אוניות המערכה מסדרת קאנופוס

אוניות המערכה מסדרת קאנופוס הייתה קבוצה של שש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי שנבנו בשנות ה-90 של המאה ה-19 המאוחרות. האוניות תוכננו על ידי מנהל הבנייה הימית, ויליאם וייט, לשימוש בתחנת סין. הסדרה כללה את קאנופוס, האונייה המובילה, גלורי, אלביון, אושן, גוליית וונג'נס. הסדרה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחים נטעני מכנס 12 אינץ' Mk VIII וסוללה משנית של שנים עשר תותחים מהירי ירי 6 אינץ'. בהשוואה לסדרת מג'סטיק, סדרת קאנופוס הייתה קטנה יותר, מהירה יותר ומשוריינת פחות, אם כי הסדרה נבנתה עם שריון קרופ חדש וחזק יותר, שהיה יעיל יותר מפלדת הארווי ששימשה בסדרת מג'סטיק. בנוסף לפלדת קרופ, האוניות אימצו גם מספר שינויים אחרים, כולל דוודי צינור מים, ארובות בשורה, וחגורת שריון באורך מלא.

שש האוניות מסדרת קאנופוס שירתו בחו"ל במשך רוב הקריירה המוקדמת שלהן, וכל שש האוניות שירתו בתחנת סין בתחילת המאה ה-20. בנוסף, קאנופוס שירתה בתקופה זו גם בצי הים התיכון. בשנת 1905, לאחר חתימת הברית האנגלו-יפנית, הוציא הצי המלכותי את רוב יחידותיו הכבדות מהמזרח הרחוק, ושש אוניות הסדרה חזרו לבריטניה, ושירתו תקופה בציי הבית, התעלה והאטלנטי עד 1908. מאז ועד 1910, רוב האוניות שירתו בצי הים התיכון, ולאחר מכן הועברו למילואים או לתפקידים משניים אחרים.

עם כניסתה של בריטניה למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, האוניות גויסו כשייטת אוניות המערכה השמינית, אך הן פוזרו במהירות לתחנות אחרות, ושימשו כספינות שמירה וליווי שיירות. קאנופוס השתתפה במצוד אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית, שהגיע לשיאו בקרב איי פוקלנד בדצמבר 1914. בתחילת 1915, רוב האוניות נשלחו למזרח הים התיכון כדי להשתתף במערכת הדרדנלים נגד האימפריה העות'מאנית. במהלך פעולות אלו, אושן וגוליית הוטבעו, במרץ ובמאי 1915, בהתאמה. קאנופוס ואלביון הוצאו משירות פעיל ב-1916, ולאחר מכן שימשו כספינות בסיס. גלורי שירתה כאוניית הדגל של שייטת צפון רוסיה הבריטית, בעוד שוונג'נס נטלה חלק בפעולות מול מזרח אפריקה הגרמנית ב-1916. לאחר המלחמה, כל ארבע אוניות הסדרה ששרדו נגרטו במהירות בתחילת שנות ה-20.

 תכנון 
עבודת התכנון על סדרת קאנופוס החלה במרץ 1895, כאשר ויליאם הנרי וייט, מנהל הבנייה הימית, הציג בפני מועצת האדמירליות את העיצוב של סדרת פוג'י היפנית שנבנו אז בבריטניה. אוניות אלו, שהתבססו על סדרת רויאל סובריין הבריטית, ייצגו עלייה ניכרת בכוח הימי היפני במזרח אסיה, ווייט טען כי יידרשו אוניות מערכה חזקות יותר בתחנת סין כדי להתמודד מולן. הוא גם הציע שהעיצוב החדש יוכל לעבור בתעלת סואץ כדי לצמצם את זמן ההפלגה בין אירופה לאסיה. מועצת המנהלים הסכימה, וב-13 במאי פגשה שוב את וייט כדי לספק את דרישותיהם עבור האוניות החדשות. יומיים לאחר מכן, וייט העביר את הפרמטרים של האוניות לצוות שלו, יחד עם הנחיות להכין עיצוב מתאים במהירות האפשרית. לאוניות החדשות היה בולט שווה לזה של אוניית המערכה אה"מ סנטוריון, אותה סוללה ראשית כמו סדרת מג'סטיק, סוללה משנית של עשרה תותחי , מהירות וקיבולת דלק כמו אוניית המערכה מדרג ב' רינואון, וחגורת שריון בעובי 6 אינץ'.

וייט וצוותו הכינו סקיצה עיצובית ראשונית ב-23 במאי, אותה הגישו לאדמירליות. כלי שיט זה היה אמור לשאת את הסוללה שצוינה של ארבעה תותחי  ועשרה תותחי 6 אינץ' בהדחק של . המהירות הייתה אמורה להיות  מ-. עבודה נוספת לשיפור העיצוב נמשכה, ונוצרו שלוש גרסאות: "A", "B" ו-"C". "A" הפחית מעט את ההדחק ל-, אבל שמר על אותו חימוש ומהירות. "B" היה דומה בגדול לעיצוב המקורי, אך הוסיף שני תותחי 6 אינץ', ו-"C" היה מעט יותר קטן, בנוסח "A", אך הסוללה המשנית שלו כללה שמונה תותחי 6 אינץ' ושמונה תותחי . שלוש הגרסאות הוגשו לאדמירליות בתחילת אוקטובר; ב-9 באוקטובר, המועצה שלחה את תשובתה לווייט והורתה לו להכין עיצוב חדש המשלב את פריסת השריון של "A" ו-"B" עם הסוללה המשנית של "B".

עבודת התכנון נמשכה כמעט שנה לפני שהגרסה הסופית אושרה ב-2 בספטמבר 1896. בשלב זה, המועצה החליטה לאמץ דוודים חדשים עם צינורות מים לאחר שהם נבחנו בהצלחה על סיפון ספינת התותחים נושאת הטורפדות שארפשוטר. פריסת השריון עודנה עוד יותר, כאשר הגרסה הסופית ביטלה את שריון הצד הדק יותר מעל החגורה, יחד עם רצועת השריון האחורית; כמו כן, הופחתה הגנת השריון של התותחים הראשיים והמשניי. הפחתות אלו שימשו להגדלת עובי חגורת השריון הקדמית ושריון הסיפון הראשי ולהצבת ארבעה מהתותחים המשניים בבתי תותחים. למרות שעובי פריסת השריון הצטמצם בהרבה בהשוואה לסדרת מג'סטיק הקודמת, האימוץ של פלדת קרופ החדשה במקום פלדת הארווי אפשרה רק הפחתה מתונה בהגנה.

שש אוניות, שדורגו כאוניות מערכה מדרג א', אושרו לבנייה לפי התכנון החדש בהערכות של 1896 ו-1897. למרות שתוכנית השריון לא הייתה חלשה כפי שנראתה על הנייר, הצי המלכותי לא היה מרוצה מההפחתה בהגנת האוניות. המחלקה של וייט ראתה בהן אוניות מערכה מדרג ב', והן אכן סווגו כ"אוניות רינואון משופרות" בהערכות משנת 1896. אף על פי כן, הן יכלו להתמודד עם סדרת פוג'י נגדן נועדו להתמודד, וייצגו את היכולות ההתקפיות וההגנתיות המקסימליות האפשריות על מגבלות ההדחק והשוקע שהוטלו על ידי האדמירליות. הן הוכיחו שהן יותר ממסוגלות לבצע את המשימה שלשמה הם נבנו בתחנת סין.

 מאפיינים כלליים 
ממוזער| צוות על הסיפון הקדמי של אוניית מערכה מסדרת קאנופוס, בערך 1905
אוניות הסדרה היו באורך של  בין הניצבים ואורך כולל של , עם רוחב של . היה להן שוקע של  בריק ועד  בטעון. הדחק האוניות היה  בריק ועד  בטעון. האוניות היו מצוידות בשני תרנים, שלכל אחד מהם צמרת לחימה אחת הנושאת כמה מהתותחים הקלים וזרקור אחד. ארבעה זרקורים נוספים הותקנו על הגשרים.

הצוות שלהן מנה 682 קצינים ומלחים עם כניסתן לשירות, אבל המספר השתנה לאורך תקופת השירות של האוניות. לדוגמה, עד 1904, הצוות של גוליית גדל ל-737 ולאלביון היה צוות של 752, שכלל מטה אדמירל. בזמן ששירתה כספינת אימונים של תותחנים ב-1912, לוונג'נס היה צוות שכלל 400 איש בלבד, בעוד שאלביון צומצמה ל-371 קצינים ומלחים כספינת שמירה ב-1916. כל אונייה נשאה מספר סירות קטנות, כולל שתי סירות הצלה קיטור וסירת הצלה מפרש אחת, סירת מנוע אחת, שלושה קאטרים, סירת משוטים אחת, ציידת לווייתנים אחת, שלוש סירות גיג, שתי דוגיות ורפסודה אחת.

 הנעה 
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו זוג מדחפים הפונים פנימה, עם קיטור שסופק על ידי עשרים דוודי בלוויל. הן היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות עם דוודי צינור מים, שיצרו יותר כוח בעלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לדוודי צינור האש ששימשו באוניות קודמות. הדוודים החדשים הובילו לאימוץ של שתי ארובות קדמית ואחורית, במקום סידור הארובות זו לצד זו ששימש באוניות מערכה בריטיות רבות קודמות. אוניות הסדרה התגלו כספינות עם יכולת הפלגה טובה, עם מהירות גבוהה עבור אוניות מערכה של זמנן, 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-13,500 כוחות סוס (10,100 קילוואט) - שני קשרים מלאים מהר יותר מאוניות הסדרה מג'סטיק. העלייה במהירות הגיעה בעיקר מדוודי צינורות המים, שייצרו תוספת של 1,500 כוחות סוס (1,100 קילוואט) בהשוואה לדוודי צינורות האש הישנים של הסדרה מג'סטיק. המדחפים הפונים פנימה גם סיפקו עלייה במהירות, שכן ניתן היה להפעיל אותם בסיבובים גבוהים יותר מהמדחפים הפונים כלפי חוץ ששימשו באוניות קודמות.

לכל אונייה הייתה קיבולת דלק של  של פחם בתנאים רגילים, אך היה ניתן להשתמש בחללים נוספים להכפלת הקיבולת, עבור  בזמן מלחמה. האוניות שרפו  של פחם בהפלגה במהירות 8 קשרים (15 קמ"ש) עבור 24 שעות ועד  במהירות מלאה כל 24 שעות. אוניות הסדרה הצליחו להגיע לטווח שיוט של 5,320 מיילים ימיים (9,850 ק"מ) במהירות שיוט חסכונית של 10 קשרים (19 קמ"ש) עם מטען מלא של פחם. תוך כדי הפלגה במהירות 16.5 קשרים (30.6 קמ"ש), הטווח ירד באופן משמעותי ל-2,590 מיילים ימיים (4,800 ק"מ).

למרות שדוודי צינור המים הגדילו משמעותית את הביצועים, הם סבלו מבעיות לאורך השירות של האוניות. צינורות המעבים של הדוודים של אושן דלפו בצורה קשה עד ששיפוץ בשנים 1902–1903 תיקן את הבעיה. ונג'נס סבלה באופן דומה לאורך תקופת השירות שלה, מה שהפחית את יעילות המנועים שלה. גם המדחפים הפונים פנימה גרמו לבעיות בשירות, שכן הם הקשו על ההיגוי במהירות נמוכה או בעת הפלגה לאחור; כתוצאה מכך, ההסדר התברר כלא פופולרי בקרב הצוותים. ללא קשר, הצי המלכותי שמר על מדחפים הפונים פנימה בכל אוניות המערכה העתידיות לפני דרדנוט, לפני שחזר למדחפים הפונים כלפי חוץ עבור דרדנוט ב-1906.

 חימוש 
ממוזער|
לאוניות הסדרה היו ארבעה תותחי 12 אינץ'/ קליבר 35 שהותקנו בבצריחים דו-קניים מלפנים ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בזווית קבועה. קאנופוס נשאה את התותחים שלה בצריחי BIII, כמו שתי האוניות האחרונות מסדרת מג'סטיק, בעוד ארבע האוניות הבאות השתמשו בצריחי BIV החדשים יותר, וונג'נס השתמשה בצריחי BV חדשים יותר. צריחי ה-BIII כללו סיפון שהפריד את הפגזים ואת המטענים ההודפים כדי למנוע מאש רשף מפיצוץ בצריח להגיע בקלות אל מחסני התחמושת, מה שעלול ליצור פיצוץ קטסטרופלי. צריחי ה-BIV ביטלו את הסיפון הזה כדי לאפשר טיפול מהיר יותר בתחמושת, אבל המתכננים הבינו את הסיכון המוגבר מאוד הכרוך בכך, ולכן החזירו את הסיפון בצריחי BV. כדי לשפר את מהירות הטיפול בפגזים, פותח צריח חדש על ידי Vickers לוונג'נס שאיפשר לטעון מחדש את התותחים בכל הזוויות, מה שביטל את הצורך לחזור לזווית הטעינה הקבועה, ושיפר משמעותית את קצב האש שלה.

האוניות גם הרכיבו סוללה משנית של שנים עשר תותחי 6 אינץ'/ 40 קליבר שהותקנו בבתי תותחים. שמונה מתותחי ה-6 אינץ' הורכבו בסיפון הראשי, מה שהציב אותם נמוך מכדי להעניק להם שדה אש טוב, אולם ארבעת התותחים האחרים, המורכבים בסיפון גבוה יותר, לא סבלו מהבעיה הזו. להגנה מטווח קרוב מפני ספינות טורפדו, נשאו האוניות סוללה שלישונית של עשרה תותחי 12 פאונד ושישה תותחי 3 פאונד במקבעים בודדים, מפוזרות לכל אורך האוניות, לרבות בבתי תותחים בחרטום ובירכתיים ובמקבעי ציר במבנה העילי.

כמקובל באוניות מערכה של התקופה, היא צוידה גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים בגוף, שניים בכל צד רוחב ליד הברבטות הקדמית והאחורית. צינור חמישי תוכנן בירכתי האונייה, מעל המים, אך הוא בוטל במהלך הבנייה. ככל הנראה הוא בוטל מכיוון שלא ניתן היה להגן בצורה מספקת על הצינורות מעל המים, ואם טורפדו התפוצץ כשהוא עדיין בצינור, היה עלול להיגרם נזק רציני לאונייה.

 שריון 
ימין|ממוזער|300x300 פיקסלים| תרשים של סדרת קאנופוס, המראה את סידור פריסת השריון
כדי לחסוך במשקל, אוניות הסדרה נשאו פחות שריון מאשר אוניות הסדרה מג'סטיק – 6 אינץ' בחגורת השריון לעומת  – למרות שהשינוי משריון הארווי בסדרת מג'סטיק לשריון קרופ בסדרת קאנופוס הבטיח שאובדן ההגנה קטן מכפי שהיה יכול להיות, מאחר שלשריון קרופ היה ערך הגנה גדול ב-30 אחוזים במשקל נתון מאשר המקבילה שלו בשריון הארווי. למרות שהשריון היה דק יותר, הוא היה מקיף יותר; סדרת קאנופוס הייתה סדרת אוניות הראשה הבריטית הראשונה שחזרה לחגורת שריון באורך מלא מאז אה"מ דרדנוט, שהושקה ב-1875. כדי לחסוך במשקל, החגורה צומצמה ל- בשני קצות האונייה. כמו בחגורת השריון, גם השריון הנוסף ששיממש להגנה על האונייה היה ידק יותר; המחיצות בשני קצות החגורה היו בעובי .

הן היו מצוידות בשני סיפונים משוריינים, בעובי , בהתאמה, שניהם היו מפלדת הארווי. זו הייתה הפעם הראשונה שסיפון שריון שני הותקן בספינת מלחמה בריטית. בזמן התכנון, נפוצו שמועות כי הצרפתים מתכוונים לצייד את אוניות המערכה החדשות ביותר שלהם עם הוביצרים, אשר יירו פגזים בזוויות גבוהות; זה יאפשר להם לפגוע בספינות בריטיות באש צוללת, ולעקוף את חגורת השריון הכבדה של האוניות. הצרפתים לא הציבו הוביצרים על אף אחת מהאוניות החדשות שלהם, אך האימוץ של שני סיפוני שריון נמשך בפרקטיקה הבריטית עד סדרת נלסון של שנות ה-20.

צריחי הסוללה העיקריים היו בעובי  עם גגות בעובי 2 אינץ', מעל ברבטות בעובי 10–12 אינץ'. שריון הברבטות הצטמצם ל-6 אינץ' מאחורי חגורת השריון. לא כל השריון באוניות היה מפלדת קרופ; סוללת בתי התותחים הייתה מוגנת בשריון בעובי 6 אינץ' מפלדת הארווי בחזיתות, ובעובי 2 אינץ' בצדדים ובחלקים האחוריים. צריחי הניתוב הקדמיים שלהם הוגנו בפלדת הארווי בדפנות שלהם בעובי 12 אינץ', בעוד שבצריחי הנתוב האחוריים היו רק דפנות בעובי .

פריסת השריון הדקה יותר של האוניות ספגה ביקורת חריפה בזמן בנייתן, במיוחד בעיתונות. וייט הגן בפומבי על התכנון, והצביע על כך שהניסיון האחרון בין ספינות מלחמה סיניות ויפניות בקרב נהר יאלו הוכיח שהשריון הוכיח את עצמו כיעיל יותר בהגנה על ספינות ממה שהוכיחו בדיקות קרקע, וההתקדמות בטכנולוגיית השריון הצדיקה את ההפחתה עבור חיסכון במשקל לנשק טוב יותר.

 אוניות הסדרה 
ממוזער| השקת אה"מ ונג'נס (1899)
+נתוני בנייה שם האונייה המספנה הונחה הושקה כניסתה לשירות גורל קאנופוס מספנת פורטסמות' 4 בינואר 1897 12 באוקטובר 1897 5 בדצמבר 1899 נגרטה, 1920 גלורי האחים ליירד, בירקנהד 1 בדצמבר 1896 11 במרץ 1899 אוקטובר 1900 נגרטה, 1922 אלביון Thames Iron Works, לונדון 3 בדצמבר 1896 21 ביוני 1898 יוני 1901 נגרטה, 1919 אושן מספנת דבונפורט 15 בדצמבר 1897 5 ביולי 1898 פברואר 1900 פגעה במוקש וטבעה, 18 במרץ 1915 גוליית מספנת צ'טם 4 בינואר 1897 23 במרץ 1898 מרץ 1900 טורפדה וטבעה, 15 במאי 1915 ונג'נס ויקרס, בארו 23 באוגוסט 1898 25 ביולי 1899 אפריל 1902 נגרטה, 1921

 היסטוריית שירות 
ממוזער| אה"מ אושן, בערך 1900

 לפני המלחמה 
אוניות הסדרה הוצבו ברוב תקופת השירות שלהן בזמן שלום בחו"ל. קאנופוס הוצבה בראשית שירותה בצי הים התיכון, בעוד שגוליית הפליגה לתחנת סין בשנת 1900. גלורי, אלביון ואושן הצטרפו לגוליית מ-1901 עד 1905, וונג'נס וקאנופוס נשלחו להצטרף אליהם ב-1902 וב-1905, בהתאמה. בספטמבר 1902, אושן ניזוקה מטייפון. הברית האנגלו-יפנית שנחתמה ב-1905 אפשרה לבריטניה להסיג חלק ניכר מכוחה הימי במזרח אסיה, ואוניות הסדרה הוחזרו למימי אירופה. בשובן לבריטניה, רובן שירתו קדנציות קצרות בצי התעלה ולאחר מכן בצי הבית והצי האטלנטי בין השנים 1905 ל-1907. במהלך תקופה זו עברו האוניות שיפוץ גדול לאחר תקופות שירותן הממושכות מעבר לים. במקום זאת, גוליית נשלחה לצי הים התיכון מ-1903 עד 1906, ולאחר מכן שירתה תקופות בצי התעלה ובצי הבית ב-1906 וב-1907, בהתאמה.

קאנופוס, גלורי, אוקיינוס וגוליית נשלחו לצי הים התיכון ב-1908, שם שהו עד סוף העשור. ב-13 ביוני 1908, ונג'נס ניזוקה בהתנגשות עם אוניית הסוחר SS בגור הד בפורטסמות'; היא הייתה מעורבת בהתנגשות נוספת ב-29 בנובמבר 1910 עם ספינת הסוחר SS ביטר. כמה מהאוניות, ביניהן קאנופוס וגלורי, הועברו למילואים בשובן לבריטניה, שם שהו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. אושן, בינתיים, שוב שירתה עם צי הבית, אך השתתפה בפעילות מועטה עד פרוץ המלחמה. ונג'נס, מצידה, שירתה בתפקידים משניים משנת 1908, כולל כספינת אימונים וספינת תותחים. ב-1913 היא הועברה לשייטת אוניות המערכה השישית של הצי השני.

 מלחמת העולם הראשונה 
בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויסו אוניות הסדרה לשירות עם שייטת אוניות המערכה השמינית. קאנופוס נשלחה במהירות לתחנת דרום אמריקה, שם סיירה אחר פושטות סחר גרמניות. היא הייתה מעורבת בחיפוש אחר שייטת מזרח אסיה הגרמנית של ויצה-אדמירל מקסימיליאן פון שפה. איטית מדי מכדי לעקוב אחרי סיירותיו של אדמירל סר כריסטופר קראדוק, היא החמיצה את קרב קורונל בנובמבר 1914, שם הובס קראדוק. תוך שהיא עוגנת בפורט סטנלי כסוללת הגנה, היא ירתה את היריות הראשונות של קרב פוקלנד בדצמבר, מה שהוביל את שפה לבטל את ההתקפה לפני שכוחו נרדף והושמד על ידי סיירות המערכה של אדמירל דובטון סטורדי.

בתחילת הסכסוך, אושן הוצבה באירלנד כדי לתמוך בשייטת סיירות, אך באוקטובר היא הועברה לתחנת הודו המזרחית כדי להגן על שיירות כוחות מהודו. גוליית שירתה בתחילה כספינת שמירה בלוך אווה, אחד הנמלים ששימשו את ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), לפני שליוותה את חציית הכוחות הבריטיים לבלגיה בסוף אוגוסט. לאחר מכן היא השתתפה בפעולות נגד מזרח אפריקה הגרמנית, והשתתפה במצור על הסיירת הקלה הגרמנית SMS קניגסברג בנהר רופיג'י. באוקטובר 1914, גלורי הועברה לתחנת צפון אמריקה והודו המערבית, שם שימשה כאוניית הדגל של השייטת. בסוף 1914, אושן השתתפה בהתקפה על בצרה לפני שהועברה למצרים כדי להגן על תעלת סואץ, שם הצטרפה לוונג'נס, שהייתה שם מאז נובמבר. אלביון נשלחה לאוקיינוס האטלנטי כדי לסייע להגן מפני האפשרות שספינות מלחמה גרמניות יפרצו מהים הצפוני. בדצמבר ובינואר 1915 היא תמכה בפעולות נגד דרום-מערב אפריקה הגרמנית.

 מערכת הדרדנלים 
ממוזער| אלביון במהלך פעולות ליד הדרדנלים; זוג פגזים עות'מאניים ניתזים ליד האונייה
קאנופוס, אלביון, אוקיינוס וונג'נס הועברו לים התיכון בתחילת 1915 עבור מערכת הדרדנלים. הן השתתפו בהתקפות גדולות על ביצורי החוף העות'מאניים שהגנו על הדרדנלים במרץ 1915, אך הצי הבריטי והצרפתי הוכיחו שהם לא מסוגלים לפרוץ את המצרים. אלה כללו התקפות גדולות ב-18 במרץ שבהן אבדו אוניית מערכה צרפתית ושתי אוניות מערכה בריטיות - אחת מהן הייתה אושן - ממוקשים ימיים עות'מאניים. אושן ניסתה לחלץ את הצוות מאוניית המערכה אה"מ אירזיסטיבל, שפגעה במוקש, אולם גם היא פגעה במוקש וטבעה. רוב הצוות שלה הצליח להתפנות למשחתות הסמוכות. האוניות ששרדו נפגעו שוב ושוב על ידי תותחי חוף עות'מאניים במהלך פעולות אלו, אך אף אחת מהן לא ספגה פגיעה רצינית. כוחות הרגלים של בעלות הברית נחתו באפריל, והחלו את המערכה בגליפולי, וקאנופוס המשיכה להפגיז עמדות עות'מאניות כדי לתמוך בהן. פעולות אלו כללו את הקרב הראשון על קריתיה וסיוע להביס התקפות נגד עות'מאניות. ב-13 במאי 1915 גוליית הוטבעה במפרץ מורטו ליד כף הלס על ידי שלוש טורפדות מהמשחתת העות'מאנית Muâvenet-i Millîye. מתוך צוותה שכלל 750 איש, 570 נהרגו בטביעה. ביוני 1915, גלורי הועברה מחדש לים התיכון כדי להצטרף לאחיותיה במערכה, אם כי היא השתתפה בפעולות מועטות במהלך אותה תקופה, שכן הצוות שלה היה נחוץ על החוף כדי לתמוך בכוחות הלוחמים בחצי האי.

 שירות מאוחר יותר 
באוקטובר 1915, אלביון הועברה לסלוניקי כדי לתמוך בפעולות מדינות ההסכמה נגד בולגריה דרך יוון הנייטרלית באותה העת, אך לא השתתפה בשום פעולה נוספת. היא הועברה בחזרה לאירלנד באפריל 1916 לשירות כספינת שמירה, תפקיד שמילאה עד אוקטובר 1918, אז הצטמצמה לספינת בסיס. לאחר שהמערכה בגליפולי הסתיימה עם נסיגת כוחות מדינות ההסכמה בינואר 1916, קאנופוס סיירה במזרח הים התיכון, אך לא השתתפה בשום פעולה נוספת. היא הוצאה משירות באפריל 1916 והוסבה לאוניית בסיס בתחילת 1918. באוגוסט 1916, גלורי נשלחה למורמנסק, רוסיה, כדי לתמוך בבת בריתה של בריטניה על ידי השארת הנמל החיוני פתוח לאספקה שנשלחה לחזית המזרחית. שם שירתה כאוניית הדגל של שייטת צפון רוסיה הבריטית. שחוקה מהפעולות מול גליפולי, ונג'נס חזרה לבריטניה לשיפוץ. היא נכנסה לשירות מחדש בדצמבר 1915 לפעילות במזרח אפריקה, במהלכו תמכה בכיבוש דאר א-סלאם במזרח אפריקה הגרמנית. היא חזרה לבריטניה שוב ב-1917 והוצאה משירות קרבי, ולאחר מכן כיהנה בתפקידים משניים עד 1921.

לאחר המלחמה החל הצי המלכותי להוציא משירות את האוניות. אלביון נמכרה לגרוטאות בדצמבר 1919 ונגרטה בשנה שלאחר מכן, וכך גם קאנופוס. גלורי חזרה לבריטניה ב-1919, הושבתה, ושמה שונה לאה"מ קרסנט ב-1920, לפני שבסופו של דבר נמכרה לגריטת ספינות בדצמבר 1922. ונג'נס נמכרה לגרוטאות ב-1921 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.

 קישורים חיצוניים 

קטגוריה:אוניות מערכה בריטיות במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:סדרות של אוניות מערכה