אינדיאנה (BB-58)

אוניית המערכה אינדיאנה (BB-58) הייתה השנייה מארבע אוניות המערכה המהירות מסדרת דקוטה הדרומית שנבנו עבור צי ארצות הברית בשנות ה-40. בהיותן אוניות המערכה האמריקניות הראשונות שתוכננו לאחר שהמערכת של אמנת וושינגטון החלה להתפרק באמצע שנות ה-30, סדרת דקוטה הדרומית הצליחה לנצל סעיף אמנה שאפשר להן להגדיל את הסוללה הראשית לתותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים). עם זאת, סירוב הקונגרס לאשר אוניות מערכה גדולות יותר החזיק את ההדחק שלהן קרוב לגבול אמנת וושינגטון של 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות). הדרישה לשריין את האוניות כנגד אותו קליבר של תותחים כפי שהם נשאו, בשילוב עם הגבלת ההדחק, הביאו לאוניות צפופות. הצפיפות החריפה על ידי שינויים בזמן המלחמה שחיזקו במידה ניכרת את סוללות הנ"מ שלהם והגדילו משמעותית את הצוותים שלהם.

אינדיאנה נכנסה לשירות באפריל 1942, אז ארצות הברית הייתה מעורבת במלחמת העולם השנייה, והאונייה נשלחה מיד לפעולה בזירת האוקיינוס השקט נגד יפן. הקרב הראשון שלה הגיע בסוף 1942 כאשר תמכה בנחתים שנלחמו במהלך המערכה בגוודלקנל. במהלך שלוש השנים הבאות, היא פעלה בשני תפקידים עיקריים: תמיכה בירי ימי בהתקפות אמפיביות ברחבי האוקיינוס השקט והגנה נגד מטוסים עבור כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות. היא הפגיזה עמדות יפניות במהלך קרב טאראווה בנובמבר 1943 וקרב קווג'לין בפברואר 1944. במהלך המבצע האחרון, היא התנגשה באוניית המערכה וושינגטון ונאלצה לסגת לצורך תיקונים.

לאחר שחזרה לצי באפריל 1944, היא השתתפה במערכה על איי מריאנה ופלאו, הפגיזה את סאיפאן ועזרה להגן על הצי במהלך קרב ים הפיליפינים. בעיות מנוע מנעו ממנה להשתתף בקרב פלליו בספטמבר, אך היא נכחה בקרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה ב-1945. בפעולה האחרונה, היא הפילה מספר קמיקזות. לאחר הכניעה היפנית באוגוסט, היא תרמה חיילים לכוח הכיבוש לפני שחזרה לארצות הברית בספטמבר. לאחר שיפוץ אחרון, היא הוכנסה למילואים ונותרה לא פעילה בעתודת הצי עד 1962, אז נמחקה מרשימות הצי ונמכרה לגריטה בשנה שלאחר מכן.

 תכנון 

ימין|ממוזער| תרשים זיהוי של סדרת דקוטה הדרומית
סדרת דקוטה הדרומית הוזמנה בהקשר של חימוש ימי עולמי במהלך התמוטטות מערכת אמנת וושינגטון ששלטה בבניית אוניות מערכה במהלך שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. על פי הסכמי וושינגטון ולונדון, מה שנקרא אוניות מערכה של אמנה הוגבלו להדחק בתפוסה סטנדרטית של 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות) וסוללה ראשית של תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים). בשנת 1936, בעקבות החלטת יפן לנטוש את מערכת ההסכמים, צי ארצות הברית החליט להפעיל את "סעיף המדרגות הנעות" באמנה שאפשרה להדחק לעלות ל-45,000 טונות ארוכות (46,000 טונות) ולהגדיל את החימוש כדי להגדיל לתותחי 16 אינץ' (406 מ"מ). התנגדויות הקונגרס להגדלת גודל האוניות החדשות אילצו את צוות התכנון לשמור על תפוסה קרובה ל-35,000 טונות ככל האפשר תוך שילוב התותחים והשריון הגדולים מספיק כדי להביס תותחים באותו קליבר.

אינדיאנה הייתה באורך כולל של 680 רגל (210 מטרים), רוחב של 108 רגל 2 אינץ' (32.97 מטרים) ושוקע של 35 רגל 1 אינץ (10.69 מטרים). הדחק האונייה היה 37,970 טונות ארוכות (38,580 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 44,519 טונות ארוכות (45,233 טונות) במעמס קרבי מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של ג'נרל אלקטריק עם ארבעה צירים ושמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט בדירוג של 130,000 כוחות סוס (97,000 קילוואט), שהעניקו לה מהירות מרבית של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 15,000 מיילים ימיים (28,000 ק"מ) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש). היא נשאה שלושה מטוסים ימיים מסוג ווט OS2U קינגפישר לסיור אווירי, אשר שוגרו על ידי זוג מעוטים על הגוחה שלה. הצוות שלה בזמן השלום מנה 1,793 קצינים ומלחים אך במהלך המלחמה גדל הצוות ל-2,500.

האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 בשלושה צריחי תותחים משולשים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה, כשהשלישי מאחורה. הסוללה המשנית כללה 20 תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים משני הצדדים. כפי שתוכננה, האונייה צוידה בסוללת נ"מ של 20 תותחי 1.1 אינץ' (28 מ"מ) /75 קליבר ושנים עשר מקלעי M2 בראונינג בקליבר 0.50 בצריחים בודדים, אך היא הושלמה עם סוללה של שבעה צריחים מרובעים של תותחי בופורס 40 מ"מ (1.6 אינץ') במקום תותחי ה-1.1 אינץ' ו-35 תותחי אורליקון אוטומטיים 20 מ"מ (0.79 אינץ') בצריחים בודדים במקום מקלעי ה-0.5.

חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 12.2 אינץ' (310 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 6 אינץ' (152 מילימטרים). בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים), והם הותקנו על גבי ברבטות שהיו בעובי 17.3 אינץ' (439 מילימטרים). במגדל הניווט היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ).

 שינויים 
אינדיאנה קיבלה סדרה של שינויים במהלך הקריירה המלחמתית שלה, המורכבת בעיקר מתוספות לסוללת הנ"מ שלה וסוגים שונים של מערכות מכ"ם. התוספת הראשונה הייתה התקנת מכ"ם חיפוש אווירי SC, שהוזמן ב-1941, שהותקן בתורן הקדמי. מאוחר יותר הוא הוחלף בסט מסוג SK. במקביל, הותקן מכ"ם חיפוש עילי SG על המבנה העילי הקדמי; סט SG שני נוסף לתורן הראשי לאחר חוויות במהלך המערכה בגוודלקנל ב-1942. במהלך ההצטיידות ב-1942, היא קיבלה מכ"ם בקרת אש Mark 3, שהותקן על מגדל הניווט שלה כדי לסייע בכיוון תותחי הסוללה הראשיים שלה ומכ"מים Mark 4 עבור תותחי הסוללה המשניים. ה-Mark 3 הוחלף במהירות במכ"ם פיקוח אש מודרני יותר Mark 8, ומכ"מים Mark 4 עבור תותחי הסוללה המשניים. מאוחר יותר היא קיבלה סטים של Mark 12/22 במקום מכ"מי ה-Mark 4. אינדיאנה קיבלה גם משבש TDY. בשנת 1945 הוחלפו טווחי הזיהוי המסורתיים שלה במערכות מכ"ם מיקרוגל Mark 27.

סוללת הנ"מ הקלה של האונייה הורחבה בהדרגה. עוד שלושה צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ נוספו בסוף 1942. בינואר 1943 הותקנו לה עוד 18 תותחי 20 מ"מ, מה שהביא את סך הכל ל-53 תותחים. עוד שני צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ נוספו בפברואר, ועוד שבעה תותחי 20 מ"מ נוספו מאוחר יותר באותה שנה עבור סוללה כוללת של שישים קנים. ביולי 1944 הוסרו מאינדיאנה חמישה מתותחי ה-20 מ"מ; שלושה נוספים הוסרו עד סוף המלחמה באמצע 1945.

 היסטוריית שירות 
ממוזער| USS אינדיאנה בזמן ניסויים, 8 בספטמבר 1942

 בנייה 
אוניית המערכה החדשה אושרה ב-27 במרץ 1934 על ידי חוק וינסון-טרמאל, והנשיא פרנקלין ד' רוזוולט אישר את השם אינדיאנה ב-21 בספטמבר 1938. השדרית לאינדיאנה הונחה ב-20 בנובמבר 1939 בחברת ניופורט ניוז לבניית ספינות של ניופורט ניוז, וירג'יניה. היא הושקה ב-21 בנובמבר 1941, עם ההטבלה שבוצעה על ידי מרגרט רובינס, בתו של מושל אינדיאנה, הנרי פ. שריקר. אינדיאנה הושלמה באפריל 1942 והוכנסה לשירות בצי ב-30 באפריל. קפטן אהרון ס. מריל היה המפקד הראשון של האונייה. במהלך טקס כניסתה לשירות, שבו השתתף מזכיר הצי פרנק נוקס, הניפה האונייה את הדגל מאוניית המערכה הישנה אינדיאנה ששימשה במהלך קרב סנטיאגו דה קובה ב-1898.

עבודת האבזור נמשכה בניופורט ניוז עד 20 במאי, ולמחרת יצאה אינדיאנה לניסויים ימיים. ניסויים ראשוניים נערכו במפרץ צ'ספיק בין 26 ל-29 במאי; ב-31, היא עזבה להמפטון רודס, וירג'יניה. ניסויי מהירות נערכו לאחר מכן ב-1 ביוני, במהלכם היא לוותה על ידי המשחתות צ'ארלס פ. יוז, הילרי פ. ג'ונס, אינגרהאם ווולזי. ניסויים, אימוני ירי ותרגילים שונים נמשכו עד ספטמבר, וב-29 היא עזבה למפרץ קאסקו במיין לאימוני ירי נוספים. האונייה הוכרזה כשירה לשירות קרבי ב-9 בנובמבר, והיא יצאה לתעלת פנמה באותו יום. בשלב זה, ארצות הברית הייתה במלחמה עם גרמניה ויפן במשך קרוב לשנה, והייתה בעיצומה של מערכת גוודלקנל באוקיינוס השקט; אינדיאנה נצטוותה להצטרף לכוחות הלוחמים שם.

 מבצעי זירת האוקיינוס השקט 
 קרבות גוודלקנל, טאראווה וקווג'לין 
ימין|ממוזער| אינדיאנה בדרום האוקיינוס השקט בדצמבר 1942
ב-14 בנובמבר, אינדיאנה הוקצתה כאוניית הדגל של קבוצת המשימות (TG) 2.6, שכללה את הסיירת הקלה קולומביה והמשחתות דה הייבן וסאפלי. לאחר מכן המשיכו ארבע האוניות לטונגה, והגיעו אחר הצהריים של 28 בנובמבר. לאחר תדלוק, אינדיאנה עברה ל-TG 66.6 יומיים לאחר מכן והמשיכה לנומאה, לשם הגיעה ב-2 בדצמבר. שם השתתפה בתרגילים עם אוניות מכוח המשימה (TF) 64. האונייה שימשה כתחליף לאחותה דקוטה הדרומית, שניזוקה קשות במהלך הקרב הימי השני בגוודלקנל; בזמן פעילותה מול גוודלקנל, אינדיאנה סיפקה תמיכה בירי לכוחות אמריקאים על החוף.

בינואר 1943, הצטרפו לאונייה אוניות המערכה המהירות קרוליינה הצפונית ווושינגטון; שלוש אוניות המערכה קובצו יחד כ-TF 64 תחת אדמירל משנה ויליס לי, והן חיפו על שיירות כדי לתמוך בלחימה באיי שלמה לשנה הבאה. פעולות אלה כללו חיפוי על קבוצה של שבע אוניות תובלה הנושאים אלמנטים של דיוויזיית הרגלים ה-25 לגוודלקנל בין 1 ל-4 בינואר 1943. במהלך אחד ממבצעי השיירה הללו מאוחר יותר באותו החודש, אוניות המערכה של לי היו רחוקות מדי דרומה מכדי שיוכלו להגיע לכוח הסיירות האמריקאיות במהלך קרב האי רנל. במהלך הפלישה לניו ג'ורג'יה, כוח אוניות המערכה, שכלל כעת את אינדיאנה, קרוליינה הצפונית ומסצ'וסטס, הוטל לחפות על צי הפלישה מפני התקפות יפניות אפשריות. אינדיאנה תמכה בכוח המשימה של נושאות המטוסים שפשט על האי מרקוס ב-31 באוגוסט – 1 בספטמבר. היא השתתפה בפלישה לטאראווה ב-20–23 בנובמבר וסיפקה חלק מהמסך נגד מטוסים עבור נושאות המטוסים של קבוצת משימה 50.2 מול אטול מאקין, כולל אנטרפרייז, בילו ווד ומונטריי. במהלך פעולות באזור, תותחי הנ"מ של אינדיאנה הפילו את המטוס היפני הראשון שלהם. ב-8 בדצמבר, אינדיאנה, ארבע אוניות מערכה נוספות ו-12 משחתות הפגיזו עמדות יפניות על נאורו. חמש אוניות המערכה ירו בסך הכל 810 פגזים בקוטר 16 אינץ' לעבר האי.

ב-1 בינואר 1944, אינדיאנה שובצה ל-TG 37.2, וב-16 בינואר היא השתתפה באימון ירי עם דקוטה הדרומית והמשחתות בארנס, צ'ארט וקונר. חמש האוניות, שאליהן הצטרפו קרוליינה הצפונית, וושינגטון ועוד שלוש משחתות, יצאו לדרך ב-18 בינואר למבצע האמפיבי הגדול הבא בזירה הפסיפית, המערכה באיי מרשל. במהלך הדרך, האוניות ערכו אימונים עם סוללות הנ"מ שלהן. הן נפגשו עם המובילים בנקר היל ומונטריי בים, ולאחר שהגיעו לפונאפוטי ב-20 בינואר סומנה היחידה מחדש כ-TG 58.1. בשלב זה, הקבוצה גדלה וכללה את נושאות המטוסים אנטרפרייז, יורקטאון, בילו ווד, ועוד כמה סיירות ומשחתות. אימונים נוספים התקיימו בין 25 ל-28 בינואר, כולל תרגול נוסף נגד מטוסים; אינדיאנה שימשה גם מטרה לתקיפות אוויריות מדומות ממטוסי נושאות המטוסים. במהלך המבצע, אינדיאנה שימשה כאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-8 (BatDiv), בפיקודו של אדמירל משנה גלן בי דייוויס.
ממוזער| אינדיאנה במבדוק בפרל הארבור מציגה את התיקונים הזמניים לאחר ההתנגשות עם וושינגטון
בסוף ינואר, אינדיאנה השתתפה בפעולות הכנה לפלישה לקווג'לין באיי מרשל. ב-29 בינואר, האונייה תקפה את מאלולאפ אטול, יחד עם וושינגטון ונושאות המטוסים אנטרפרייז ויורקטאון, ולמחרת החלו האוניות להפגיז את קווג'לין כדי לרכך את ההגנות היפניות. ב-30 בינואר, אינדיאנה, מסצ'וסטס ווושינגטון, בליווי ארבע משחתות, נותקו כדי להפגיז את קווג'לין כחלק מהפגזת הפלישה. הן הגיעו לעמדות הירי שלהם מוקדם למחרת בבוקר ואינדיאנה פתחה באש בשעה 09:56; היא ושאר האוניות הטביעו אונייה נגד צוללות וחמש ספינות שמירה שעגנו באטול. סוללות ארטילריה יפניות ירו לעבר האוניות האמריקאיות, אך אינדיאנה לא נפגעה. היא המשיכה להפגיז עמדות יפניות ברחבי האי עד 14:48 לפני שיצאה ב-17:15 כדי לחזור לנושאות המטוסים. היא ירתה כ-306 פגזים מהסוללה הראשית שלה ו-2,385 פגזים מתותחי ה-5 אינץ' שלה.

אינדיאנה נסוגה לאחר מכן כדי ללוות את כוח המשימה של נושאות המטוסים בן לילה. בזמן שפעלה מחוץ לאיים בשעות המוקדמות של 1 בפברואר, אינדיאנה התנגשה בוושינגטון. האוניות הואפלו כדי למנוע מתצפיתנים יפנים להבחין בהן, ובחושך, אינדיאנה פנתה מול וושינגטון. אינדיאנה נפגעה קשות, כאשר ציר ההנעה הימני נהרס ונגרם נזק משמעותי לחגורת שריון ולמערכת ההגנה מפני טורפדו. באונייה היו כ-200 רגל (61 מטר) של ציפוי שריון שנקרע מהגוף שלה, ולוושינגטון נקרע חלק באורך 20 רגל (6.1 מ) מהחרטום שלה ונכנס לצידה של אינדיאנה. בתאונה נהרגו שלושה אנשי צוות ונפצעו שישה נוספים על סיפון אינדיאנה, שאחד מהם מת מאוחר יותר. חקירה שלאחר מכן על התאונה הטילה את האשמה על אינדיאנה, והאשימה את הצוות שלה בכך שלא הודיע לשאר האוניות ביחידה על שינויי המסלול שלה.

דייוויס העביר את דגלו לכלי שיט אחר וב-2 בפברואר יצאה אינדיאנה למג'ורו לתיקונים זמניים לפני שהמשיכה לפרל הארבור ב-7 בפברואר, יחד עם המשחתת המלווה רמי ומלווה המשחתת בארדן ר. הסטינגס. ארבעה ימים לאחר מכן הצטרפו לקבוצה שתי משחתות נוספות שהגיעו לפרל הארבור ב-13 בפברואר. אינדיאנה עגנה למחרת לצורך תיקונים שנמשכו עד 7 באפריל. לאחר מכן היא ערכה ניסויים ימיים וירתה לשם ניסוי בסוללה הראשית שלה כדי לוודא שלא נותרו בעיות מבניות מההתנגשות. היא בילתה את השבועיים הבאים באימון צוותי התותחים שלה לפני שיצאה בסוף אפריל כדי להצטרף מחדש לצי למבצע הבא במרכז האוקיינוס השקט.

 המערכה על איי מריאנה 
ממוזער| אינדיאנה יצאה לדרך בינואר 1944
אינדיאנה הגיעה לנמל סידלר, מאנוס איילנד ב-26 באפריל ודייוויס חזר אל אוניית הדגל שלו יומיים לאחר מכן. באותו יום, היא יצאה לדרך יחד עם מסצ'וסטס וארבע משחתות להצטרף ל-TF 58 למבצע מבצע כדור ברד, המתקפה הגדולה על אטול טרוק שנערכה במהלך 29–30 באפריל. ב-1 במאי, אינדיאנה השתתפה במתקפה על פונפיי באיי סניאבין, והפגיזה את האי במשך כשעה לפני שניתקה מגע לאחר שהתקשתה לאתר מטרות מתאימות. שלושה ימים לאחר מכן הגיע הצי האמריקאי למג'ורו, שם החל בהכנות לפלישה לכמה איים באיי מריאנה. הצי התייצב ב-6 ביוני כדי לצאת לשלב הראשון של המערכה, הפלישה לסאיפאן. אינדיאנה, וושינגטון וארבע משחתות מלוות סומנו כיחידת משימה (TU) 58.7.3, יחידת ההפגזות המערבית; במהלך ההפגזה שלפני הפלישה שהחלה ב-13 ביוני ונמשכה יומיים, אינדיאנה ירתה 584 פגזים מהסוללה הראשית שלה. מאוחר ב-15 ביוני, לאחר שכוחות הקרקע עלו לחוף, תקיפות אוויריות יפניות כוונו לצי הפלישה. אינדיאנה החלה בתרגילי התחמקות כדי להימנע מהתקיפות, כולל מפציץ טורפדו ששיגר טורפדו לעבר האונייה בסביבות השעה 19:10 שלא הצליח להתפוצץ. תותחי הנ"מ שלה הפילו את המטוס, יחד עם מפציץ נוסף שלוש דקות לאחר מכן. האונייה לא נפגעה בהתקפות ונשארה בעמדה.

התקפת נגד יפנית משמעותית יותר הגיעה בדמות הצי הנייד הראשון, כוח הפגיעה העיקרי של נושאות המטוסים. קרב ים הפיליפינים שלאחר מכן בין 19 ל-20 ביוני סיפקה אינדיאנה תמיכה נגד מטוסים לצי נושאות המטוסים האמריקאיות. היא ודקוטה הדרומית דיווחו על הגל הראשוני של מטוסים יפניים מוקדם ב-19 ביוני, ובשעה 10:48 תותחני הנ"מ שלה פתחו באש, והפילו במהירות מטוס יפני אחד. האונייה נאלצה לבצע תמרוני התחמקות בסביבות השעה 11:50, כאשר מפציץ טורפדו תקף אותה; הטורפדו התפוצץ ללא פגע מאחורי האונייה. כשמטוס קרב יפני התקרבה להפציץ את אינדיאנה, התותחים שלה ירו בזנבו של המטוס בשעה 12:13, וגרמו לו להתרסק לים. מזלה של האונייה אזל זמן קצר לאחר מכן, כאשר מפציץ טורפדו בוער נקג'ימה B5N2 התנגש בצד הימני שלה, והטיל פסולת בוערת מעל הסיפון. האונייה לא נפגעה בהתרסקות ואינדיאנה נותרה בעמדה. במהלך הקרב היא ירתה 416 פגזים מהתותחים המשניים שלה, 4,832 פגזים של 40 מ"מ ובסביבות 9,000 פגזים 20 מ"מ; היא ספגה חמישה נפגעים, כולם נפצעו מרסיסי פגזים מתותחי נ"מ של אוניות אחרות.

ב-4 ביולי, אחד מממטוסי הקינגפישר של אינדיאנה אסף שני אנשי צוות מנושאת המטוסים לקסינגטון לאחר שהמטוס שלהם הופל. אינדיאנה נשארה מחוץ למריאנה עד תחילת אוגוסט, אז נותקה לאניווטוק כדי לחדש תחמושת ואספקה. היא יצאה לדרך ב-30 באוגוסט עם TF 34 ופגשו את TG 38 ב-3 בספטמבר, שהיה אמור לתקוף את איי פלאו מאוחר יותר באותו חודש. עם זאת, אינדיאנה פיתחה בעיות במנוע, והיא נשלחה לנמל סידלר לתיקונים שנמשכו בין 21 בספטמבר ל-4 באוקטובר. במהלך תקופה זו, דייוויס העביר את דגלו למסצ'וסטס. לאחר מכן הצטרפה אינדיאנה לאוניית המערכה איידהו ולסיירות אינדיאנפוליס וקליבלנד למסע לפרל הארבור. הם הגיעו לשם ב-14 באוקטובר, ויומיים לאחר מכן אינדיאנה ואיידהו, בליווי שתי משחתות, יצאו למספנת הצי של פיוג'ט סאונד לשיפוץ יסודי שהושלם ב-30 בנובמבר. לאחר סבב נוסף של ניסויים ימיים, אינדיאנה עזבה ב-6 בדצמבר, לכיוון פרל הארבור, שם ערכה אימונים ותיקונים נוספים שנמשכו עד סוף השנה.

 קרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה 
ימין|ממוזער| הצוות של אינדיאנה טוען מטעני דלק מאוקינאווה
אדמירל משנה אוסקר סי באדג'ר השני, מפקד TU 12.5.2, הניף את דגלו על סיפון האונייה ב-8 בינואר 1945, והיא עזבה את פרל הארבור יומיים לאחר מכן יחד עם המשחתת בורי והמשחתת-מקשת גווין. האוניות שייטו לאניווטוק, ומשם המשיכו לסאיפאן, שם הצטרפה לשאר יחידתה ב-20 בינואר. היחידה יצאה ב-22 בינואר, פנתה לאיוו ג'ימה והגיעה לשם יומיים לאחר מכן. בהגיעם, אינדיאנה, שלוש סיירות כבדות, שבע משחתות וגווין הפגיזו את האי כהכנה לפלישה לאי חודש לאחר מכן. בשעה 13:17, מפציץ טורפדו נקג'ימה B6N תקף את האוניות, אך הופל באש נ"מ כבדה. אינדיאנה ירתה בסך הכל 200 פגזים מהסוללה הראשית שלה לפני שראות לקויה אילצה אותה להפסיק את האש בשעה 15:55. היא עזבה את האזור למחרת בבוקר ויצאה לאוליטי, לשם הגיעה ב-26 בינואר. לאחר מכן עבר באדג'ר לאוניית המערכה ניו ג'רזי ואינדיאנה העסיקה את עצמה באימונים נגד מטוסים למשך שארית החודש.

האונייה יצאה לדרך שוב ב-10 בפברואר כחלק מ-TG 58.1 עבור פשיטה על טוקיו, יפן; קבוצת נושאות מטוסים פתחה בתקיפות אוויריות על מטרות באזור ב-16 בפברואר, ולאחריהן סדרה של תקיפות על מטרות שונות באיי בונין (כולל איוו ג'ימה), ולאחר מכן ערכו תקיפה שנייה באזור טוקיו ב-25 בפברואר. בנוסף לאספקת הגנה נגד מטוסים עבור נושאות מטוסים, אינדיאנה גם השתמשה לעיתים קרובות במטוסי הקינגפישר שלה כדי לאסוף צוותי אוויר שהופלו, וב-1 במרץ אחד מהמטוסים שלה אסף את הצוותים של שני מטוסים כאלה. הצי חזר לאוליטי ב-3 במרץ לצורך מילוי מחדש. ב-14 במרץ, אינדיאנה התייצבה עם דקוטה הדרומית, מסצ'וסטס, קרוליינה הצפונית ווושינגטון, המכונה כעת TU 58.1.3, לתמיכה בסבב נוסף של תקיפות ביפן שנערך שלושה ימים לאחר מכן. היא הפילה מטוס יפני בשעות המוקדמות של 19 במרץ לפני שנושאות המטוסים תקפו נקודות שונות באי קיושו. מאוחר יותר באותו יום, הצי הפליג לתקוף את מספנת הצי בקורה. נושאות המטוסים ואספ ופרנקלין נפגעו קשות מהתקפות אוויריות יפניות ונאלצו לסגת.
ממוזער| אינדיאנה בים סוער במהלך סופת הציקלון ב-5 ביוני
ב-23 במרץ יצאה אינדיאנה לאוקינאווה כדי להצטרף להפגזת ההכנה על האי. היא ירתה 180 פגזים מתותחי הסוללה העיקריים למחרת ולאחר מכן הצטרפה מחדש לצי. היא חידשה את תפקידה בהגנה האווירית במשך הימים הבאים בזמן שנושאות המטוסים פתחו בפשיטות על האי. במשך רוב אפריל, אינדיאנה ושאר TG 58.1 סיפקו תמיכה לנחתים ולחיילים שנלחמו בקרב אוקינאווה. ב-7 באפריל, היפנים פתחו במתקפת נגד גדולה על כוחות הצי של בעלות הברית, כולל התקפות קמיקזה בקנה מידה גדול ומבצע טן-גו עם אוניית המערכה יאמטו, אך הם נהדפו עם אבדות כבדות. פשיטות הקמיקזה נמשכו לאורך כל החודש, וב-12 באפריל שני מטוסי קרב - מיצובישי A6M זירו ונקג'ימה Ki-43 - ניסו להתרסק לתוך אינדיאנה, אך אש הנ"מ הכבדה שלה הפילה את שניהם לפני שהספיקו לפגוע בה, למרות ששבר מאחד הקמיקזות פגע בסיפון האונייה. יומיים לאחר מכן, היא הפילה שלושה מטוסי Ki-43 נוספים. היא פתחה בטעות באש על זוג מטוסי גרומן F6F הלקט אמריקאים ב-15 באפריל, אך לא גרמה להם נזק. מאוחר יותר באותו יום, היא נפגשה עם מכלית לצורך תדלוק.

האוניות של פלגת אוניות המערכה ה-8 עזבו את אוקינאווה בסוף החודש וחזרו לאוליטי, שם נשארו בין 1 ל-9 במאי. לאחר מכן יצאה אינדיאנה שוב לדרך כדי ללוות נושאות מטוסים לסדרה נוספת של תקיפות על קיושו שהחלה ב-12 במאי. יומיים לאחר מכן, היא הפילה קמיקזה A6M וסייעה בחילוצו של טייס F6F שהופל מאש יפנית. ב-27 במאי, הצי השלישי החליף את הצי החמישי כמפקדה המבצעית, וכל כוחות המשימה והיחידות הכפופות של הצי הוחזרו לסדרות של 30, והחזירו את אינדיאנה ל-TG. 38.1. בתחילת יוני נוצר ציקלון רב עוצמה בים הפיליפיני ועבר צפונה לכיוון אוקינאווה; הוא פגע בצי השלישי ב-5 ביוני דרומית לאי. אינדיאנה רשמה רוחות של עד 80 קשרים (150 קמ"ש), אשר קרעה את אחד מהמטוסים שלה מהמעוט שלו והשליכה אותו לים. הרוחות גם העיפו מי ים לתוך פתחי האוורור של חדר המכונות, קיצרו את המרכזייה שלה והשביתו את בקרות ההיגוי שלה למשך כארבעים דקות. שלושים ושש אוניות מהצי נפגעו מהסערה, אם כי אינדיאנה נפגעה רק באופן שטחי.

הצי חידש את פעילותו הרגילה לתמיכה בקרב אוקינאווה ב-7 ביוני, כולל תקיפות אוויריות בשדות תעופה יפניים בקיושו למחרת בהם תמכה אינדיאנה. בליווי של חמש משחתות ב-9 ביוני, אינדיאנה, אלבמה ומסצ'וסטס נשלחו להפגיז מתקנים יפניים באי מינאמי דייטו ג'ימה; הן חזרו על המתקפה למחרת. אינדיאנה נותקה לאחר מכן כדי לחדש תחמושת ואספקה אחרת במפרץ סן פדרו בפיליפינים, והגיעה לשם ב-11 ביוני.

 פעולות מחוץ ליפן 
ממוזער| USS אינדיאנה מפגיזה את קמאישי, יפן, 14 ביולי 1945
אינדיאנה יצאה לדרך שוב בתחילת יולי וחזרה ל-TF 38. היא תמכה בתקיפות נושאות מטוסים על אזור טוקיו ב-10 ביולי והשתתפה בהפגזה הראשונה של איי הבית היפנים על ידי אוניות ראשה במהלך המלחמה. עבור המתקפה, שהתרחשה ב-14 ביולי, אינדיאנה שובצה ל-TU 34.8.1, שכלל את מסצ'וסטס ודקוטה הדרומית, הסיירות הכבדות שיקגו וקווינסי ותשע משחתות. היעד העיקרי היה מתחם תעשייתי בקמאישי שכלל את חברת הברזל היפנית ואת מפעלי הפלדה קמאישי. אינדיאנה ירתה 271 פגזים מתותחי ה-16 אינץ' שלה, אבל עשן הפריע למאמצים של מטוסי התצפית שלה לצפות בהשפעות הירי, אם כי משחתת חזרה למחרת ודיווחה כי שריפות עדיין בוערות. לאחר מכן, אינדיאנה חידשה את תפקידי תמיכת הנ"מ שלה עם כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות עד לניתוק למבצע הפגזה נוסף עם TU 34.8.1 ב-29 ביולי. מתקפה זו, שנעשתה בתיאום עם ה-TF 37 הבריטית - שנבנתה סביב אוניית המערכה קינג ג'ורג' החמישי - כוונה נגד מתקנים תעשייתיים בהממאצו. אינדיאנה ירתה 270 פגזים במהלך ההפגזה.

ב-1 באוגוסט, פלגת אוניות המערכה ה-8 נותקה ליצירת יחידת תמיכה 38.1.2; האוניות המשיכו בהתקפותיהן על ערי החוף יחד עם TF 37. אחד מהמטוסים של אינדיאנה התרסק בטעות בים ב-7 באוגוסט והצוות שלו נהרג. אוניות פלגת אוניות המערכה ה-8 ערכו מתקפה שנייה על קמאישי ב-9 באוגוסט, כאשר אינדיאנה ירתה בסך הכל 270 פגזים בין 12:46 ל-14:45. ראות לקויה שוב הקשה על המשקיפים, אם כי זו התבררה כמבצע ההתקפי האחרון של האונייה. יפן הסכימה להיכנע ללא תנאי ב-15 באוגוסט בזמן שאינדיאנה הייתה בדרך לחוף כדי לתמוך בגל נוסף של תקיפות נושאות מטוסים. במקום אמצעי לחימה, הועלו מזון וציוד רפואי על מטוסי נושאות המטוסים כדי להפיל אותם למחנות שבויים. אינדיאנה תרמה פלוגת נחיתה שנשלחה לחוף ב-30 באוגוסט, שהייתה חלק מכוחות הכיבוש הראשוניים.

לאחר הכניעה הרשמית ב-2 בספטמבר, אינדיאנה נכנסה לתוך מפרץ טוקיו ב-5. במהלך השבוע הבא, אינדיאנה עגנה בנמל ושימשה לטיפול בשבויים, כולל 54 אנשי הצי, 28 נחתים, 64 אזרחים, ומספר חיילים של צבא ארצות הברית וקנדה. ב-15 בספטמבר היא יצאה לדרך יחד עם המשחתת מנספילד, לכיוון קליפורניה. היא נאלצה להפליג במהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש) מכיוון שהציר מספר 3 שלה ננעל ולא ניתן היה להשתמש בו. בדרך ערך הצוות שלה מגוון תרגילי ירי. שתי האוניות הגיעו לפרל הארבור ב-22 בספטמבר לפני שאינדיאנה המשיכה למחרת לסן פרנסיסקו, אליה הגיעה ב-29 בספטמבר, שם היא הורידה 1,013 נוסעים.

 לאחר המלחמה 
ממוזער| התורן והחרטום הראשי של הספינה מוצגים באצטדיון הזיכרון
אינדיאנה נכנסה מיד למבדוק יבש במספנת הצי האנטרס פוינט לצורך תיקונים שנמשכו עד 31 באוקטובר. משם היא עברה לפיוג'ט סאונד, שם פורקו ממנה התחמושת וחומרים דליקים אחרים. לאחר מכן היא נכנסה למבדוק היבש ב-15 בנובמבר כדי להיות מוכנה לנטרול. ב-29 במרץ 1946 הכריז הצי על תוכנית מספר שתיים שלאחר המלחמה, אשר פירטה את הפחתות הכוח הנחוצות כדי להחזיר את הצי למצב של ימי שלום; אינדיאנה הייתה אמורה להיות מועברת לצי העתודה השקט יחד עם אלבמה.

תוכניות גובשו במהלך התקופה שבה הייתה במילואים לחדש את אינדיאנה ואת שאר אוניות הסדרה שלה אם יהיה צורך בהן לשירות פעיל עתידי. במרץ 1954, תוכנית לצייד את ארבע האוניות בסוללות משניות המורכבות מעשר תותחים תאומים בקוטר 3 אינץ' (76 מילימטרים) הוצעה, אך התוכנית לא יצאה לפועל. תוכנית נוספת להסב את האונייה לאוניית מערכה עם טילים מונחים עלתה בשנים 1956–1957, אך עלות ההסבה התבררה כמדי יקרה. היא הייתה מסירה את כל שלושת צריחי הסוללה הראשיים ומחליפה אותם במשגר טילי RIM-8 Talos כפול מקדימה, שני משגרי RIM-24 טרטר מאחור, נשק נגד צוללות וציוד לטיפול במסוקים. עלות הפרויקט הסתכמה ב-120 מיליון דולר.

האוניות נותרו מונחות בברמרטון, וושינגטון, עד תחילת שנות ה-60; ב-27 ביוני 1961, אדמירל ארלי בורק, ראש המבצעים הימיים, קבע את ארבע אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית ככשירות לסילוק, וב-1 במאי 1962 המליץ פרד קורת', מזכיר הצי, להוציא אותה מהצי. רישום כלי השיט ייכנס לתוקף ב-1 ביוני. לאחר מכן היא נמכרה לגרוטאות ב-6 בספטמבר 1963 ונגרטה.

כמה חלקים מהאונייה נשתמרו במדינה על שמה נקראה, כולל אחד מהעוגנים שלה, המוצג בקולוסיאום לזכר המלחמה של מחוז אלן בפורט ויין, אינדיאנה; הפעמון שלה נמצא בנשקייה הימית של הסלר באינדיאנפוליס, אינדיאנה; ההגה שלה נמצא בבית הספר התיכון שורטרידג', גם הוא באינדיאנפוליס; והתורן הראשי שלה, החרטום וזוג תותחי נ"מ עומדים לראווה באצטדיון הזיכרון של אוניברסיטת אינדיאנה. התורן והתותחים נתרמו על ידי הצי בשנת 1966, אך חלק החרטום שלה נשמר בקליפורניה עד 2013, אז הועבר לאוניברסיטת אינדיאנה. 20 חברי צוות האונייה השתתפו בטקס החנוכה בספטמבר 2013. חלק מהפלדה בעלת הרקע הנמוך שהרכיבה את גוף האינדיאנה מוחזרה ליצירת תא ספירת הרקע הנמוך במתקן הרדיואסיי והמחקר של Vivo (IVRRF) במעבדה הלאומית של צפון מערב פסיפיק.

 קישורים חיצוניים 

קטגוריה:אוניות מערכה בצי ארצות הברית
קטגוריה:אוניות מלחמה בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה