תאודור אגריפה ד'אובינייה

תאודור אגריפה, אביר ד'אובינייה, במקור - ד'אוביני (בצרפתית:Théodore Agrippa d'Aubigné,  8 בפברואר 1552 - 9 במאי 1630) היה איש צבא, סופר ומשורר בארוק צרפתי.
נודע בעיקר בזכות הפואמה ההרואית " Les Tragiques" ("הטרגיוֹת") המספרת על רדיפות ההוגנוטים בצרפת. ד'אובינייה נמנה עם הדמויות החשובות של המפלגה ההוגנוטית. כמפקד צבאי הצטיין בגבורתו ובלהיטותו. היה אויב מושבע של הכנסייה הקתולית, מבקר חריף של החצר המלכותית הצרפתית. הוא היה אחד מרעיו של הנסיך אנרי מנווארה אולם אחרי שזה המיר את דתו לקתוליות האשים אותו בבגידה בכנסייה הפרוטסטנטית.
המשורר האנגלי קיית' בוזלי קרא לו "המשורר האפי של העניין הפרוטסטנטי" בימי מלחמות הדת בצרפת.
אומנם, כפי שציין בוזלי, נשכח אחרי מותו, עד שנתגלה מחדש על ידי נציגי התנועה הרומנטית.

ביוגרפיה
 ילדות וצעירות
תאודור אגריפה נולד ב-1552 ביישוב סן מורי, על ידי פון (שאראנט-מריטים), בחבל סנטונז'. הוא היה בנו של השופט ז'אן ד'אובינייה, שהיה צאצא לבורסקאים שהתיישבו בלודן ושל קתרין דה ל'אסטאן, בת לאצולה הזעירה, שמתה בלידתו.
עקב נסיבות לידתו נקרא התינוק "אגריפה" לפי המלים הלטיניות "Aegre partus" כלומר "לידה קשה".
הוא הוטבל בדת הקתולית אולם התחנך באמונה הקלוויניסטית
אביו, ז'אן, שהמיר בזמנו את דתו לקלוויניזם, השתתף במרד ההוגנוטים ולקח חלק בקנוניית אמבואז תחת פיקודו של טאנגי די בושה, המכונה "סן-סיר", מפקד פרוטסטנטי מחבל פואטו. הוא הפך לסגנו של סן-סיר. ב-1560 כשביקר עם בנו באמבואז השביע את הילד שייקום דמם של חבריו לנשק.
אגריפה למד אצל מורים קלוויניסטים, בין היתר, לטינית, יוונית ועברית. ב-1562 הוא נסע לפריז עם אביו להמשך לימודיו והתארח בבית המלומד מתייה ברואלד. כאשר כעבור חדשיים פרצה מלחמת דת הראשונה והוצא צו גירוש נגד ההוגנוטים, אגריפה עזב את פריז עם המורה שלו. בדרך נעצרו ונכלאו על ידי כנופיות קתוליות. לבסוף קיבלו עזרה להימלט והגיעו למונטרז'י, בה התקבלו אצל רנה של צרפת.
הם שהו לאחר מכן באורליאן שם נדבק אגריפה בדבר אך החלים.
הוא התאמן בנשק ונכח במצור של אורליאן שבמהלכו מת אביו.
ב-1565 הוא נשלח לז'נבה, שהייתה מגדלור של הפרוטסטנטיזם, והמשיך בה את לימודיו אצל תאודור דה בז. כעבור שנה נאלץ לברוח מהעיר בגלל מעורבותו בתקרית מוסרית:הוא האשים את חברו ללימודים, ברתולומה טסיה, במעשה סדום כלפיו. טסיה נשפט, עונה והוצא להורג באמצעות טביעה. כשב-1567 פרצה מלחמת הדת השנייה לא היסס ד'אובינייה להתגייס כדגלן ברגימנט ההוגנוטי מאנייר ועמד בראש הגששים.
בגלל הסתבכותו בדו-קרב הוא נעדר מפריז בטבח ליל ברתולומאוס הקדוש וניצל. מאז הוא שמר בלב שנאה עמוקה כלפי המלכות. בפואמה שלו "Les Tragiques" ישנם רשמים ממעשי הזוועה שנחשף אליהם.

בשירות מלך נווארה
בחצר משפחת ולואה
זמן מה אחרי טבח ליל ברתולומאוס הקדוש, כשהוא בן 21, חזר ד'אובינייה לחצר המלכותית בפריז והיה לנושא כלים של אנרי, מלך נווארה, לימים אנרי הרביעי של צרפת. אדונו שהה במעצר בית ועמד תחת השגחה צמודה. בעת "קנוניית המתוסכלים" (Conjuration des Malcontents) ד'אובינייה, השתתף בניסיון הבריחה הכושל של מלך נווארה. אנרי הוכרח לתת ערבויות לכניעתו וכפי שסיפר ד'אובינייה ב"היסטוריה העולמית" שלו, חויב להרחיק אותו ואת שאר שרתיו הנאמנים החשודים בכפירה ולשלוח אותם להילחם נגד הצבא הפרוטסטנטי. אכן גויס ד'אובינייה מספר פעמים לצבא הקתולי, היה לנושא דגל היחידה של האביר דה פרוואק, נאבק בפרוטסטנטים בנורמנדיה, אחר כך בקרב דורמאן (Dormans) והתיידד עם הדוכס גיז
בחצר מבפריז הוא התחכך בגדולי הממלכה ועשה רושם של איש חצר מושלם. הוא זכה להערכה על פקחותו ושנינותו ונבחר כחבר באקדמיה למוזיקה ולשירה שהתכנסה בארמון לובר.
הוא נודע גם כממציא שעשועים ומסחארות ואף כמומחה למאגיה. בו זמנית היה מעורב במריבות רבות וחיפש בלי הרף סיבות לדו-קרב. ב-27 ביוני 1574 נכח בהוצאתו להורג של הוויסקונט גבריאל דה מונטגומרי שבירך אותו לפני מותו.
ד'אוביניה המשיך להימנות עם רעיו של מלך נווארה כשהמלך נמלט מהחצר ב-4 בפברואר 1576.

בחצר בנראק
אנרי מנווארה שמר לו ידידות והטיל עליו משימות רבות. אובינייה היה חם מזג ועקשן ולעיתים קרובות רב עם אדונו. במיוחד נזף בו שאינו דבק מספיק בעיניין הפרוטסטנטי והראה יותר מדי סימני חיבה לקתולים שמסביבו.
בזמן שנווארה נטה לפשרה וביקש לפייס את החצר המלך, ב-1577 ד'אובינייה דגל בהמשך המאבק.
אחרי חתימת הסכם השלום בפואטיה, שאותו גינה, הוא עזב לראשונה את אנרי. נפצע קשה בקסטלז'אלו ולמשך שנתיים הסתגר באחוזתו בלאנד-גינמר בחבל בלאזואה והתפנה לכתיבה. לפי האגדה שהוא עצמו הפיץ אותה יותר מאוחר, בקסטלז'אלו, בזמן שהיה שרוי בין חיים למוות, קיבל את ההשראה לפסוקים הראשונים של הפואמה האפית הגדולה שלו "הטרגיות" Les Tragiques.
ב-1579 חזר לחצר נווארה. אולם ב-1582 קלקל את יחסיו עם המלכה מרגריט מוואלואה שביקשה מבעלה לגרשו. גם יחשיו עם פילגש המלך, דיאן ד'אנדואן, לא היו טובים יותר. ב-1588 יעץ למלך שלא להתגרש מאשתו החוקית לטובת דיאן. בינתיים הוא עצמו נשא לאישה את סוזן דה לוזיניאן דה לזה וחתונתם התקיימה ב-1583 בטירת בוגואן בלה קרש.

ניפוץ האשליות
בימי מלחמות הליגה, ד'אובינייה הצטיין שוב בקרב. הוא השתתף בקרב קוטרא ב-1587 שבו הביס אנרי מנווארה את הצבא המלכותי.ב-1586 אנרי מינה אותו "מרשאל שדה" (maréchal de camp), אחר כך מושל אולרון ומאייזה (Maillezais) שנכבש על ידו בכוח ב-1589, ואחר כך התמנה לסגן-אדמירל של גייאן וברטניה.
אחרי רצח הדוכס גיז ב-1588, חזר אובינייה למחלוקות הפוליטיות והצבאיות
של תקופתו. הוא ייצג את האגף הקשוח של המחנה הפרוטסטנטי ("הקשוחים" - Les Fermes)
ולא ראה בעין יפה את הפשרות אליהן הסכים ראש המחנה שלו על מנת לעלות לכס המלכות.
כמו הוגנוטים רבים, ד'אובינייה ראה את המרת דתו של אנרי הרביעי לקתוליות ב-1593 כמעשה בגידה .
חילוקי הדעות בפוליטיים והדתיים גרמו לו להיפרד מהמלך. אט אט הורחק מהחצר, ממנה נפרד לצמיתות אחרי רצח אנרי הרביעי ב-1610. ב-1618, עם זאת, ניסה להעמיד את עצמו לשרות המלך החדש אך בלי הצלחה. אחרי 1620 הפך למבוקש מסוכן בעיני השלטון שהציע פרס על ראשו.
בנסיבות אלה יצא לגלות מרצון ובחשאי בעזרת חבר ילדות בשם ז'אן דה ארמביר (Harambure) המכונה "בעל העין האחת". לד'אוביניה וגם לאנרי הרביעי לא היה להם מושג שביום מן הימים, ב-1683, נכדיהם, פרנסואז ד'אובינייה, לימים מאדאם דה מנטנון ולואי הארבעה עשר יתאחדו בברית נישואים.

הפרישה והגלות
ב-1611 נכח באספת הכנסיות הפרוטסטנטיות בסומור, ד'אוביניה, המייצג את חבל פואטו. כתב אז את
Le Caducée ou l’Ange de la paix" שבו מלגלג על מחנה "הזהירים".
באותם ימים מתפנה לכתיבת יצירותיו, ובמייחוד "LesTragiques " . הוא ראה בכתיבה עוד כלי נשק בזירה הפוליטית-אידאולוגית, במיוחד על ידי פמפלטים אנטי-קתוליים ופולמוסים תוקפניים עם ההוגנוטים שהמירו את דתם.

מנישואיו הראשונים עם סוזאן דה לוזיניאן דה לזה, בת לענף מינורי של שושלת לוזיניאן המפורסמת, נולד לו בן, קונסטאן, ושתי בנות - לואיז ארטמיז דה וייאט ומרי דה קומון ד'אד (1624-1586) . בנו קונסטאן גרם לו לאכזבות הגדולות ביותר. למרבה הכעס, הוא עזב את הדת הפרוטסטנטית ב-1618 וניהל חיי הוללות בטירה במאייזה. מאוחר יותר ד'אובינייה מחל לו, אבל גירש אותו מהטירה. קונטאן הושלך לכלא בגלל זיופים. הוא התחתן ב-1608 בניגוד לרצון אביו עם אישה בשם אן מרשאן, ואחרי שתפס אותה בוגדת באכסניה אחת הוא רצח אותה. בכלא קונסטאן התחתן מחדש עם ז'אן דה קדיאק. השניים הולידו את פרנסואז ד'אובינייה, שנודעה לימים כמרקיזה דה מנטונן, אשתו האדוקה של לואי הארבעה עשר
ד'אובינייה נישל את בנו מהירושה והשליך את כלתו ואת נכדיו למצב של עוני מרוד.

אחרי מות אשתו ב-1596 נולד לדאובינייה בן ללא נישואים בשם נתן דאובינייה, מאישה בשם ז'קלין שאייה. בן זה הוא אבי המשפחה השווייצרית מרל ד'אובינייה.
אחרי שהפרלמנט בפריז גינה את "ההיסטוריה העולמית בשנים 1601-1550" שהוא כתב, משלא היה מוכן לפשרות, נאלץ ד'אובינייה לעזוב את צרפת ב-1620. הוא מצא מפלט בז'נבה, בה פורסמו עיקר כתביו.
ב-1623 הוא התחתן שם עם רנה בולרמאקי, בתו של פרנצ'סקו בורלמאקי מן העיר לוקה שבטוסקנה

אגריפה ד'אובינייה מת בז'וסי ב-9 במאי 1630 כשהוא בן 78.

הנצחה
רחוב (rue Agrippa-d’Aubigné) ברובע הרביעי של פריז, בין שדרת מורלאן לרציף אנרי הרביעי (Quai Henri IV) קיבל את שמו.
בז'נבה - מאחורי ה קתדרלה, במקום שבו הייתה בעבר טירת הבישוף, ישנה טיילת (promenade) הנושאת את שמו - Terrasse
Agrippa-d’Aubigné
רחוב על שמו נמצא גם בלה רושל בשכונת לה ז'נט.
בעיר נים קיימת סמטה על שמו בקרבת גני לה פונטן.
בקלרמון-פראן הוקדש לו רחוב העובר מאחורי תחנת הרכבת.
ביישוב סנט (Saintes) פועלת מכללה על שמו.
צוטט בשנסון הפולמוסי והאנטי-קולוניאליסטי של ז'אן פרה
'Un air de liberté (רוח של חופש)

מורשתו
יצירתו שנשארה בלתי מוכרת על ידי בני תקופתו, נתגלתה מחדש בתקופה הרומנטית, בייחוד בידי ויקטור הוגו ואחר כך על ידי המבקר סנט-בב.

יצירתו הידועה ביותר היה הקובץ שלו Les Tragiques. (הטרגיות)
אולם ד'אובינייה לא היה סופר של יצירה אחת. כתב גם את
Le Printemps (האביב), אוסף סונטות של אהבה, מחרוזות ואודות שבהם הלך בעקבות הליריקה של פטרארקה

קובץ הסונטות הראשון שבאוסף "Le printemps נקרא
"הקטומבה לדיאנה" והוא הוקדש לדיאן סלוויאטי, צעירה שאותה אהב אך לה יכול היה להינשא לה בגלל הבדלי הדת.
בסוף חייו כתב Petites œuvres meslées ששילבו הרהורים על תהלים ושירי דת.
עיקר יצירתו הייתה פולמוסית. אחרי גיוסו במאבקי תקופתו, ניסה בכתביו - La Confession du Sieur de Sancy )
"הווידוי של האדון דה סאנסי " ו-וLes Aventures du baron de Faeneste (הרפתקאות הברון פנסט) להכפיש את יהירותן של החצר המלכותית ושל הדת הקתולית."ההיסטוריה העולמית" שלו היא, בניגוד לשמה, ספר מגויס שנועד להצדיק את האוטונומיה הפוליטית והצבאית של הפרוטסטנטים הצרפתים. הוא פרסם גם הרבה כתבים פוליטיים קצרים .
ד'אובינייה המציא את הביטוי ששם בפיו של אנרי הרביעי בשדה הקרב באיוורי: « Ralliez-vous à mon panache blanc » "הצטרפו לנוצות הלבנות שלי! " עליו הרחיב מאוחר יותר ארדואן דה פרפיקס Hardouin de Péréfixe ולאחר מכן וולטר. ארדואן דה פרפיקס ואצל וולטר.
בסוף ימיו הוא כתב את זיכרונותיו תחת הכותרת Sa vie à ses enfants " חייו לילדיו" שנועדו לחינוך ילדיו, קונסטאן, מארי ולואיז, לגלות להם את "תהליתו" ואת "שגיאותיו" ובכך שישמשו עבורם לדוגמה מועילה.
כתביו
Hécatombe à Diane (הקטומבה לדיאן) - קובץ סונטות

1616 - Les Tragiques (טרגיות) הסופר עיבד אותן מחדש בכתב יד עד 1630
  , Éd. Frank Lestringant, Paris, Gallimard, 1995 .
  Les Tragiques  (1616, retravaillé sur manuscrit jusqu'en 1630), éd. Jean-Raymond Fanlo, Paris, Champions Classiques, 2006.
1630-1616 Histoire universelle - היסטוריה עולמית - 11 כרכים (העריכת אנדרה טיירי - פורסמה בז'נבה בהוצאת דרוז, 1981
|isbn=978-2-600-00462-6
1617, 1619, 1630 - Les Aventures du baron de Faeneste (הרפתקאות הברון פנסט)
הודפס מחדש ב-1972, * ' (1617, 1619,1630), Éd. Prosper Mérimée, Nendeln, Liechtenstein, Kraus Reprint, 1972,
1630 - Petites œuvres meslées du sieur d’Aubigné (כתבים קטנים מעורבבים של האדון ד'אובינייה) Genève, Aubert, 1968,
'Mémoires de Théodore Agrippa d’Aubigné publiés pour la première fois d’après le ms.
זיכרונותו של תאודור אגריפה ד'אובינייה, פורסמו על ידי לודוביק לאלאן
 ' ובנוסף קטעים של ההיסטוריה העולמית וקטעים לא ידועים,Éd. Ludovic Lalanne, Paris, Charpentier, 1854,Sa Vie à ses enfants - Paris, Nizet, 1986Le Printemps : l’hécatombe à Diane et Les stances(האביב: הקטומבה לדיאן והמחרוזות)
 (1873-1892), éd. H. Weber, Paris, Presses universitaires de France, 1960.
יצירות ב"פליאד" Œuvres, Henri Weber, Jacques Bailbé, Paris, Gallimard, La Pléiade, 1969.
 La Responce de Michau l’aveugle, suivie de La replique de Michau l’aveugle : deux pamphlets théologiques anonymes publiés avec des pièces catholiques de la controvers'e
תשובת מישו הסומא, ואחריה תגובת מישו הסומא, שני פמפלטים תאולוגיים בעיחום שם, שפורסמו עם הקטעים הקתוליים השנויים במחלוקת
 , éd. Jean-Raymond Fanlo, Paris, Honoré Champion, 1996 ISBN|978-2-85203-613-0 .Commentaire
זמן רבהם יוחסו לשר לואי לה בלאשייר דה ניור
 Petites œuvres meslees, Éd. Véronique Ferrer, Paris,
(כתבים קטנים מעורבבים) Champion, 2004  .Écrits politiques' כתבים פוליטיים, éd. Jean-Raymond Fanlo, Paris, Champion, 2007.

אגריפה ד'אובנייה ויצירתו במדיה אמנותית
 "טרגדיית האדם" La Tragédie humaine - קנטטה למקהלה מעורבת ולתזמורת - נכתבה על ידי דריוס מיו (1958) לפי הטרגדיות של ד'אובינייה
Préparatif à la mort et allégorie maritime, (1963) הולחן על ידי דריוס מיו

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:משוררים צרפתים
קטגוריה:סופרים צרפתים
קטגוריה:כרוניקנים
קטגוריה:אנשי צבא צרפתים
קטגוריה:הוגנוטים