הצעות לרכישת גרינלנד בידי ארצות הברית

הצעות לרכישת גרינלנד הועלו בידי ארצות הברית כמה פעמים החל משנת 1867. גרינלנד הוא אי המהווה טריטוריה אוטונומית בתוך ממלכת דנמרק, אך הסכם משנת 1951 נותן לארצות הברית שליטה רבה באי.

הנוכחות הצבאית של ארצות הברית בגרינלנד החלה באפריל 1941, לאחר חתימת הסכם בין ממשלת ארצות הברית לשגריר דנמרק בוושינגטון, בעקבות כיבוש דנמרק על ידי גרמניה הנאצית. האמריקאים הקימו באי בסיסי אוויר, תחנות רדיו ומתקני מכ"ם, כדי להגן עליו ועל נתיבי השייט באוקיינוס האטלנטי. בתקופה זו כוחות אמריקאים ודנים נלחמו כדי להשמיד תחנות מטאורולוגיות גרמניות שהוקמו בחשאי על הקרח. בתום מלחמת העולם השנייה, דנמרק ביקשה להשיב לעצמה את הריבונות המלאה, אך ארצות הברית סירבה לעזוב בשל המתיחות הגוברת עם ברית המועצות במלחמה הקרה. ממשל טרומן הציע לדנמרק לרכוש את גרינלנד תמורת זהב בשווי 100 מיליון דולר. דנמרק סירבה, אך הבינה שהיא זקוקה למטריה ביטחונית אמריקאית, ובשנת 1951 נחתם הסכם הגנה שהסדיר את הנוכחות האמריקאית תחת המטרייה של ברית נאט"ו. בעקבות זאת הוקמו על האי מספר בסיסים אמריקאיים. עם קריסת ברית המועצות, ארצות הברית סגרה את רוב מתקניה, וצמצמה את כוח האדם בגרינלנד לכמה מאות חיילים בלבד.

החל מ־2018 חזרה גרינלנד למוקד העניין הבינלאומי. המסת הקרחונים פתחה נתיבי שיט חדשים, והנגישה משאבי טבע באזור הארקטי, מה שהגביר את מעורבות רוסיה וסין באזור. בתגובה, חיזקה ארצות הברית את נוכחותה האסטרטגית באי, בין היתר באמצעות שינוי ייעוד בסיס תולה לבסיס החלל פיטופיק בשנת 2023. השינוי מדגיש את פעילותה בניטור לוויינים, הגנה מפני טילים ופעילות במרחב החלל. במקביל, עלתה סוגיית הריבונות לשיח הדיפלומטי, בעקבות הצעות הנשיא טראמפ לרכישת האי, שנדחו וגררו מתיחות עם דנמרק והנהגת גרינלנד.

 מניעים 

הפלישה הגרמנית לדנמרק באפריל 1940 ביססה את תביעתה של ארצות הברית לשליטה בגרינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה, וזאת בשל קרבת האי לצפון אמריקה ומרבצי הקריאוליט החיוניים המצויים בו. באותה תקופה, המכרה באיביגטוט (Ivigtut) שבגרינלנד היה המקום היחיד בעולם שבו נכרה המינרל בכמויות מסחריות. החשש מפני שימוש גרמני באי לצורכי המערכה באוקיינוס האטלנטי הוביל את ארצות הברית ליישם לראשונה את "דוקטרינת מונרו" על מושבות אירופיות באזור זה. לאחר הסכמת ממשלת דנמרק, כבש צבא ארצות הברית את האי בשנת 1941.

בשנת 1946 זיהתה ארצות הברית את גרינלנד ואיסלנד כשניים משלושת היעדים האסטרטגיים החשובים ביותר בעולם להקמת בסיסים צבאייםדו"ח JCS 570/83: במסמך אסטרטגי זה מ-1946 (שעסק בבחינה כוללת של צורכי ארצות הברית לבסיסים צבאיים), דורגו גרינלנד, איסלנד והאיים האזוריים כ"אזורי בסיס ראשוניים" (Primary Base Areas) שהחזקתם חיונית לביטחון המדינה.. חשיבותם של איים אלו בתקופת הקמת נאט"ו עלתה אף על זו של מדינות מערב אירופה, בעיקר בשל מיקומם הגאוגרפי. גרינלנד שוכנת על נתיב הים הצפוני, הנתיב הימי הקצר ביותר בין וושינגטון למוסקבה, ונמצאת במחצית הדרך בין שתי הבירות. מכיוון שדנמרק לא יכלה להגן על אי מכוסה קרח הגדול ממנה פי 50, היא חתמה עם ארצות הברית באפריל 1951 על אמנה שהעניקה לאמריקאים סמכות שיפוט בלעדית על אזורי הגנה באי. הדנים הבינו כי ללא הסכם זה, גרינלנד תתקרב לארצות הברית באופן בלתי נמנע, אם כיישות עצמאית, ואם במעמד הדומה לזה של פוארטו ריקו. שיאה של הנוכחות האמריקאית התבטא במבצע "Blue Jay" בסביבות 1953, במסגרתו הוקם בסיס התעופה "תולי" בצפון גרינלנד. בבסיס הועסקו כ-10,000 עובדים אמריקאים ולמעלה מ-1,000 מקומיים. עם זאת, עם תום המלחמה הקרה והתפוגגות האיום הסובייטי, העניין האמריקאי באי פחת משמעותית, נסיגה שגרמה לאכזבה בקרב גרינלנדים שתלו תקוות בקשר הכלכלי והביטחוני עם המעצמה.

במאה ה-21 התעורר העניין הגאופוליטי בגרינלנד מחדש, כאשר ארצות הברית, רוסיה וסין הגבירו את מעורבותן באזור הארקטי. המציאות האסטרטגית המשתנה, לצד השפעתן הגוברת של המעצמות המתחרות, הובילה לחידוש המעורבות האמריקאית. דיפלומטים אמריקאים הדגישו כי עצמאות גרינלנד נתפסת כתהליך בלתי נמנע, המצריך הידוק יחסים ישירים בתחומי החינוך והמדע, כדי להבטיח השפעה מערבית ולבלום חדירה סינית. חשיבותו של האי לביטחון נאט"ו נותרה מכרעת, שכן השליטה בו נחשבת למפתח לשליטה בקוטב הצפוני כולו. ביטוי מוחשי לכך ניתן ב-2018 עם הקמתו מחדש של הצי השני של ארצות הברית, המופקד על הביטחון בצפון האוקיינוס האטלנטי.

 הצעות 
 1867 
בשנת 1867 ניהל מזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם ה. סוורד משא ומתן על רכישת אלסקה מהאימפריה הרוסית. הוא ראה באותה שנה את הרעיון של סיפוח ארצות הברית של גרינלנד ואיסלנד כרעיון "שראוי להתייחסות רצינית", אך לא הציע הצעה.

 1946 
ניסיונה של ארצות הברית לרכוש את גרינלנד בשנת 1946 משקף נקודת מפנה דרמטית ביחסי החוץ שלאחר מלחמת העולם השנייה, עת הפך האי מנכס קולוניאלי מרוחק למוקד אסטרטגי במלחמה הקרה. ההצעה האמריקאית, שכללה תשלום של 100 מיליון דולר בזהב, או באמצעות חילופי שטחים באלסקה, נבעה מההבנה כי השליטה בקוטב הצפוני חיונית לבלימת השפעתה של ברית המועצות. למרות הנטל הכלכלי הכרוך באחזקת האי ההצעה נתקלה בהתנגדות נחרצת מצד דנמרק. עבור הדנים, גרינלנד לא הייתה רק פיסת נדל"ן אלא חלק בלתי נפרד מהזהות הלאומית ומהמורשת הוויקינגית. במקביל לבחינת הרכישה, בחנה ארצות הברית גם אפשרות להסכמי חכירה ארוכי טווח ל-99 שנים.

המתח הדיפלומטי החריף בשל פרשנויות שונות להסכמי ההגנה מתקופת המלחמה. בעוד ארצות הברית ביקשה להנציח את נוכחותה הצבאית, דנמרק ציפתה לנסיגה מלאה עם תום האיום הנאצי, ללא קשר להתגבשות האיום הסובייטי. הלחץ האמריקאי המתמשך דחף את דנמרק בסופו של דבר להצטרף לברית נאט"ו בשנת 1949, מהלך שאפשר לה להסדיר את הנוכחות הצבאית הזרה בשטחה תחת מעטפת בינלאומית רחבה יותר. מגמה זו הבשילה בשנת 1951 עם חתימת הסכם הגנה שקיבע את מעמדה של גרינלנד כנכס אסטרטגי המשרת את האינטרסים הביטחוניים של המערב, תוך שמירת הריבונות הדנית ושלמותה הטריטוריאלית. ההסכם עיגן את נוכחותה של ארצות הברית באי כל עוד אמנת נאט"ו נותרת בתוקף, עובדה המדגישה את חשיבותה האסטרטגית ארוכת הטווח של גרינלנד עבור הממשל האמריקאי. חשיפת המגעים החשאיים הללו, שנשמרו בסוד עד שנות ה-70, שופכת אור על המורכבות הדיפלומטית והמאבקים הטריטוריאליים שעיצבו את המפה הביטחונית של צפון האוקיינוס האטלנטי בעידן המודרני.

 ממשל טראמפ 
250px|ממוזער|תמונת שפרסם טראמפ בינואר 2026 המציגה אותו עם ואנס ורוביו מניף את דגל ארצות הברית בגרינלנד, לצד שלט המכריז על האי כטריטוריה אמריקאית
ממוזער|200x200 פיקסלים|כובע "Make America Go Away" ודגל גרינלנד. מרמז לסיסמת הבחירות של טראמפ: "Make America Great Again"בשנים 2018–2019 העלה ממשל טראמפ הראשון את רעיון רכישת גרינלנד, בשל חשיבותה האסטרטגית ועתודות המשאבים הטבעיים שבה. ההצעה נדחתה נחרצות על ידי ממשלות גרינלנד ודנמרק, אשר הדגישו את האוטונומיה של האי, אך המהלך עורר דיון פנימי ער בגרינלנד באשר להרחבת הריבונות או קבלת עצמאות מלאה. הפרשה הבליטה את חשיבותו הגאופוליטית של האי בביטחון הארקטי אל מול סין ורוסיה, והובילה בשעתו לביטול ביקור ממלכתי של טראמפ בדנמרק, לצד הגברת העניין הבינלאומי בהשקעות ובתיירות באזור.

עם היבחרו מחדש של דונלד טראמפ לקראת סוף 2024, שב נושא רכישת האי לקדמת הבמה. המאמצים האמריקאים בשנים 2025–2026 התאפיינו בניסיונות אינטנסיביים לבסס שליטה או ריבונות, מהלך שחולל משבר דיפלומטי חריף מול דנמרק והאיחוד האירופי. כחלק ממיסוד המאמץ מונה בסוף 2025 מושל לואיזיאנה, ג'ף לנדרי, לשליח מיוחד לענייני גרינלנד. במקביל קודמו בקונגרס יוזמות חקיקה כמו "חוק הסיפוח והמדינה של גרינלנד" והחוק "להפוך את גרינלנד לגדולה שוב". במישור הכלכלי, הממשל חתר להבטחת גישה למחצבים נדירים כדי לצמצם את התלות בסין, מהלך שכלל תמיכה כספית במכרה Tanbreez, וביקורים רמי דרג, דוגמת ביקור של סגן נשיא ארצות הברית ג'יי. די. ואנס ואשתו אושה ואנס במרץ 2025, שנתפס בדנמרק כלחץ פוליטי בלתי לגיטימי.

בינואר 2026, אסטרטגיית ההגנה הלאומית האמריקאית הגדירה את גרינלנד כעדיפות עליונה לביטחון המולדת. היא הציגה כוונה להציב באי מערכת "כיפת זהב", ולשדרג את בסיס פיטופיק. בשיא המשבר, סירב הממשל לשלול סיפוח באמצעות כוח צבאי, ואיים בהטלת מכסים בשיעור של 25% על האיחוד האירופי ודנמרק. בתגובה, השיקו תשע בעלות ברית בנאט"ו את מבצע "" להגנת האי. ב-21 בינואר 2026 הושגה נסיגה במתיחות. בנאומו בפורום הכלכלי העולמי בדאבוס שלל טראמפ שימוש בכוח צבאי, ביטל את איומי המכסים, והכריז על גיבוש "הסכם מסגרת" עם מזכ"ל נאט"ו. הסכם זה מציע מודל הדומה לאקרוטירי ודקליה, הבסיסים הריבוניים של בריטניה בקפריסין. הוא יאפשר לארצות הברית גישה צבאית מורחבת וזכויות כרייה, תוך הותרת הריבונות בידי דנמרק. 

 ראו גם 

 היסטוריה של גרינלנד
 פרויקט תולעת קרח

 הערות שוליים 

קטגוריה:גרינלנד
קטגוריה:ארצות הברית: רכישות שטחים
קטגוריה:1946 בארצות הברית
קטגוריה:2019 בארצות הברית
קטגוריה:2019 בדנמרק
קטגוריה:יחסי ארצות הברית – דנמרק
קטגוריה:תוכניות מדיניות של דונלד טראמפ