טריטוריית איידהו

טריטוריית איידהו הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-3 במרץ 1863 עד 3 ביולי 1890, כאשר ההיקף הסופי של הטריטוריה התקבל לאיחוד בשם איידהו.

 היסטוריה 
 שנות ה-60 של המאה ה-19 
הטריטוריה אורגנה רשמית ב-3 במרץ 1863, בחוק הקונגרס, שנחתם על ידי הנשיא אברהם לינקולן. זהו אזור שהוקם על ידי אזורים מטריטוריות קיימות הנתונים במחלוקות על איזו מדינה הייתה בבעלות האזור. עד שנת 1863, האזור שממערב לקו פרשת המים של אמריקה שהיה בעבר חלק מטריטוריית אורגון הענקית, חולק מטריטוריית וושינגטון מצפון למדינת אורגון הצעירה ועד למערב הרחוק, והשארית של טריטוריית אורגון הייתה "טריטוריה לא מאורגנת" באופן רשמי. . רוב השטח שממזרח לקו פרשת המים של אמריקה היה חלק מטריטוריית דקוטה המוגדרת בצורה רופפת המסתיימת לאורך קו הרוחב ה-49 - כיום הגבול עם קנדה, אז נחלתה הקולוניאלית של בריטניה הגדולה.

הטריטוריה המקורית המאורגנת החדשה כיסה את כל המדינות של ימינו איידהו ומונטנה, וכמעט את כל מדינת ויומינג של ימינו, תוך השמטת רק פינה בחלקה הדרום מערבי של המדינה. היא נפרשה ממזרח למערב על ידי שביל אורגון ההומה, ובחלקה על ידי שבילי המהגרים האחרים, שביל קליפורניה ושביל המורמונים, שמאז שנסלל בשנת 1847, העביר רכבות עגלות מתיישבים למערב, ובדרך אגב, היווה את קו פרשת המים לאגן נהר הנחש, שער מרכזי למרחבים הפנימיים של איידהו ואורגון.

הבירה הטריטוריאלית הראשונה הייתה בלואיסטון  מאז היווסדה ב-1863 עד 1866. בויסי הפכה לבירה הטריטוריאלית משנת 1866 בהפרש של קול אחד של בית המשפט העליון הטריטוריאלי. הקונגרס לא הצליח לספק קודים פליליים או אזרחיים רשמיים לטריטוריית איידהו עם הקמתה. רק ב-4 בינואר 1864 אומצו החוקים המקוריים של הטריטוריה. Schwantes, C. A. (1998). 

המהפך שנגרם על ידי מלחמת האזרחים ותקופת השיקום היה דאגה רחוקה לאלו שנמצאים בטריטוריית איידהו היציבה יחסית, מצב אשר בתורו עודד התיישבות.

בשנת 1864, אורגנה טריטוריית מונטנה מהחלק הצפוני-מזרחי של הטריטוריה ממזרח לרכס ביטררוט. רוב השטח הדרום מזרחי של הטריטוריה היה חלק מטריטוריית דקוטה.

בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, טריטוריית איידהו הפכה ליעד עבור עקורים דרומיים דמוקרטים שנלחמו למען קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים. אנשים אלה יוצגו היטב בבתי המחוקקים הטריטוריאליים המוקדמים, שלעיתים קרובות התעמתו עם המושלים הטריטוריאליים הרפובליקנים הממונים. הקרבות הפוליטיים הפכו למרושעים במיוחד בשנת 1867 כאשר המושל דייוויד ו' באלארד ביקש הגנה מפני חיילים פדרליים המוצבים בפורט בויסי נגד בית המחוקקים הטריטוריאלי. אולם עד 1870, המאבק הפוליטי הצטמצם במידה ניכרת.

בשנת 1868, האזורים שממזרח לקו האורך ה-111 ממערב נהפכו לחלק מטריטוריית ויומינג החדשה. טריטוריית איידהו קיבלה את גבולות המדינה המודרנית באותה תקופה. גילוי זהב, כסף ושאר משאבי טבע יקרי ערך ברחבי איידהו החל משנות ה-60 של המאה ה-19, כמו גם השלמת מסילת הברזל הטרנס-יבשתית ב-1869, הביאו אנשים חדשים רבים לטריטוריה, כולל פועלים סינים שהגיעו לעבוד במכרות. ככל שאיידהו התקרבה למדינה, כרייה ותעשיות מיצוי אחרות הפכו חשובות יותר ויותר לכלכלתה. בשנות ה-90 של המאה ה-19, למשל, ייצאה איידהו יותר עופרת מכל מדינה אחרת.

 שנות ה-70 של המאה ה-19 
שמאל|ממוזער| הכניסה לבית הכלא הישן
כמעט מיד לאחר הקמת טריטוריית איידהו, נוצרה מערכת בתי ספר ציבורית והוקמו קווים של דיליז'נס. עיתונים רגילים היו פעילים בלויסטון, בויסי וסילבר סיטי עד 1865. קו הטלגרף הראשון הגיע לפרנקלין ב-1866, כאשר לואיסטון הייתה העיר הראשונה המקושרת בצפון איידהו ב-1874. שיחת הטלפון הראשונה באזור הפסיפיק נורת' וסט נעשתה ב-10 במאי 1878, בלואיסטון.

ארבעת אלפים סינים חיו בטריטוריית איידהו מ-1869 עד 1875. כמו מהגרים סינים רבים, הם הגיעו ל"הר הזהב" כדי לעבוד ככורים, או מצאו עבודה ככובסים וטבחים.  מפקד האוכלוסין של 1870 דיווח שיש 1,751 סינים באיידהו סיטי שהם כמעט מחצית מתושבי העיר. 

מלחמת נז פרס החלה בחלק הצפוני-מרכזי של הטריטוריה בקניון הציפורים הלבנות ביוני 1877, והסתיימה ארבעה חודשים לאחר מכן במזרח טריטוריית מונטנה ב-Bear Paw.

 שנות ה-80 של המאה ה-19 
לאחר מחלוקת העברת הבירה, הועלו הצעות לפצל את שני האזורים. במשך שאר העשור, טריטוריית איידהו כמעט בוטלה בחוק. בשנת 1885 פרסם בית המחוקקים של איידהו בקשה דו-מפלגתית לקונגרס בבקשה להחזיר את צפון איידהו לטריטוריית וושינגטון. היו שני ניסיונות במהלך הקונגרס ה-49 להשיג זאת. ב-1 במרץ 1887 שלח הקונגרס הצעת חוק לנשיא גרובר קליבלנד להחזיר את צפון איידהו לטריטוריית וושינגטון. קליבלנד, ככל הנראה כטובה למושל אדוארד א. סטיבנסון, סירב לחתום על הצעת החוק והטיל וטו בכיס כאשר מושב הקונגרס הסתיים יומיים לאחר מכן.  נבדה ויוטה גילו עניין בסיפוח שאריות דרום איידהו.   

בשנת 1889, אוניברסיטת איידהו השתכנה בעיירה הצפונית מוסקו במקום מיקומה המתוכנן המקורי באיגל רוק (כיום איידהו פולס) בדרום. זה שימש כדי להקל על כמה מהרגשות הקשים שחשו תושבי צפון איידהו על אובדן הבירה.

בהצעה להקמת מדינה, קרא המושל סטיבנסון לכינוס חוקתי ב-1889. הוועידה אישרה חוקה ב-6 באוגוסט 1889, והבוחרים אישרו את החוקה ב-5 בנובמבר 1889.    הנשיא בנג'מין הריסון חתם על החוק המקבל את איידהו כמדינה בארצות הברית ב-3 ביולי 1890.

 שינויים טריטוריאליים 

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ארצות הברית: מדינות וטריטוריות היסטוריות
קטגוריה:איידהו: היסטוריה