ועדת הטרנספר

השם "ועדת הטרנספר" מתייחס למספר ועדות שונות שהוקמו בין 1931 ל-1948 וניסו לקדם אפשרויות להעברת אוכלוסין של ערביי ארץ ישראל למדינות אחרות. תוכניות אלה כונו מאוחר יותר "תוכנית הטרנספר".

 רקע

תוכנית הטרנספר נתמכה על ידי מספר מנהיגים בתנועה הציונית, בהם חיים ויצמן, ישראל זנגוויל ואברהם שטרן, וכמו כן נכללה בהצעות ועדת פיל (1937).

יוסף ויץ תמך ברעיון הטרנספר במשך שנים ארוכות. בשנת 1940 הוא כתב ביומנו: 

חלק ממנהיגי היישוב היהודי תמכו אף הם ברעיון הטרנספר, אך באותה עת בוצעו פעולות טרנספר בשטח הכיבוש הנאצי באירופה, והוא נתפס לרוב כגירוש בכפייה של קבוצות אוכלוסייה, מלווה במקרי מוות המוניים. מסיבה זו רוב התומכים בגישתו של ויץ העדיפו שלא להתבטא בפומבי בנושא זה.

 ועדת פרנץ' (1931) 
הוועדה הראשונה שבה נדונה האפשרות להעביר אוכלוסיות ערביות מארץ ישראל הייתה ועדה שהוקמה על ידי בריטניה ובראשותה עמד לואיס פרנץ' (Lewis French). הוועדה הוקמה כדי להציע פתרון לחקלאים ערבים מאזור ואדי אל-חוארת' וממקומות נוספים, שפונו מקרקעות שנמכרו לקרן קיימת לישראל על ידי בעלי הקרקע, והם נותרו חסרי אדמה וחסרי תעסוקה. הסוכנות היהודית הציעה לוועדה לגרש את הערבים המנושלים לעבר הירדן. אפשרות זו נדחתה על ידי הנציב העליון הבריטי, ארתור ווקופ.

ועדת פרנץ' הגישה דו"ח ראשון בדצמבר 1931 ודו"ח משלים באפריל 1932. הוועדה קיבלה את המלצות הסוכנות היהודית להגדרת קריטריונים מחמירים עבור ערבים המבקשים לקבל קרקע לעיבוד חקלאי. בפני הוועדה נרשמו 3,271 בקשות לסיוע של חקלאים שנושלו מקרקעותיהם, אך עד 1936 אושרו רק 664 בקשות.

הערבים דחו את מסקנות הוועדה, והיהודים לא התייחסו אליה ולא שלחו נציג רשמי שיגיב לממצאים, ולאחר 1932 היא חדלה לפעול.

 ועדת הסוכנות להעברת אוכלוסין (1937) 
במאי 1937 הגישה הסוכנות היהודית דו"ח לוועדת פיל ובו המליצה להעביר קבוצות אוכלוסייה גדולות של ערבים לעבר הירדן. עמדה זו נתמכה על ידי מנהיגי היישוב, בהן דוד בן-גוריון, חיים ויצמן ומשה שרת, אך הם נמנעו מלהביע בה תמיכה בפומבי.

דו"ח ועדת פיל פורסם ב-8 ביולי 1937. הוועדה הציעה לחלק את שטח ארץ ישראל למדינה יהודית ומדינה ערבית, ולבצע חילופי אוכלוסין באופן דומה לחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה משנת 1923. באותה עת חיו 225,000 ערבים בשטח המדינה היהודית המתוכננת, והוועדה המליצה להעביר חלק מהאוכלוסייה הערבית לעבר הירדן.

בעקבות דו"ח פיל הקים משה שרת את ועדת הסוכנות להעברת אוכלוסין. יושב ראש הוועדה היה יעקב טהון, ובין חבריה נמנו אליהו אפשטיין (לימים אילת); המשפטן ברנרד יוסף (לימים דב יוסף); פריץ סימון מהמחלקה המדינית של הסוכנות היהודית; אלפרד בונה מהמכון למחקר כלכלי של הסוכנות היהודית; עמינדב אשבל, מנהל סניף ירושלים של חברת הכשרת הישוב; יוסף ויץ, מנהל מחלקת הקרקעות של קרן קיימת לישראל; ועמיתו של ויץ, יוסף נחמני, מנהל מחלקת הקרקעות של קק"ל במחוז הגליל.

במהלך 1938 צורפו חלק ממנהיגי היישוב לוועדות המשנה של ועדת הסוכנות, בהם משה שרת עצמו; אליעזר קפלן; ארתור רופין; אברהם גרנובסקי (לימים גרנות), מנהל בכיר בקק"ל; דוד שטרן, ממכון וולקני למחקר חקלאי ברחובות; עובד בן עמי, נציג התאחדות החקלאים היהודים של היישוב; וזלמן ליפשיץ, חבר הנהלת קק"ל.

הוועדה קיימה דיון ראשון ב-15 בנובמבר 1937. לדיון השני הוזמן ד"ר קורט מנדלסון, כלכלן הולנדי שהוצג כ"מומחה לחילופי אוכלוסין" והיה מעורב בחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה. לאחר מכן ויץ הוביל את דיוני הוועדה, בהם הציג אומדנים על אוכלוסיית הערבים בארץ ישראל, נתונים על ריכוזי אוכלוסין, והצעות מעשיות לחילופי אוכלוסין. דו"חות הוועדה הוגשו למשה שרת, שלמד אותם בעיון והעיר מספר הערות והסתייגויות. גם ויצמן ובן-גוריון קיבלו עדכונים מעת לעת, ובאפריל 1938 נפגשו בלונדון עם אברהם הרצפלד ודנו באפשרויות למימוש תוכנית הטרנספר.

ועדת הטרנספר של הסוכנות היהודית המשיכה בדיוניה עוד זמן מה, אף על פי שהתעוררו חילוקי דעות פנימיים בין חבריה. ביוני 1938 התקיימה ישיבתה האחרונה של הוועדה, ואף שלא הוכרז רשמית על פירוקה, היא לא התכנסה עוד.

ב-9 בנובמבר 1938 פורסם דו"ח ועדת וודהד שבו הצהירה בריטניה על ביטול החלטות ועדת פיל, ורעיונות הטרנספר חדלו להיות רלוונטיים.

 ועדת גרבובסקי (1942) 
במהלך תפקידו בקק"ל כאחראי על רכישת קרקעות, במשך שנים ניסה יוסף ויץ לעניין את מנהיגי היישוב ברעיונות טרנספר, אך אלה לא העלו פרי. לאחר המרד הערבי הגדול מצא ויץ אוזן קשבת לתוכניותיו, והוא ניסה לשדל את מנהיגי היישוב היהודי לבנות תוכנית מעשית לטרנספר ולהוציאה לפועל. משה שרת ויעקב חזן סברו שתוכנית כזו אינה ריאלית, אך ויץ קיבל מאחרים אהדה לרעיונותיו, בהם אליעזר קפלן וברל כצנלסון.

ועדת הטרנספר הראשונה הוקמה בתחילת שנת 1942 וחבריה היו מאיר גרבובסקי (ארגוב), אליעזר קפלן, משה שרת ודב יוסף. הוועדה הכינה תוכנית להעברת אוכלוסין, וביצעה מחקרים ופעולות הכנה. חבריה נקטו בזהירות רבה, פעלו בחשאיות ולא פרסמו פרוטוקולים של ישיבותיה. ויץ לא היה חלק מהוועדה, ככל הנראה בגלל תמיכתו הגלויה בטרנספר, אך הוא היה בקשר עם חבריה וכתב עליה ביומנו.

 ועדת הטרנספר הזמנית (1948) 
במהלך מלחמת העצמאות נקטו מנהיגי היישוב בצעדים שנועדו לצמצם ככל האפשר את מספר הערבים שיישארו בתחומי המדינה היהודית. בדצמבר 1947 הורה בן-גוריון להותיר את הכפרים שנתפסים ריקים והרוסים עד הייסוד. במרץ 1948 כבר הופעלה תוכנית ד' (שנוסחה ב-1944) ותכליתה לתפוס את השליטה על הדרכים ועמדות המפתח עוד לפני יציאת הבריטים, תוך תפיסה של היישובים הפלסטיניים וגירוש האוכלוסייה מהם.

במאי 1948, לאחר שהחלה יציאה מסיבית של ערבים מארץ ישראל, נפגש יוסף ויץ עם דוד בן-גוריון ומשה שרת, וניסה לשדל אותם להקים ועדה שתעודד הגירה נוספת וכמו כן תמנע את חזרת הערבים לבתיהם. שרת התייעץ עם אליעזר קפלן ואישר את התוכנית. חברי הוועדה היו ויץ, אליהו ששון ועזרא דנין.

ב-30 במאי התכנסה ועדת הטרנספר לישיבתה הראשונה וּויץ החל להכין טיוטה לפעולותיה בעתיד. מכיוון שכבר החלה הגירה של ערבים מישראל, ויץ ייעד את הוועדה לפקח על מה שכונה בפיו "טרנספר בדיעבד". מטרתה הייתה להפוך את יציאתם של הערבים מישראל לעובדה בלתי הפיכה, שתמנע את חזרת הערבים, ולעודד את גדילתה של תופעה זו. ביומנו כתב ויץ: 

הקמת הוועדה אושרה על ידי ממשלת ישראל הראשונה, אך סוכם שהוועדה לא תדווח לממשלה אלא תפוקח על ידי הסוכנות היהודית. בן-גוריון הבהיר לוויץ שהוא רואה בוועדה זו ועדה זמנית בלבד, ובכוונתו להקים מאוחר יותר ועדה רשמית שתטפל בנושאים הקשורים לטרספר.

בישיבתה הראשונה של וועדת הטרנספר, ב-30 במאי 1948, עדיין לא ניתן לה אישור של ראש הממשלה דוד בן-גוריון או של הקבינט המלא. למרות זאת, במסגרת תפקידו של ויץ בקק"ל הוא סייר בכפרים ערביים שננטשו ושלח לחלקם בולדוזרים שהחלו במלאכת ההריסה, כמתואר להלן.

ב-5 ביוני פנה ויץ לראש הממשלה דוד בן-גוריון בהצעה בת שלושה עמודים שכללה מניעת חזרת הערבים; סיוע לערבים העוזבים להיקלט במדינות ערביות אחרות; הרס כפרים ערביים נטושים, ככל האפשר במהלך פעולות צבאיות; מניעת ערבים לעבד אדמה בתחומי מדינת ישראל; יישוב יהודים בכפרים ובעיירות ריקות כדי שלא ייווצר "ואקום" אליו יוכלו הערבים לחזור; חקיקה למניעת החזרת הפליטים; ויצירת קמפיין תעמולה שיעודד את יישובם של הפליטים במדינות אחרות וירתיע את אלו שינסו לשוב לכפריהם.

על פי בני מוריס, ויץ רשם את הסכמתו של בן-גוריון להצעתו. לפי טענותיו של מוריס, בן-גוריון רצה להתמקד תחילה בהרס כפרים ערביים, ורק אחר כך בסיוע לתושבים להתיישב מחדש במדינות ערביות אחרות. אולם, התיאור של בן-גוריון לפגישה שונה: לטענתו הוא הסכים להקמת ועדה שתפקח על ניקיון הערים והכפרים הערביים והתיישבותם על ידי יהודים, אך אמר כי בשום מקום לא התייחס לכך במפורש להרס כפרים או מניעת חזרת פליטים. אפרים קארש כותב כי בן-גוריון אמר לויץ במפורש כי הוא מתנגד לרעיון של ועדת הטרנספר. קארש מצטט את ויץ באומרו: "[בן-גוריון] רוצה לכנס ישיבה צרה ולמנות ועדה שתטפל בנושא [הכפרים הערביים]. הוא לא מסכים ל[קיום] של הוועדה הזמנית שלנו".

 הרס כפרים ערביים 
למרות שבן-גורויון הבהיר לוויץ שמדובר בוועדה זמנית, ויץ ניצל את תפקידו וסמכויותיו בקק"ל למימוש תוכניתו. הוא ואנשי קק"ל נוספים סיירו באזורי הכפרים הערביים שננטשו ו כדי לקבוע אילו יש להרוס, ואילו לשמר על מנת ליישבם ביהודים. לפי הוראת ויץ הרסה קק"ל מספר כפרים במישור החוף ביוני 1948, בהם מע'אר, ליד גדרה; פג'ה, ליד פתח תקווה; ביאר עדס, ליד מגדיאל; בית דג'אן, מזרחית לתל אביב; מיסכה, ליד רמת הכובש; א-סומיריה ליד עכו; ו וסבארין ליד חיפה.

 התנגדויות מפ"ם 
מפלגת מפ"ם והשר לענייני מיעוטים בכור-שלום שטרית פתחו בקמפיין נגד לעצירת ההרס, ואילצו את ויץ להפסיק את פעילותו, ולאחר יוני 1948 הופסקה פעילותה של ועדת הטרנספר הזמנית.

 ועדת הטרנספר הממשלתית (1948) 
בסוף אוגוסט 1948 מינה בן-גוריון את ועדת הטרנספר הממשלתית, שנועדה לתכנן את יישובם המאורגן של הפליטים הפלסטינים במדינות ערב. הוועדה החדשה כונתה על ידי ויץ "ועדת העקירה והגירוש" וחבריה היו ויץ, עזרא דנין וזלמן ליפשיץ. על פי ויץ, הוועדה פעלה כדי לפקח על הגירוש וההריסה, למנוע שיבת פליטים וליצור עובדות בשטח, אך כל אלה סוכמו בעל פה ולא באופן פורמלי. חברי הוועדה נפגשו עם ראש הממשלה, מפקדי הצבא והמתיישבים כדי לתאם את פעולותיהם, והיא הביאה בין היתר לגירושים נרחבים של ערבים בחודשים אוקטובר-נובמבר 1948. תוכנית הטרנספר בוצעה באופן חד-צדדי וללא תיאום עם מדינות אחרות, וסוכנויות של האו"ם, כדוגמת אונר"א, לקחו את האחריות על הפליטים במדינות בהן נקלטו.

בדצמבר 1948 הוקמה ועדת הפיוס לארץ ישראל, שניסתה לקדם הסכם שלום כולל בין מדינת ישראל למדינות ערב, וכחלק ממנו למצוא פתרון לבעיית הפליטים הפלסטינים. שר החוץ, משה שרת, הודיע לוועדה שישראל מסרבת להתיר את שיבתם של פליטים, אך במקביל פנה שרת במרץ 1949 לוועדת הטרנספר הממשלתית וביקש להכין "תוכנית סודית בתכלית למקרה שהממשלה תראה את עצמה נאלצת להסכים לחזרתם של חלק מהפליטים לישראל. תוכנית זו צריכה לקבוע את המקסימום של ממדי החזרה, את שיטת בחירת המוחזרים וקביעת האזורים והיישובים שיוכלו להתנחל בהם מחדש". ככל הנראה הכינה הוועדה תוכנית כזאת.

במהלך דיוני הוועדה התקדמו שיחות ועידת לוזאן, שבה דנו בהצעת ארצות הברית לפיה תקבל ישראל שליטה על רצועת עזה, ובמקביל תקלוט מאה אלף פליטים פלסטינים בשטחה. בדיוני ועידת לוזאן נוצר קרע בין ישראל לבין ארצות הברית, וכדי לשפר את האווירה החליטה ממשלת ישראל לבחון את האפשרות לקלוט מאה אלף פליטים פלסטינים.

ב-27 ביולי 1949 דיווח שרת לוועדת הטרנספר על החלטת הממשלה, וביקש ממנה להכין תוכנית לקליטת הפליטים בישראל וליישובם מחדש. ויץ ודנין הביעו התנגדות להחלטה וכינוה "אסון גדול", ואילו ליפשיץ נתן גיבוי לשרת. לאחר דיון קצר הסכימה הוועדה להכין תוכנית זו, ולמחרת הודיעה ישראל רשמית לארצות-הברית על נכונותה לקלוט 100,000 פליטים, כחלק מהסדר מדיני מלא. אך לאחר שהאפשרות לקלוט מאה אלף פליטים פלסטינים פורסמה בציבור, כמעט כל המפלגות בישראל התנגדו לתוכנית, והיא נגוזה. מאידך, הערבים סברו שהמספר נמוך מדי והתעקשו שכל הפליטים יוחזרו לישראל, ולא רק חלקם.

לאחר יולי 1949 נפסקה פעילות הוועדה.

 יוזמות נוספות לתוכנית הטרנספר 
בנוסף לוועדות רשמיות ולא-רשמיות, בין 1931 ל-1948 ניסו גורמים נוספים, אישים פרטיים וארגונים פוליטיים, לקדם אפשרויות להעברת אוכלוסין של ערביי ארץ ישראל למדינה אחרת. להלן חלק מהיוזמות הללו.

אחת היוזמות הפרטיות הייתה של הנדבן היהודי-אמריקאי אדוארד נורמן, שהיה מוכן להשקיע ממון רב להעברת ערביי ארץ ישראל לעיראק. בין 1937 ל-1945 הוא נפגש עם מדינאים בריטים ואמריקאים, ושלח אנשים מטעמו לשדל פקידים בממשלת עיראק למימוש התוכנית. לאחר חוסר שיתוף פעולה מצד כלל הגורמים המעורבים, התוכנית נגנזה.

יוסף ויץ, במקביל לפעילויותיו בוועדות הטרנספר, תכנן תוכנית פרטית להעברת ערביי ארץ ישראל לסוריה. בשנת 1939 הוא סייר באזור ג'זירה בסוריה וניסה לקדם שם תוכנית לפיתוח חקלאי ועירוני שתמשוך אליה את ערביי ארץ ישראל. הוא שיתף רבים בתוכניתו, בהם דב יוסף ומשה שרת, ובשנת 1943 אף רכשו מכספי הסוכנות היהודית שטח קרקע בעיראק. לאחר אפריל 1944 הוקפאה התוכנית.

המזרחן הבריטי סנט ג'ון פילבי הועסק כיועץ פוליטי לסוכנות היהודית משנת 1938 עד 1945. פילבי קידם תוכנית מטעמו להעברת ערביי ארץ ישראל לערב הסעודית, והיה סבור שבית סעוד, בית המלוכה השולט בערב הסעודית, יסכים לקלוט אותם תמורת תשלום מתאים. הוא נפגש עם לואיס ברנשטיין ניימיר, המזכיר המדיני של הנהלת הסוכנות היהודית, שהיה מקורב לחיים ויצמן. הוא יצר קשרים עם ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ועם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, והציג בפניהם את תוכניתו, אך לא זכה לתמיכה. התוכנית נגנזה לאחר שהסעודים חשדו שפילבי פועל בשירות הסוכנות היהודית.

אליהו בן חורין, פעיל בציונות הרוויזיוניסטית ויועץ פוליטי לארגון ציוני אמריקה, פרסם ב-1943 ספר בו הציע לאחד את עיראק וסוריה למדינה אחת, ולהעביר את ערביי ארץ ישראל למדינה המאוחדת. הרברט הובר, שהיה בעבר נשיא ארצות הברית, קרא את הספר, אימץ את רעיונותיו של בן חורין והרחיב אותם. את תוכניתו כינה "תוכנית הובר" והוא פרסם אותה במאמר בניו יורק טיימס ב-19 בנובמבר 1945. הובר המשיך לנסות לקדם את תוכניתו עד 1949, ללא הועיל.

 תגובת הערבים 
נציגי היישוב הערבי בארץ ישראל דחו את הצעות ועדת פרנץ' (1931) וועדת פיל (1937), והתנגדו באופן עקבי לכל הצעות הטרנספר.

יושב ראש הוועד הערבי העליון, המופתי אמין אל-חוסייני, התייחס בזיכרונותיו מ-1954 לתוכניות הטרנספר השונות, וביטא את ההתנגדות הנחרצת של הערבים מאז ועד היום: 

 מקורות מחקריים 





 ראו גם 
 ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
 חוק המקרקעין

 הערות שוליים 

קטגוריה:מלחמת העצמאות
קטגוריה:ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
קטגוריה:הגירה בכפייה