פיאצה דלה רוטונדה

פיאצה דלה רוטונדה (באיטלקית: Piazza della Rotonda) היא פיאצה (כיכר עירונית) ברומא, איטליה. בצידה הדרומי ממוקם הפנתאון, ושם הכיכר נגזר מהרוטונדה הגדולה, המהווה את גרעין מבנה הפנתאון, שהפך לכנסייה במאה השביעית ונקראת גם כנסיית סנטה מריה דלה רוטונדה (שמה האחר הוא כנסיית סנטה מריה והקדושים המעונים).

 היסטוריה 
ממוזער|250x250 פיקסלים| פיאצה רוטונדה עם האובליסק והפנתאון בצבעי מים, משנת 1835. מאת רודולף פון אלט. מצוירים מגדלי פעמונים, שהוסרו מאוחר יותר.
ממוזער|250x250 פיקסלים| הפיאצה בציור מהמאה ה-15. המזרקה והאובליסק לא היו בנמצא, ובתים נבנו בצמוד לפנתאון.
הפנתאון נבנה בעת העתיקה. באזור שלפני הכניסה אליו הוקם במשך מאות שנים מבוך של סככות, דוכנים, וחנויות קטנות. מבני ימי ביניימיים אלו סולקו בהוראת האפיפיור יוגניוס הרביעי (1431–1439), והכיכר רוצפה. שם הכיכר נגזר מהרוטונדה של הפנתאון, שהוסב במאה ה-7 לספירה לכנסייה נוצרית המוקדשת ל"מרים הקדושה והקדושים" אך ידוע גם בשם "סנטה מריה רוטונדה". צורת הפיאצה מלבנית, אך המלבן אינו מדויק. גודלה בערך כ-60 מטר מצפון לדרום, וכ-40 מטר ממזרח למערב, מזרקה ואובליסק מוצבים במרכזה, והפנתאון בנוי בצידה הדרומי.

במהלך המאה ה-19, נודעה הפיאצה במיוחד בזכות שוק של מוכרי ציפורים, שהביאו אל הפיאצה כלובים עם תוכים חיים, זמירים, ינשופים וציפורים אחרות.  נוסע בשנת 1819 ציין כי במהלך חגיגות הלילה השנים עשר  ברומא, פיאצה דלה רוטונדה "התאפיינה במראה עליז במיוחד של דוכני פירות ועוגות, מקושטים בפרחים ומוארים בעששיות נייר".

שרלוט אן איטון, נוסעת אנגלית שביקרה ברומא ב-1820, התרשמה הרבה פחות מהפיאצה והתלוננה, שהמבקרים מוצאים את עצמם "מוקפים בכל מה שהכי מזעזע את החושים, דעתם מוסחת על ידי מהומה תמידית והמון מציק של קבצנים וזוהמה שקשה לתאר, המצטברת ומכסה את הריצוף החלקלק... שום דבר הדומה לחור כזה לא יכול להתקיים באנגליה, וגם לא ייתכן שדמיון אנגלי יכול להעלות על הדעת שילוב כזה של לכלוך מגעיל, שלוליות וריחות רעים, כמו אלו שבשוק הירקות בפיאצה דלה רוטונדה ברומא." ספר הדרכה של בדקר משנת 1879 ציין, כי "הסצנה העמוסה" של הפיאצה "מעניקה למבקר הזר הזדמנויות להתבונן במאפיינים של איכרים ואיכרות". 

הממשל הצרפתי בשנים 1809–1814, התכוון לשנות את מראה הכיכר, ונפוליאון חתם על צווים להריסת המבנים סביב הפנתאון. קוצר ימיו של השלטון הצרפתי ברומא הביא לכך, שהתוכנית לא הספיקה לצאת אל לפועל, אך היא חודשה באופן שונה בתוכנית העירונית של 1873. תוכנית חדשה זו הציעה להגדיל את הפיאצה ולהפוך אותה למרכזן של שדרות חדשות, המתכנסות אליה מכיוון פיאצה בורגזה ולרגו מגנאנפולי. גם במקרה במקרה זה התוכנית לא התממשה, אם כי כמה מבנים הסמוכים לקצה הצפוני של הכיכר ולפנתאון נהרסו, בימיי כהונת האפיפיורים פיוס השביעי ופיוס התשיעי .

 המזרקה והאובליסק 
ממוזער|שמאל|250 פיקסלים|הפיאצה ומזרקת פונטנה דל פנתאון
בלב הפיאצה בנויה מזרקת הפנתאון, "פונטנה דל פנתאון", שעליה ניצב אובליסק מצרי. המזרקה נבנתה על ידי ג'אקומו דלה פורטה בימיי האפיפיור גרגוריוס ה-13 בשנת 1575. האובליסק נוסף מעל למזרקה בשנת 1711, בימיי האפיפיור קלמנס ה-11.

אקווה וירגו, אחת מתוך אחת עשרה אמות מים שסיפקו לרומא העתיקה מי שתייה, שירתה את אזור קמפו מרציו, אך סבלה מהיעדר תחזוקה, ולא הייתה בשימוש עד סוף ימי הביניים. אמת המים שוחזרה בעת כהונת האפיפיור ניקולאוס החמישי ונחנכה ב-1453 כ"אקווה וירג'ין". בשנת 1570, ג'אקומו דלה פורטה מונה על ידי האפיפיור גרגוריוס ה-13, לפקח על פרויקט גדול להרחבת חלוקת המים מאמת המים אקווה וירג'ין, לשמונה עשרה מזרקות ציבוריות חדשות.Katherine Wentworth Rinne, Fluid Precision: Giacomo della Porta and the Acqua Vergine Fountains of Rome, pp. 185-88, in 

בניית המזרקה בפיאצה דלה רוטונדה אושרה ב-25 בספטמבר 1570, יחד עם מזרקה לפיאצה קולונה, ושתיים נוספות לפיאצה נבונה. מזרקת הרוטונדה, הושלמה ב-1575, ועוצבה בסגנון גביע, בגובה של כ-3.5 עד 4 מטרים, והוזנה ממי אקווה וירג'ין, דרך צינור טרקוטה. דלה פורטה עיצב את המזרקה, ולאונרדו סורמני ביצע אותה. בשל שיפוע הכיכר, עולות אל המזרקה חמש מדרגות בצד הדרומי, ורק שתיים בצפון.

ביוזמת האפיפיור אלכסנדר השביעי לבית צ'יגי, הוצגו פרויקטים להסדרת הפיאצה, הגדלתה והרחבת רחובות הסמוכים. במיזמים אלו השתתף גם האמן ג'אן לורנצו ברניני.Richard Krautheimer, The Rome of Alexander VII 1655-1667, Princeton 1985:104-09; 184-87; A. Marder, "Alexander VII, Bernini, and the Urban Setting of the Pantheon in the Seventeenth Century" Journal of the Society of Architectural Historians, 1991 תחריט של ג'ובאני בטיסטה פלדה  מתעד את השלמת העבודות ב-1667.

בשנת 1711 שודרגה המזרקה למראה הנוכחי שלה, כאשר האפיפיור קלמנס ה-11 הנחה את פסל הבארוק המאוחר פיליפו באריגיוני להציב בראש המזרקה אובליסק מצרי משיש אדום, שגובהו כ־6 מטרים, למעשה מדובר בשבר של אובליסק, שהיה במקור גבוה יותר. האובליסק נבנה במקור על ידי פרעה רעמסס השני, עבור מקדש רא בהליופוליס, הובא לרומא בימי האימפריה העתיקה, ונעשה בו שימוש חוזר ב־Iseum Campense, מקדש לאל המצרי איזיס שניצב בעת העתיקה מדרום מזרח לפנתאון. האובליסק התגלה מחדש בשנת 1374, מתחת לאפסיס של בזיליקת סנטה מריה סופרה מינרווה הסמוכה.;  באמצע המאה ה-15 האובליסק הוקם בכיכר הקטנה פיאצה די סן מאקוטו (באיטלקית piazza di San Macuto), הנמצאת פחות מ-200 מטרים מזרחית לפנתאון, שם הוא נשאר במשך כמאתיים שנה, עד להעברתו ב-1711 לפיאצה דלה רוטונדה. עד היום הוא נקרא האובליסק מ-מאקוטאו (באיטלקית l'obelisco Macuteo), על שם מיקומו הקודם.

 ראו גם 
 פיאצה נבונה
 מזרקת טרווי
 קאמפו די פיורי

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:סנט'אאוסטאקיו
קטגוריה:פיניה
קטגוריה:קולונה
קטגוריה:רומא: כיכרות