוא מכתם מתגרה על צ'ארלס השני, מלך אנגליה:

על כך ענה צ'ארלס כביכול, "זה נכון, כי המילים שלי הן שלי, אבל המעשים שלי הם אלה של השרים שלי".

השירה של רוצ'סטר מציגה מגוון של למידה והשפעות. אלה כללו חיקויים של פרנסואה דה מאלרב, פייר דה רונסאר וניקולא בואלו. הוא גם תרגם או עיבד מחברים קלאסיים כמו פטרוניוס, לוקרטיוס, אובידיוס, אנאקראון, הורטיוס וסנקה.

כתביו של רוצ'סטר זכו להערצה וידועים לשמצה בעת ובעונה אחת. "" (1675), אחת היצירות הבודדות שפרסם (ב-1679), היא הוקעה חריפה של רציונליזם ואופטימיות המציבה בגידה אנושית מול חוכמת בעלי חיים.

רוב שירתו לא פורסמה בשמו אלא לאחר מותו. מכיוון שרוב שיריו הופצו רק בכתב יד במהלך חייו, סביר להניח שחלק ניכר מכתיבתו לא שרד. הבישוף ברנט טען שהצליח לשכנע את רוצ'סטר לחזור בתשובה לפני מותו מה שהוביל אותו לבקש ש"כל כתביו החולניים והתאוותניים" ישרפו; לא ברור כמה, אם בכלל, מכתביו של רוצ'סטר הושמדו.

רוצ'סטר התעניין בתיאטרון, בנוסף לעניין שגילה בשחקניות תיאטרון. הוא כתב עיבוד למחזה "ולנטיניאנוס" של ג'ון פלטצ'ר (1685), סצנה ל"כיבוש סין" של סר , פרולוג ל"קיסרית מרוקו" מאת  (1673), ואפילוגים ל"אהבה בחשכה" של סר  (1675), ו"קירקה, טרגדיה" של  (1677). היצירה הדרמטית הידועה ביותר המיוחסת לרוצ'סטר, "סדום או תמצית ההוללות" (Sodom, or the Quintessence of Debauchery), מעולם לא הוכח כי היא נכתבה על ידו. אולם הדפסות לאחר המוות של "סדום" הולידו העמדה לדין על גסות, והושמדו. ב-16 בדצמבר 2004 אחד מהעותקים הבודדים ששרדו של "סדום" נמכר על ידי סותבי'ס תמורת 45,600 ליש"ט.

"המכתבים של [רוצ'סטר] לאשתו ולחברו הנרי סאביל... מראים שליטה ראויה להערצה בפרוזה קלה בשפת הדיבור".

היחס אליו והשפעתו
רוצ'סטר היה המודל למספר גיבורים הוללים במחזות של התקופה, כמו דון ג'ון ב"הליברטין" של  (1675) ודורימנט ב"איש המצב" של  (1676). בינתיים הספידו אותו בני דורו כמו אפרה בן ואנדרו מארוול, שתיארו אותו כ"האיש היחיד באנגליה שהיה לו הלך הרוח האמיתי של סאטירה". דניאל דפו ציטט אותו ב"מול פלנדרס", ודן בו ביצירות אחרות. וולטר, שדיבר על רוצ'סטר כ"איש הגאונות, המשורר הגדול", העריץ את הסאטירה שלו על "האנרגיה והאש" שבה ותירגם כמה שורות לצרפתית כדי "להציג את הדמיון הזוהר שרק כבוד הלורד יכול להתפאר בו".

בשנות ה-50 של המאה ה-18, המוניטין של רוצ'סטר היה בשפל כשהליברליות של עידן הרסטורציה שככה; סמואל ג'ונסון אפיין אותו כמתהולל חסר ערך מופקר. הוראס וולפול תיאר אותו כ"אדם שהמוזות אהבו לעורר בו השראה אבל התביישו לתמוך". על אף הזלזול הכללי ברוצ'סטר, ויליאם הזליט העיר כי "החרוזים שלו היו חתוכים ונוצצים כמו יהלומים" בעוד ש"המכתמים שלו היו המרירים ביותר, נכתבו ללא מאמץ והאמיתיים ביותר שנכתבו אי פעם". בהתייחסו לנקודות המבט של רוצ'סטר, הזליט כתב כי "הבוז שלו לכל מה שאחרים מכבדים כמעט מסתכם בנשגבות". בינתיים, גתה ציטט את "סאטירה נגד התבונה והאנושות" באנגלית באוטוביוגרפיה שלו. עם זאת, הייתה התעלמות כמעט מוחלטת מיצירותיו של רוצ'סטר לאורך התקופה הוויקטוריאנית.

המוניטין של רוצ'סטר קם לתחייה מחודשת רק בשנות ה-20 של המאה ה-20. עזרא פאונד, בספרו "ABC of Reading", השווה את שירתו של רוצ'סטר בחיבה לדמויות ידועות יותר כמו אלכסנדר פופ וג'ון מילטון. גרהם גרין אפיין את רוצ'סטר כ"פוריטני מפונק". אף על פי שמבקר הספרות פרנק ריימונד ליוויס טען ש"רוצ'סטר אינו משורר גדול מכל סוג שהוא", ויליאם אמפסון העריץ אותו. שנים אחר כך, הטילה ג'רמיין גריר ספק בתקפות הערכתו של רוצ'סטר כמופקר שיכור, ובירכה על הרגישות של כמה ממילות שיריו.

רוצ'סטר הוצב במקום ה-6 ב"טבלת 30 הסופרים הובילים הכי ארוטיים של לונדון" של כתב-העת Time Out. טום מוריס, מנהל המשנה של התיאטרון המלכותי הלאומי אמר, "רוצ'סטר מזכיר לי צייד מטורף, שנע בשקט בלילה ויורה בכל מוסכמה שזזה. הבישוף ברנט, שהדריך אותו לחזרה בתשובה בלתי סבירה על ערש דווי, אמר כי הוא לא היה מסוגל להביע שום תחושה בלי קללות וגסויות. הוא נראה כמו פאנקיסט בפראק, אבל ברגע שבובות הקש נשחטו, רוצ'סטר חוגג בנוף מיני שכולו שלו".

בתרבות הפופולרית
מחזה, "הליברטין" (The Libertine; 1994), נכתב על ידי , והועלה על ידי תיאטרון רויאל קורט. בסרט "" משנת 2004, המבוסס על מחזהו של ג'פריס, כיכבו ג'וני דפ בתור רוצ'סטר, סמנתה מורטון בתור אליזבת בארי, ג'ון מלקוביץ' בתור המלך צ'ארלס השני ורוזמונד פייק בתור אליזבת מאלט.  הלחין קטע משירו של רוצ'סטר "סניור דילדו" ("Signor Dildo") לסרט.

המחזה "כהונת התענוג" (The Ministry of Pleasure) מאת קרייג בקסטר ממחיז גם הוא את חייו של וילמוט והופק בתיאטרון לאצ'מיר, לונדון ב-2004.

רוצ'סטר היא הדמות המרכזית בנובלה האירוטית של אנה ליף סאקסבי מ-1996, "אין גן עדן אלא הנאה".

סיפור חייו של לורד רוצ'סטר מתואר ברומן ההיסטורי של סוזן קופר-ברידג'ווטר: "על דיו, שנינות ואינטריגות – לורד רוצ'סטר בשלשלאות כספית".

השיר "There She Goes, My Beautiful World" של ניק קייב מ-2004, מתוך האלבום Abattoir Blues / The Lyre of Orpheus, כולל את השורות "John Wilmot pened his poetry / Riddled with the pox".

ג'רמיין גריר פרסמה מאמר בשם "נידון לכֵּנוּת" על חייו של הרוזן.

לקריאה נוספת
 Some Account of the Life and Death of John Wilmot, Earl of Rochester by Gilbert Burnet (Munroe and Francis, 1812)







קישורים חיצוניים





 Works by or about John Wilmot, 2nd Earl of Rochester at Wikisource
 Ynys-Mon, Mark, ed. Poems and a short Biography at druidic.org. (The biography was the original source of this article.)


ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:משוררים אנגלים
קטגוריה:קציני הצי המלכותי הבריטי
קטגוריה:חברי בית הלורדים הבריטי
קטגוריה:ילידי 1647
קטגוריה:נפטרים ב-1680