היסטוריה של הצילום

שמאל|ממוזער|400 פיקסלים|She is Fading Away הנרי רובינסון 1858 מהצילומים המפורסמים של המאה ה-19, 19 שנים לאחר המצאת הצילום (ראו למטה)
ההיסטוריה של הצילום החלה משהושלמו שני מרכיבי יסוד: הראשון הוא הקרנת תמונה על משטח (משטח הנמצא בתוך קָמֶרָה אוֹבְּסְקוּרָה – לִשְכָּה אֲפֵלָה), השני הוא גילוי חומרים המשתנים כאשר הם נחשפים לאור והמצאת דרך לשימוש בהשתנות זו.

התהליך של "המצאת הצילום" מורכב בפועל מאוסף פיתוחים של אנשים שונים. שילוב הפיתוחים האלה הוביל להופעת הצילום ולשיפורים הרבים שהתלוו לתהליך זה. הקמרה אובסקורה הוזכרה לראשונה אצל אריסטו (להמשך התפתחותה ראו "היסטוריה מוקדמת של המצלמה" למטה). השלב השני של גילוי החומרים הרגישים לאור החל בסביבות 1717, כאשר יוהאן היינריך שולצה  לכד אותיות חתוכות על בקבוק של תמיסה הרגישה לאור, אבל הוא כנראה לא העלה על דעתו להפוך את התוצאות לעמידות. בסביבות שנת 1800 עשה תומאס ודג'ווד את הניסוי הראשון המתועד, תיעוד מהימן אם כי לא מוצלח ללכוד תמונות מצלמה בצורה קבועה. הניסויים שלו אומנם יצרו צילומים מפורטים, אבל וודג'ווד ושותפו האמפרי דייווי לא מצאו דרך לקבע תמונות אלו כך שישמרו לזמן רב.

בשנת 1826 הצליח ניספור נייפס לקבע לראשונה תמונה שצולמה במצלמה, אך נדרשו לפחות שמונה שעות של חשיפה במצלמה והתוצאות היו גסות מאוד. ולמרות כל זאת, הצילום נולד. שותפו של נייפס, לואי דאגר, המשיך בפיתוח תהליך הדאגרוטיפ, שהפיק תוצאות ברורות ומפורטות. ב-19 באוגוסט 1839 פרסמה האקדמיה למדעים בפריז את פרטי התהליך שדאגר הדגים בפניה. תאריך זה הוא המקובל בדרך כלל כשנת הלידה של הצילום המעשי. כאשר תהליך הדאגרוטיפ המבוסס על מתכת הוצג רשמית לציבור בצרפת, כבר הודגם בלונדון (אבל בפרסום צנוע יותר) התהליך המתחרה, קלוטיפ – תהליך זה, שפיתח ויליאם הנרי פוקס טלבוט, מבוסס על הדפסת נגטיב על בסיס נייר ומלח. הפיתוחים והחידושים הבאים הפכו את הצילום לקל ונגיש יותר. חומרים חדשים הפחיתו את זמן החשיפה הנדרש למצלמה מדקות לשניות, ובסופו של דבר לשבריר שנייה קטן; מדיומים חדשים של צילום היו חסכוניים יותר, רגישים ונוחים יותר. מאז שנות ה-50 של המאה ה-19 תהליך הקולודיון עם לוחות הצילום המבוססים על זכוכית הפיק איכות גבוהה עם אפשרויות הדפסת העתקים איכותיים רבים, והיה בשימוש נפוץ במשך עשרות שנים. סרטי רול (סרטי צילום) הפכו שימוש מזדמן לפופולרי ונגיש בצבע ובשחור-לבן.

במאה ה-20 הושלמה ההכרה בצילום כענף באומנות, ותערוכות צילום הפכו לנפוצות במוזיאונים מובילים בעולם ובגלריות נחשבות. הדרישה והצריכה של צילומים גדלה בקצב מהיר והתפשטה בכל המגזרים והענפים בחיים – עיתונים, מגזינים, פרסום, אופנה, חוברות, ספרים וכיוצא בזה. השפעת הצילום על החברה גדלה מאוד ומשכה גורמים שונים לשימוש מוגבר בצילום לצרכים שונים. במחצית השנייה של מאה זו, בהשהיה מסוימת של הזרם הפוסט-מודרני מענפי אומנות אחרים, חדר זרם זה גם לצילום והפך למשמעותי (אם לא מרכזי) במחלקות הצילום במוזיאונים (ובגלריות) לאומנות עכשווית ובאקדמיה (ואצל אומנים בוגרי מסלולים אלו). פיתוח מצלמות דיגיטליות בשנות ה-90 חולל במהרה מהפכה בצילום; למהפכה זו הצטרפו כלים ממוחשבים לעריכת תמונות שהפכו לנפוצים יותר ויותר.

בתחילת המאה ה-21 נדחקו שיטות פוטוכימיות מסורתיות המבוססות על סרטים יותר ויותר לשוליים ואילו היתרונות המעשיים של הטכנולוגיה החדשה זכו להערכה רבה. איכות התמונה של מצלמות דיגיטליות במחיר שווה לכל נפש השתפרה ללא הרף. במיוחד מאז הפכו המצלמות לתכונה סטנדרטית בסמארטפונים, צילום תמונות (ופרסום מיידי באינטרנט) הפך לפרקטיקה יומיומית בכל מקום ברחבי העולם. בעשור השלישי הופיע AI בצילום (זוהי תוכנה שהמפעיל שלה מקליד טקסט מבוקש והתוכנה מייצרת, על פי הטקסט, תמונה שמתחזה לצילום). לכלי זה אין קשר לאומנות אך הוא עשוי לחדור לעולם הפרסום ודומיו.

 אטימולוגיה 
מקור המילה "פוטוגרפי" מיוחסת בדרך כלל לסר ג'ון הרשל ב-1839. הוא מבוסס על היוונית φῶς (phōs; פוטו phōtos), שפירושו "אור", ו-γραφή (graphê), שפירושו "רישום, כתיבה", פירושו ביחד "ציור של אור".

 תמצית ההיסטוריה של הצילום 
מאחר שהערך מורכב, כולל שלבים רבים ונמשך על פני תקופה ארוכה, מצורפת טבלת תמצית לנושא כדי להקל על הקריאה.

 מס נושא תקופה תהלייכים מרכזיים אישים בולטים הערות 1 היסטוריה מוקדמת של המצלמה החל מהמאה הרביעית לפנה"ס תהליכי ההתפתחות של הקָמֶרָה אוֹבְּסְקוּרָה, שימוש בקמרה לוסידה על ידי ציירים 2 תהליכים וחומרים רגישים לאור מהמאה ה-17 עד 1832 מחקר בכימיה לגילוי חומרים רגישים לאור תומאס ודג'ווד, נייפס 3 הכרזת הצילום 1832-1839 הדגמת תהליך צילום המפיק צילומים קבועים. הצילום הופך לתהליך ידוע לואי דגאר, הנרי פוקס טלבוט צילומים מתפרסמים בעולם. ב-1839 צולמו הצילומים הראשונים בארץ ישראל. 4 תהליך קולודיון רטוב 1851-1880 הופץ תהליך צילום על פלטות זכוכית רטובות סקוט ארצ'ר התהליך מפיק צילומים איכותיים. החלה הפעילויות להכרה בצילום כענף באומנות 5 צילום - ציור, יחסי גומלין בכל התקופות השפעות הדדיות בין הצילום לציור ציירים מצלמים, מהפך בציור עם הופעת הצילום, הופעת הציור המודרני, הציור נעזר בצילום, צילום מתחפש לציור. 6 תהליך ג'לטין יבש 1880 עד ימינו הופץ תהליך צילום על מדיה יבשה, בשלב הראשון על גבי זכוכית ובהמשך הופיע השימוש בדפי צלולויד ומאוחר יותר הצלולויד בפורמט של סרט צילום. השלב הבא היה פיתוח צילום צבעוני. הופיעו מצלמות התומכות בכל סוגי המדיה הנפוצים. תערוכות צילום אומנותי מוצגות במוזיאונים הגדולים בעולם. 1888 פותח הצלולויד כתחליף לפלטות זכוכית, מאפשר ניידות גבוהה יותר של הצלמים. קודאק מוציאה לשוק מצלמת קופסה הטעונה בסרט צילום המאפשר 100 צילומים. 1889 פותח סרט צילום עשוי מצלולויד, מאפשר לצלם מבלי לטעון דף לפני כל צילום 1900 מופיעה מצלמת הבראוני. (על ידי קודאק) המצלמה הייתה בשימוש למעלה מ-50 שנים. 1905 סרט ה-35 מ"מ יוצא לשוק. הפך לפופולרי ב-1925, עם הופעת הלייקה. 1935 מופיע צילום צבעוני בהיקף משמעותי. 1936 מופיעה מצלמת SLR ביצור מסחרי. 7 צילום דיגיטלי משנות התשעים עד ימינו המדיה עליו נקלטת התמונה היא אלקטרונית. בשלב הראשון מדיה זו מפיקה תמונות באיכות ירודה, עם הזמן מתפתחות מדיות אלקטרוניות באיכות הגבוהה מהאנלוגית. עיבוד התמונה עובר ממעבדת הצילום לסביבת המחשב. הצילום הדיגיטלי התרחב ומכסה את מרבית ענפי הצילום. מופיעים מגוון של כלי תוכנה לעיבוד תמונה. לאחר התמוטטות שוק הצילום האנלוגי (סרט צילום בתהליך כימי) החל משנת 2000 לערך, ניכרת עליה משנת 2019 בצילום בפורמט אנלוגי ובשוק נמצאים החומרים והציוד הנדרש לכך. 8 צילום מושגי (פוסט מודרני) משנות החמישים עד ימנו זרם עכשווי באומנות הצילום בישראל מופיע זרם זה בשנות השביעים

 היסטוריה מוקדמת של המצלמה 
שמאל|ממוזער|250px| עקרון הקמרה אובסקורה
שמאל|ממוזער|250px| עקרונות קמרה אובסקורה עם מראה פנימית, שיוצרת דמות על לוח זכוכית. כאשר מונח נייר שקוף במקום הזכוכית, ניתן להעתיק את הדמות בקלות

התופעת המכונה קָמֶרָה אוֹבְּסְקוּרָה, מאפשרת להקרין תמונה (הפוכה) באמצעות חריר קטן על פני משטח שמול החריר. ייתכן שהעיקרון הזה היה ידוע והיה בשימוש בתקופה הפרהיסטורית. התיעוד הכתוב המוקדם ביותר של התופעה נמצא במאה ה-4 לפני הספירה, בשני מקומות שונים במקביל: אצל אריסטו ביוון, ומוזי בסין. אלחזן (או אבן אל-הית'ם) הוא הראשון עליו ידוע שבנה למעשה קמרה אובסקורה. עד המאה ה-16 הקמרה אובסקורה שימשה בעיקר ללימוד אופטיקה ואסטרונומיה, במיוחד כדי לצפות בבטחה בליקויי חמה מבלי לפגוע בעיניים. במחצית השנייה של המאה ה-16 פותחו מספר שיפורים טכניים:
 עדשה במקום החריר (תוארה לראשונה על ידי ג'רולמו קרדאנו ב-1550)
 צמצם המגביל את גודל המפתח 
שיפורים אלו הובילו להפקת תמונה בהירה וחדה יותר.

בשנת 1558 ג'מבטיסטה דלה פורטה היה מהראשונים שכתב (בספריו הפופולריים והמשפיעים) תיאור של השימוש בקמרה אובסקורה כעזר לציור. ההצעה של דלה פורטה אומצה באופן נרחב על ידי אמנים ומאז המאה ה-17 נעשה שימוש נפוץ בגרסאות ניידות של המצלמה אובסקורה - תחילה כאוהל, אחר כך כקופסה. הקמרה אובסקורה כקופסה הייתה הבסיס למצלמות הצילום המוקדמות ביותר כאשר הצילום פותח בתחילת המאה ה-19. זה היה הצעד הראשון בדרך שתיאר ולטר בנימין במאמרו יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני.

חלקו הראשון של הצילום, ה"מצלמה" היה מוכן, חסר היה החלק השני, שהוא מצע רגיש לאור שלוכד ושומר את האור (האור המוקרן, הריהו התמונה). מרגע שהמצלמה הייתה מוכנה ועד למועד שפותחו חומרים רגישים לאור, פותחו כמה וריאציות של מצלמת הקמרה אובסקורה למטרת לכידת תמונה ללא שימוש בחומרים רגישים לאור. הם אינם מצלמה, אך משרתים את אותה מטרה של לכידת ושימור אובייקט.

 שימוש ציירים בקמרה אובסקורה 
ממוזער|250x250 פיקסלים|
עד המאה ה-16 העברת תמונה של המרחב האמיתי, התלת־ממדי, למשטח שטוח דו־ממדי הייתה משימה מורכבת. במאה ה-16 הופיעות תאורים של מנגנון שיהפוך את הציור בפרספקטיבה מושלמת להרבה יותר קלה להשגה, מנגנון שנשען על קמרה אובסקורה. במקום למדוד בקפדנות את האורכים והזוויות של הנושא או הסצנה, קמרה אובסקורה מציעה קיצור דרך. ההמצאה אפשרה לאמנים להתחקות אחר קווים וצורות מתמונה או סצנה אל הבד שלהם. אמנים רבים בתקופה זו השתמשו בקמרה אובסקורה המקרינה תמונה על פני המשטח ישירות. הציירים היו מקרינים את הנושאים שהיו מוכנים לצייר על קיר בחדר חשוך ומציירים מעליו.

האיור משמאל מציג צייר שנעזר בקמרה אובסקורה להעביר את הפרספקטיבה של המרחב לקנבס.

 Physiognotrace 
ממוזער|123x123 פיקסלים|
physiognotrace  הוא מכשיר, שנועד לסייע ביצירת פורטרט. הוא הומצא במאה ה-18 והיה פופולרי במשך כמה עשורים. האובייקט המצויר ישב במסגרת עץ ופנה הצידה. פנטוגרף המחובר לעיפרון יצר קו מתאר על משטח בתוך דקות ספורות. האיור משמאל מציג ציור של קווינדי שבוצע באמצעות כלי זה. השימוש במכשיר ננטש כאשר התגלו החומרים הרגישים לאור.

 קמרה לוסידה 
ממוזער|110x110 פיקסלים|
קמרה לוסידה (camera lucida) היא מכשיר אופטי ששימש כעזר לציור על ידי אמנים במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. המכשיר מאפשר לצייר לראות בו זמנית את האובייקט ואת משטח הרישום. האובייקט נצפה באמצעות מראה שקופה למחצה, האמן משכפל נקודות מפתח של הסצנה על גבי משטח הציור ובכך מסייע בעיבוד מדויק של הפרספקטיבה של האובייקט. האיור משמאל מציג תרשים עקרוני של מכשיר זה.

 תהליכים וחומרים רגישים לאור 
 קְבִיעָה 
הערה: בתהליך הנדון בערך זה, מופיע השלב קְבִיעָה (בעבר נקרא גם קיבוע) . זהו שלב בתהליך פיתוח הנגטיב וכן בתהליך ההדפסה הכימי (שלא נדרש בהדפסה דיגיטלית). בשלב זה מסירים את כל החומרים הרגישים לאור שנותרו כדי שהתוצר (פילם או הדפסה) יוכל להחשף לאור מבלי שהאור ימשיך להשפיע על התמונה (החומר המבצע תהליך זה נקרא קוֹבֵעַ).

 חומרים רגישים לאור לפני 1700 
התפיסה שאור יכול להשפיע על חומרים שונים - למשל, שיזוף בשמש של העור או דהייה של טקסטיל - הייתה קיימת מתקופות מוקדמות מאוד. רעיונות לקיבוע תמונות הנראות במראות או דרכים אחרות ליצירת תמונות באופן אוטומטי אולי היו גם בראשם של אנשים הרבה לפני שפותח משהו כמו צילום.Gernsheim, Helmut (1986). A concise history of photography . Courier Dover Publications.  עם זאת, ולמרות ידע מוקדם על חומרים רגישים לאור וקמרה אובסקורה, אין בנמצא לפני 1700 תיעוד היסטורי של ניסיונות ללכוד תמונות עם חומרים רגישים לאור או רעיונות כלשהם שאפילו דומים במקצת לצילום.

בשנת 1614 ציין אנג'לו סלה  כי אור השמש יגרום להשחרת אבקת כסף חנקתי, וכי נייר העוטף אבקת חנקת כסף במשך שנה ישחיר.

וילהלם הומברג  תיאר בשנת 1694 כיצד אור גרם להשחרת כמה כימיקלים.

 1700 עד 1802: מושגים מוקדמים וצילומים דוהים שאינם נשמרים 
 ה-"Scotophors" של שולצה: הצילום המוקדם - אותיות דוהות (בערך 1717) 
בסביבות שנת 1717,The title page dated 1719 of a section (of a 1721 book) containing the original publication can be seen here . In the text Schulze claims he did the experiment two years earlier גילה איש האשכולות הגרמני יוהאן היינריך שולצה בטעות כי תמיסת גיר (CaCO3) וחומצה חנקתית (HNO3) שלתוכה הומסו חלקיקי כסף הושחרה באור השמש. לאחר ניסויים בחוטים שיצרו קווים על החומר המבוקבק שהיה מונח באור שמש ישיר למשך זמן מה, הוא הניח שבלונות של מילים על הבקבוק. השבלונות יצרו עותקים של הטקסט באדום כהה, כמעט סגול, על פני התוכן הלבנבן. הרשמים נשמרו עד שנמחקו על ידי ניעור הבקבוק או עד שהחשיפה הכוללת לאור מחקה אותם. שולצה כינה את החומר "Scotophors" כאשר פרסם את ממצאיו ב-1719. הוא חשב שאפשר ליישם את התגלית כדי לזהות אם מתכות או מינרלים מכילים כסף, וקיווה שניסויים נוספים של אחרים יובילו לתוצאות שימושיות אחרות.Litchfield, Richard Buckley (1903). Tom Wedgwood, the First Photographer, etc., London, Duckworth and Co. Out of copyright and available free at archive.org. In Appendix A (pp. 217-227), Litchfield evaluates assertions that Schulze's experiments should be called photography and includes a complete English translation (from the original Latin) of Schulze's 1719 account of them as reprinted in 1727. התהליך של שולצה דמה לטכניקות פוטוגרמה מאוחרות יותר ולעיתים נחשב לצורת הצילום הראשונה.

 תהליך לכידת התמונה הדמיונית של De la Roche שנת 1760 
רומן המדע הבדיוני המוקדם Giphantie(1760) , מאת הצרפתי טיפיין דה לה רוש , תיאר משהו דומה למדי לצילום (צבע), תהליך שמקבע תמונות חולפות שנוצרו על ידי קרני אור: "מצפים פיסת קנבס בחומר זה, ומניחים אותו מול האובייקט ללכידה. האפקט הראשון של הבד הזה דומה לזה של מראה, אבל באמצעות אופיו הצמיג הקנבס המוכן, כפי שלא קורה במראה, שומר על דמות התמונה. המראה מייצגת תמונות נאמנה, אך לא שומרת אף אחת; הקנבס שלנו משקף אותן לא פחות בנאמנות, אך שומר על כולן. הרושם הזה של התמונה הוא מיידי. לאחר מכן הבד מוסר ומופקד במקום חשוך. כעבור שעה הרושם יבש, ויש לך תמונה יקרה יותר בכך ששום אמנות לא יכולה לחקות את אמיתותה". דה לה רוש דמיין אפוא תהליך שעושה שימוש בחומר מיוחד בשילוב עם איכויות של מראה, ולא בקמרה אובסקורה. המקום החשוך שבו התייבשו התמונות מעיד שהוא חשב על רגישות החומר לאור, אבל הוא ייחס את התכונה הזאת לצמיגותו.

 הקובע הכימי הנשכח של שילה שנת 1777 
בשנת 1777, הכימאי קרל וילהלם שילה חקר את כלוריד הכסף  (AgCl) הרגיש לאור והגיע למסקנה כי האור מכהה אותו על ידי פירוק כלוריד הכסף לחלקיקים מיקרוסקופיים של כסף מתכתי, ואלה מתכהים בהשפעת האור. [הערה: 1. לפרט אם כלורי הכסף מתפרק ליונים של כלור ויונים של כסף בהשפעת האור או שזה מצב יציב בתמיסה. 2. לפרט אם בשנה זו כבר הובן שחלקיקי הכסף הם בעצם יונים של כסף] גילוי חשוב נוסף ששילה גילה הוא שהאמוניה ממיסה את כלוריד הכסף, אך לא את חלקיקי הכסף (שהתכהו). זהו גילוי מהפכני שיכול היה לשמש לקיבוע תמונת מצלמה שצולמה עם כלוריד הכסף, אך גילוי זה לא נקלט על ידי מפתחי תהליך הצילום המוקדמים ביותר. נדרשו עוד שנים עד שתהליך קיבוע זו התגלה מחדש.

שילה ציין גם שאור אדום איננו משפיע על כלוריד כסף, תופעה שתיושם מאוחר יותר בחדרי חושך לצילום כשיטה לעבוד בחדרי חושך מוארים באור אדום מבלי לפגוע בצילומים. (שיטה זו ישימה רק לחדרי חושך בהם מדפיסים צילומים שחור-לבן בלבד, מאחר שהדפסות צבע רגישות לכל צבעי האור).

אף על פי שתומאס ודג'ווד קיבל השראה מכתביו של שילה באופן כללי, הוא כנראה החמיץ או שכח את הניסויים האלו; הוא לא מצא שיטה לקבע את תמונות הצילום שהצליח לצלם בסביבות שנת 1800 (ראו להלן).

 אליזבת פולהיים והשפעת האור על מלחי כסף (1794) 
בספרה אליזבת פולהיים "An essay on combustion מתארת את הניסויים שביצעה לחקירת השפעות האור על מלחי כסף. היא אמנם ידועה יותר בזכות גילויה בחקר זרזים, אך Larry J. Schaaf בסיפרו תולדות הצילום הגדיר את עבודתה על הכימיה של הכסף כצעד מרכזי בהתפתחות הצילום.

 תומאס ודג'ווד והאמפרי דייווי: פוטוגרמות מפורטות דוהות (1790?–1802) 
הצלם והממציא האנגלי תומאס ודג'ווד היה כנראה האדם הראשון שחשב ליצור תמונות קבועות על ידי לכידת תמונות מצלמה על חומר מצופה בחומר כימי רגיש לאור. במקור הוא רצה לצלם את התמונות של קמרה אובסקורה, אבל גילה שהן חיוורות מכדי להשפיע על תמיסת כסף חנקתי שהומלצה לו כחומר רגיש לאור. ודג'ווד אכן הצליח להעתיק לוחות זכוכית מצוירים וללכוד צללים על עור לבן וגם על נייר שהורטבו בתמיסת כסף חנקתי. ניסיונות לשמר את התוצאות נכשלו. לא ברור מתי התקיימו הניסויים של ודג'ווד. ייתכן שהוא התחיל לפני 1790; ג'יימס ווט כתב מכתב לאביו של תומאס ודג'ווד, ג'וזיה ודג'ווד, כדי להודות לו "על ההנחיות שלך לגבי תמונות הכסף, שעליהן, כשאהיה בבית, אעשה כמה ניסויים". מאמינים שמכתב זה (שאבד מאז) נכתב ב-1790, 1791 או 1799. בשנת 1802 פורסם בכתב עת של המוסד המלכותי תיאור מאת האמפרי דייווי המפרט את הניסויים של ודג'ווד עם הכותרת An Account of a Method of Copying Paintings on Glass, and of Making Profiles, by the Agency of Light on Nitrate of Silver. דייוי הוסיף כי ניתן להשתמש בשיטה עבור חפצים שחלקם אטומים וחלקם שקופים כדי ליצור ייצוגים מדויקים. לדוגמה של, "סיבי העצים של העלים וכנפי החרקים". הוא גם גילה שתמונות מיקרוסקופ של עצמים קטנים נקלטו בקלות על נייר שהוכן כהלכה. דייווי, ככל הנראה לא היה מודע או שכח את התגלית של שילה, והגיע למסקנה שיש למצוא חומרים שיסירו את השאריות הלא חשופות של כסף חנקתי או כסף כלוריד "כדי להפוך את התהליך האלגנטי לשימושי". ייתכן שוודגווד נטש בטרם עת את הניסויים שלו בגלל בריאותו הלקויה. הוא נפטר בגיל 34 בשנת 1805.

נראה שדייווי לא המשיך בניסויים. המאמר בכתב העת של המוסד המלכותי נקרא כנראה על ידי הרבה אנשים. הוא נבדק על ידי דייוויד ברוסטר במגזין "אדינבורו" בדצמבר 1802, הופיע בספרי לימוד בכימיה כבר ב-1803, תורגם לצרפתית ופורסם בגרמנית ב-1811. קוראי המאמר אולי נרתעו למצוא קובע מאחר שמדען מוערך כדייווי כבר ניסה ונכשל. כנראה המאמר לא צוין על ידי נייפס או דאגר, וגם לא על ידי טלבוט אלא רק לאחר שפיתח תהליכים משלו.Batchen, Geoffrey (1999). Burning with Desire: The Conception of Photography. MIT Press.

 ז'אק שארל: צילומי צללית דוהים (בערך 1801) 
מאמינים שהפרופסור והממציא הצרפתי ז'אק אלכסנדר סזאר שארל (בצרפתית: Jacques Alexandre César Charles) הצליח לצלם צלליות על נייר רגיש לאור בתחילת המאה ה-19, לפני תומאס וודג'ווד. שארל מת ב-1823 מבלי שתיעד את התהליך, אך לכאורה הדגים אותו בהרצאותיו בלובר. אירועים אלו לא פורסמו עד שפרנסואה אראגו הזכיר אותו בהצגת פרטי הדאגרוטיפ לציבור ב-1839. מאוחר יותר הוא כתב שהרעיון הראשון לקבע את התמונות של הקמרה אובסקורה או עם חומרים כימיים שייך לשארל. היסטוריונים כנראה נשענו רק על המידע של אראגו, והרבה יותר מאוחר, צורפה לו השנה הלא נתמכת 1780. בהנחה שאראגו דייק בהסבריו ב-1839 לגבי אירועים שהתרחשו לפני כמעט 40 שנה כאשר התייחס לשנים הראשונות של המאה ה-19 ולאירועים שלפני פרסום התהליך של ווג'ווד ב-1802, ניתן להניח שההדגמות של שארל התקיימו ב-1800 או 1801.

 1816 עד 1832: צילומים ראשונים שנשמרים - ניספור נייפס 
ממוזער|300px| מבט מהחלון ב-Le Gras נייפס, בשנת 1826, נחשב כצילום המצלמה הקדום ביותר ששרד. מקור (משמאל) והיפוך ושיפור (ימין).
ממוזער|200px|ימין|נייפס
שמאל|ממוזער|התחריט ההליוגרפי המוקדם ביותר ששרד. נעשה ב-1822. הוא הודפס מלוח מתכת שנעשה על ידי ניספור נייפס ב"התהליך ההליוגרפי" שלו. המשטח נחשף לחריטה רגילה והועתק באמצעי צילום. זה היה צעד לקראת הצילום הקבוע הראשון שצולם במצלמה אובסקורה.

ניספור נייפס (Nicéphore Niépce) היה מדען וכימאי אריסטוקראט שהונה של משפחתו איפשר לו לעסוק במחקרים מדעיים. בשנת 1816, הצליח לצלם צילומים באמצעות מצלמה, תוך שימוש בנייר מצופה בכלוריד הכסף, הצילומים היו תשלילים, כלומר האזורים הכהים ביותר במציאות היו הבהירים ביותר ולהפך. נייפס, כמו הממציאים שלפניו, לא הצליח לפתור את בעיית הקיבוע, והצילומים דהו לאחר חשיפה לאור. מאוכזב ממלחי כסף, הוא הפנה את תשומת לבו לחומרים אורגניים רגישים לאור. התצלום העתיק ביותר ששרד של התמונה שנוצרה במצלמה נוצר על ידי נייפס בשנת 1826 או 1827. המדיה לצילום הייתה פיסת פיוטר (סגסוגת מתכת) מלוטשת והחומר הרגיש לאור היה ציפוי דק של ביטומן (זפת נפט טבעית, שהומסה בשמן לבנדר) שנמרחה על פני משטח של הפיוטר והונחה ליבוש לפני השימוש.  By Christine Sutton לאחר חשיפה ארוכה מאוד במצלמה (באופן מסורתי נאמר שמונה שעות, אך כעת מאמינים שהיא מספר ימים),Niépce House Museum: Invention of Photography, Part 3 . Retrieved 25 May 2013. The traditional estimate of eight or nine hours originated in the 1950s and is based mainly on the fact that sunlight strikes the buildings as if from an arc across the sky, an effect which several days of continuous exposure would also produce. הביטומן הוקשה במידה מספקת וניתן היה להסיר את החלק הלא מוקשה באמצעות ממיס, מותיר תמונת פוזיטיב (האזורים הבהירים במציאות מיוצגים על ידי אזור מצופה ביטומן מוקשה בהיר יחסית, והאזורים הכהים על ידי פיוטר חשוף כהה.) כדי לראות את התמונה בצורה ברורה, הצילום היה צריך להיות מואר בעוצמה כזו שהמתכת החשופה נראית כהה והביטומן בהיר יחסית.

נייפס לא הצליח לבדו להתגבר על הקשיים בתהליך, לכן ב־1829 חתמו נייפס וצייר בשם לואי דאגר על שותפות שהגדירה את נייפס כממציא התהליך ואת דאגר כעוזר לשיפור תהליך הביטומן. השותפות הניבה החלפת השרף לשרף רגיש יותר ושינוי התהליך שלאחר החשיפה, כך שהניב תמונות באיכות גבוהה יותר וקלות יותר לצפייה. זמני החשיפה במצלמה, אף על פי שהצטמצמו במידה ניכרת, עדיין נמדדו בשעות.

 1832 עד 1840: הכרזת הצילום 
בראשיתה של תקופה זו, כמעט כל האלמנטים הנדרשים ליצירת תצלום נאות היו מוכנים: מצלמה (קמרה אובסקורה), מדיה (מתכת, נייר), חומרי פיתוח (בדרך כלל מבוססים על כסף). חסר היה קובע (fixer) ושיפור תהליך הכימיה של הצילום כך שמשך החשיפה הנדרש יהיה סביר. במהלך תקופה זו התמודדו במקביל אנשים שונים במדינות שונות עם פערים טכניים אלו ומצאו להם פתרונות שונים. המעניין בתהליך זה שהמתחרים השונים לא ידעו על האחרים כמעט עד לסיום המרוץ

 ארקול פלוראנס בברזיל 
ממוזער|350px|שמאל|דיפלומה, צולם על ידי פלוראנס 1932
ממוזער|200px|ימין| ארקול פלוראנס
ארקול פלוראנס, (Hercule Romuald Florence) צרפתי שהיה אמן וממציא חי ועבד בברזיל. בשנים 1830–1833 כאשר עסק בהפקת ספר הוא נדרש להדפסה ופיתח תהליך באמצעות קמרה אובסקרה שבו ציפה לוחות זכוכית בתערובת גומי ערבי ופיח אותו הצמיד לנייר שצופה בכסף כלורי ואותו הכניס למצלמה. לאחר החשיפה, ביצע את הקביעה באמצעות תמיסת אמוניה. לתהלך הוא קרא photographie (רישום-אור). פלוראנס מעולם לא פרסם את המצאותיו, וגם לא השאיר מידע מפורט על התהליכים שפיתח. הוא חי ופעל כל חייו במחוזות מרוחקים ונידחים בברזיל. כתוצאה הוא מעולם לא הוכר בעולם כאחד ממצאי הצילום. לאחר שנים, כאשר פרטי הדאגורטיפ הגיעו לידיו, העדיף את הדאגרוטיפ על המצאתו שלו.

 לואי דאגר ותהליך הדאגרוטיפ בצרפת 
ממוזער|דאגרוטיפ שנעשה על ידי לואי דאגר ב-1838. צילום זה מקובל בדרך כלל כצילום המוקדם ביותר שכלל אנשים. זהו נוף של רחוב סואן Boulevard du Temple, החשיפה נמשכה מספר דקות, לכן, כל אלמנט שהיה בתנועה לא השאיר זכר. רק שני הגברים ליד הפינה השמאלית התחתונה, אחד מהם מצחצח את נעליו של השני, נשארו במקומם זמן מספיק כדי להשאיר את רישומם בתמונה. שניהם היו כנראה אסיסטנטים של דאגר
ממוזער|200px|ימין| דאגר 1844 צולם על ידי Jean-Baptiste Sabatier-Blot
ממוזער|200px|ימין|ייצוג גרפי של השלבים הכרוכים ביצירת דאגרוטיפ

נייפס מת ב-1833, והשאיר את רשימותיו ואת הידע שצבר לשותפו לואי דאגר (Louis Daguerre) בנו של נייפס, איזדור החליף את אביו כשותף. דאגר התעניין יותר בתהליכים מבוססי מלחי כסף והתנסה בצילום על גבי לוח מצופה כסף שהוצמד לאדי יוד. אדים אלו הגיבו עם הכסף ויצרו ציפוי של יודיד כסף. בדומה לתהליך הביטומן, התוצאה הייתה פוזיטיב אך זמני החשיפה עדיין היו ארוכים מאוד ובלתי ישימים.

גרסאות שונות מספרות על תאונה אקראית שהובילה לגילוי תהליך הפיתוח באמצעות אדי כספית. הן מספרות כי דאגר הניח בארון הכימיקלים כמה פלטות שנחשפו במצלמה ונחשבו חסרות תועלת, לאחר מכן, כשהסתכל במקרה על הפלטות, הוא נדהם למצוא תמונה. לאחר הסרת כימיקל זה אחרי זה מהארון, הוא גילה בסופו של דבר על ריצפת הארון כלי כספית שנשבר והתעלומה נפתרה. בגרסה אחרת נמצא מד חום כספית שנשבר. דאגר עצמו מעולם לא הסביר כיצד הגיע לתגלית הכספית. חוקרים מטילים ספק בגרסאות אלו שנועדו להסביר את תהליך הגילוי של פיתוח על ידי כספית (כזכור, דאגר לא היה מדען ולא היה כימאי). התמונה ה"סמויה" נטמעה בציפוי בחשיפה קצרה ולאחר חשיפה לאדי כספית הפכה לנראית. תהליך זה קיצר את זמן החשיפה הנדרש לדקות בודדות בתנאים אופטימליים. תמיסה חמה של מלח רגיל קיבעה את התמונה על ידי הסרת יודיד הכסף הנותר שלא נחשף לאור (מאחר שהיה באזורי כהים). דאגר סבר שהתהליך אינו חלק מהשותפות וכינה אותו דאגרוטיפ. תהליך הצילום הזה הוכרז בפגישה של האקדמיה הצרפתית למדעים ב-7 בינואר 1839, והחדשות התפשטו במהירות.By mid-February successful attempts to replicate "M. Daguerre's beautiful discovery", using chemicals on paper, had already taken place in Germany and England: The Times (London), 21 February 1839, p.6. עוד באותו חודש כתב הנרי פוקס טלבוט לאקדמיה שברשותו תהליך אחר מוכח ופועל וביקש הכרה בזכות הראשונים שלו (אך מבלי לוותר על זכויות הפטנט שלו).

ב-19 באוגוסט 1839, הוצג תהליך הדאגרוטיפ בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ולאמנויות. האקדמיה החליטה לרכוש את זכויות הפטנט תמורת פנסיה לכל החיים לדאגר ולאיזדור נייפס ולשחרר את התהליך לשימוש הציבור משוחרר מרישיונות ומזכויות פטנט. לאחר פרסום התהליך, דעכה מעורבותו של דאגר בנושא.

כאמור, להמצאת הדאגרוטיפ קדמה שיטת הנגטיב-פוזיטיב שהמציא ויליאם הנרי פוקס טלבוט כבר בשנת 1835. אולם פרסום האקדמיה והשיחרור לשימוש מסחרי חופשי ונפוץ לכל משתמש גרמו לכך שתאריך פרסום הדאגרוטיפ בצרפת ב-1839, מקובל כתאריך שבו הומצא רשמית הצילום.

 פרוט התהליך 
הצילום בתהליך זה התקבל על פלטת מתכת. לפני הצילום המתכת המצופה כסף, מורקה זמן רב עד שהבריקה כמראה ואז נשטפה וחוטאה בחומצה חנקנית. בחדר חשוך היא נחשפה לאדי יוד שנוצרו על ידי חימום יוד בפתיליה. חשיפת הפלטה המצופה כסף לאדי יוד מפיקה תגובה כימית שתוצאתה יודיד הכסף: (s)2Ag(s)+I2(g)→2AgI. יודיד הכסף (AgI) הוא חומר רגיש לאור. בשלב זה הפלטה הוכנסה למצלמה והצילום בוצע, חשיפה לאור גורמת, באותם מקומות בהם פגע האור (כלומר, הראקציה מתרחשת רק במקומות בהם פגעו הפוטונים hv של האור): 2AgI→2Ag(s)+ I2(g) כתוצאה, במקומות בהם פגע האור החומר AgI הגיב והשתחררו אטומי כסף Ag (וכאמור למעלה, אטומי כסף חופשיים מתכהים תחת האור) בעוד שהמקומות בהם לא פגע האור נותר ה־AgI. אחרי הצילום הוצאה הפלטה בחדר חשוך. הפיתוח בוצע באדי כספית, בתהליך הפיתוח עם אדי כספית: (s)3Ag(s)+4Hg(g) →Ag3Hg4, אטומי הכסף יוצרים עם אטומי הכספית אמאלגאם יציב. לאחר הפיתוח בוצע קיבוע באמצעות שטיפה בתמיסת נתרן תיוגופרתי, תהליך הקיבוע עם נתרן תיוגופרתי ("היפו") מסיר את ה-AgI שנותר (נותר באזורים בהם לא פגע האור, או שפגעה כמות קטנה של אור): 2Na2S2O3+AgI→Na3[Ag(S2O3)2]+NaI. (יש צורך בשלב הזה, כי הכסף היודי אינו מסיס במים, וכדי להסירו בשטיפה, יש להפכו למלח מסיס במים). לאחר מכן שטיפה במים להסרת המלחים, וחשיפה לאדי אלומיניום כלורי לשיפור הקונטרסט, הברקה וייבוש. (אזורי הביניים, בהם פגעה כמות קטנה יותר של אור, בהם רק חלק קטן של הכסף השתחרר והתכהה, על כן, אלו אזורי האפור, ועומק האפור הוא לפי כמות האור שפגעה באזור זה).

זהו תהליך ממושך שמחייב את הצלם להתנייד עם ציוד רב וכבד. התוצאה היא פוזיטיב על מתכת. מתכת זו רגישה מאוד לדיוק ולנקיון כל התהליכים ונפגעה בקלות מקורוזיה, מרבית הצילומים נפגעו עם הזמן. כדי לקבל עותק נוסף של הצילום, נדרש היה כל התהליך כדי לצלם באותו תהליך את הצילום המוגמר, והתוצאה כללה פגיעה מסוימת באיכות התמונה. הנחיות להפקת צילום בתהליך זה נפוצות (עם אזהרה בנוגע לרעילות החומרים המעורבים).

 הנרי פוקס טלבוט ותהליך הקלוטייפ באנגליה 
ממוזער|250px|שמאל| טלבוט - 1835, חלונות מנזר Lacock
ממוזער|250px|ימין| טלבוט - פורטרט עצמי
ממוזער|250px|שמאל| טלבוט - 1843, שחקני שח

ממוזער|300px|ימין|"פרטי חרסינה", תצלום מתוך אלבום צילום "עפרון הטבע"
ממוזער|250px|שמאל| טלבוט - 1841, השתקפות עצים
ממוזער|300px|ימין|1843, טלבוט ערמת החציר
ממוזער|300px|ימין|1845, טלבוט מצלם, ברקע, עוזרו מניח בשמש "הדפסי מגע" כדי ליצר העתקים

ממוזער|400px|שמאל| טלבוט - 1841, עובדים
הנרי פוקס טלבוט (William Henry Fox Talbot) היה מדען, מתמטיקאי, בוטנאי עם נטייה לאומנות ואחד ממציאי הצילום המרכזיים. שיטת הצילום שהמציא, נגטיב ופוזיטיב הפכה לשיטת הצילום השולטת במאות ה-19, 20 ו-21. כבר בגיל 17 החל ללמוד בטרינטי קולג', עסק במחקרים באופטיקה וכימייה. כבר ב-1834 פיתח נייר צילום שתיפקד כנגטיב. (את הנייר יצר על ידי הספגת נייר במלח בישול ולאחר שיובש, מרח עליו כסף חנקתי. הוא פיתח קובע המבוסס על תמיסת מי מלח, אך לא היה זה קובע מושלם. ידידו, ג'ון הרשל הציע לנסות היפוסולפיט של סודה (המכונה בדר"כ "היפו" וכיום ידוע בשמו המלא נתרן תיוסולפט) ההיפו הפך לקובע מושלם.

ב-1835 התמודד טלבוט עם תמונת הנגטיב שהתקבלה על ידי הצמדת הנגטיב לנייר חדש הרגיש לאור כך שהתקבל נגטיב של הנגטיב - כלומר פוזיטיב. טלבוט היה עסוק במגוון גדול של פעילויות מגוונות, הוא שימש כחבר פרלמנט, שריף של המחוז, ערך מחקרים בארכאולוגיה, פענח את כתב היתדות ולכן הקדיש מעט לנושא פיתוח הצילום. רק כאשר שמע על הדאגרוטיפ פרסם את תצלומיו ואת תהליך הצילום שלו. הוא המשיך לעבוד על ההמצאה ולשפר אותה. ב־1840 גילה ששילוב חומצה גאלית בפיתוח משפר מקצר מאוד את זמן החשיפה הנדרש ומאפשר חשיפה במשך שניות. לתהליך זה טלבוט קרא קלוטייפ (מיוונית "רישום יופי") באנגליה יש והתהליך נקרא טלבוטייפ.

העיקרון הבסיסי של הקלוטייפ הוא העיקרון הבסיסי של הצילום עד ימינו אלו. (לא כולל צילום דיגיטלי). הגדולה של תהליך זה, שניתן להפיק מהנגטיב העתקים ללא מגבלה, הציוד הנדרש עבורו מאפשר ניידות גבוהה יותר מאשר הדאגרוטיפ ומתאפשר ריטוש של הנגטיב לשיפור הפוזיטיב הסופי. מאידך, מאחר שבשלב יצירת הפוזיטיב בתהליך הדפסת מגע, קרני האור של תמונת הנגטיב חלפו דרך עובי הנייר, נפגעה במקצת החדות של התמונה המוגמרת והתוצאה הייתה רכה במקצת. תוצאה זו התאימה מאוד לפורטרטים אך פחות לתמונות אחרות.

מאחר שכל הניסויים הקשורים בהמצאה היו יקרים, טלבוט שאף להחזיר חלק מההוצאות ורשם פטנט על ההמצאה ואיפשר שימוש חופשי לחובבים אך צלמים מסחריים נדרשו לשלם על השימוש בה, דרישה שעוררה תרעומת והגבילה את השימוש בתהליך. בסופו של דבר, למרות יתרונותיו של קלוטייפ על פני הדאגרוטייפ, דווקא הדאגרוטייפ זכה לשימוש בינלאומי נרחב, אך שני התהליכים שרדו רק תקופה מוגבלת ונעלמו מיד כאשר הופיע הקולודיון.

טלבוט היה מהראשונים שחיפש אלמנטים אמנותיים בצילום. בשנים 1844–1846 פרסם טלבוט שישה אלבומי צילום. היו אלו אלבומי צילום ראשוניים מסוגם לשלב צילומיים מקוריים בתוך האלבומים וסללו את הדרך בפני יצירות מסוג זה.

 פירוט התהליך של טלבוט 
התהליך הראשון שטלבוט פיתח ב־1835 מכונה "הדפסת מלח"  בתהליך זה מספיגים דף נייר בתמיסת מלח שולחן (NaCl) לאחר יבוש הדף, מברישים אותו בתמיסת כסף חנקתי, AgNO3 התוצאה היא היווצרות שכבת כסף כלורי NaCl+AgNO3 →AgCl+NaNO3 שהוא חומר רגיש לאור. הדף נשמר במקום חשוך ליבוש. (בשנת 1839 הוחלף השלב הראשון בהספגת דף הנייר ישירות בתמיסת כסף כלורי) לאחר היבוש, הוכנס למצלמה ונחשף לאור, החשיפה נמשכה עד שהתכהה ברמה מספקת. לאחריה, הושרה הנייר בתמיסת מלח חזקה שעצרה את הפיתוח וקיבעה את התמונה. ב־1839 התגלה שקיבוע באמצעות תמיסת "היפו" משפרת מאוד את עמידות התמונה.

ב-1840 שיפר טלבוט שוב את התהליך. לתהליך המשופר הוא קרא קלוטייפ. בתהליך זה הוא מרח את הנייר בתמיסת כסף יודי AgI במקום כסף כלורי. הדף היבש, אם נשמר כהלכה היה עמיד לפרק זמן. לפני הצילום עצמו, הוברש הדף בתמיסת גאלו כסף ניטרט שהיא תערובת של שתי תמיסות: ניטרט הכסף AgNO3 וחומצה גאלית C6H2(OH)3CO2H שהיא חומר מחמצן. תהליך זה העשיר את כמות הכסף היודי, שבהשפעת החימצון, היה רגיש לאור הרבה יותר מאשר היה בתהליכים הקודמים וכתוצאה, זמן חשיפה לאור התקצר משמעותית, לעיתים עד שניות בודדות. הדף כלל לא התכהה בתהליך החשיפה עצמו אלא התמונה הופיעה על הנייר רק לאחר תהליך הפיתוח (כפי שמתרחש בתהליך צילום "עכשוי"). הפיתוח עצמו התבצע שוב עם אותה תמיסת גאלו כסף ניטרט.הקיבוע היה כאמור בתמיסת "היפו" שהסיר את הכסף היודי הנותר (כלומר, מהאזורים שלא נחשפו לאור.) העתקי פוזיטיב התקבלו בתהליך פשוט של הדפסת מגע כפי שבוצעה "הדפסת מלח".

 איפוליט ביאר ותהליך פוזיטיב ישיר על נייר (צרפת). 
שמאל|ממוזער|200px|"ביאר, 1939. טבע דומם."
ממוזער|200px|ימין| ביאר, 1863 - פורטרט עצמי
שמאל|ממוזער|200px|"דיוקן עצמי כאיש שטבע,"
ימין|ממוזער|200px|ביאר, טחנות הרוח של מונמרטר

איפוליט ביאר  היה עובד מדינה ופיתח תהליך של פוזיטיב ישיר על נייר, כלומר גם בתהליך זה התקבל מקור יחיד אך היה על נייר ולכן תהליך העבודה שלו היה פחות מורכב מזה של הדאגרורטיב. הוא הציג תערוכה מעבודותיו ב-24 ביוני 1939, עוד בטרם הוכרז רשמית הדאגרוטייפ והציג את המצאתו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים. טחנות הרוח הציוריות של מונמארטר, הפרבר המרוחק שהפך לרובע הבוהמייני של פריז, היו נושא נפוץ בתצלומים המוקדמים ביותר של ביאר, המבקר פרנסיס וויי כתב על העבודות שהוצגו בתערוכה, "הן לא דמו לשום דבר שראיתי מעולם. הן מאחדות את הרושם של המציאות עם הפנטזיה של החלומות: אור מלטף אותן וצל מלטף אותן". האקדמיה הייתה בתהליך הבחינה של הדאגרוטייפ וכדי למנוע השעייה ואיחור בהכרזת בינלאומית של המצאה צרפתית מתחרה (הדאגרוטייפ), ביאר התבקש לדחות את חשיפת התהליך שלו. לבסוף הוכרז התהליך של ביאר על ידי האקדמיה ב-24 בפברואר 1840 והוקצב לו מענק חד פעמי על המצאתו.

ביאר חש שנעשה לו עוול והמחיש זאת בצילומו המפורסם "דיוקן עצמי כאיש שטבע" (בשמה הצרפתי: Le Noyé). פורטרט עצמי מוקדם של ביאר שצולם באוקטובר 1840 כמחאה על התעלמות הממשל הצרפתי מתהליך הצילום שהמציא, "פוזיטיב ישיר על נייר."

 פרוט התהליך 
התהליך כלל השריה של דף ניר בתמיסת כסף כלורי, חשיפה שלו לאור, כך שהדף התכהה לגמרי. בשלב זה הושרה הדף באשלגן יודי (KI) ואז הוכנס למצלמה ונחשף לאור. לאחר החשיפה, נשטף בתמיסת "היפו".

 ג'ון הרשל ותרומותיו לצילום 
ג'ון הרשל  היה מדען פורה ורב תחומי בעל הישגים יוצאי דופן במתמטיקה, אסטרונומיה, כימיה, פיזיקה, בוטניקה, צילום ועוד. כבר ב-1819 חקר את נושא הצילום באופן עצמאי, וגילה שהמסת הליידי כסף בסודיום תיוסולפט יוצרת תמיסה רגישה לאור. הוא שיתף בכך את טלבוט ודאגר. הוא השתמש ב־Camera Lucida לצורך רישומים של נופים וצמחים. הרשל היה מידידיו של הנרי טלבוט וסייע לו בפיתוח המצאתו (הקלוטייפ). ב־1839 הוא מצא שהיפו סולפט הוא קובע מוצלח המסיר את כל חלקיקי הכסף ומונע את דעיכת התמונה באור. הוא פרסם את המידע לתועלת כולם ואכן, תהליך זה אומץ על ידי כל מפתחי תהליכי הצילום, כולל בדאגורטייפ. בהמשך אותה שנה הצליח לפתח נגטיב על זכוכית, שנים רבות לפני הפצת שיטה זו (הקולודיון) ועל כן הכרזת הפטנט של טלבוט התייחסה רק למימוש נגטיב על נייר. אולם עקב מנעד הפעילויות הרחב של הרשל, הוא לא העמיק לפתח שיטה טובה להצמדת הליידי הכסף לזכוכית, והשיטה לא נקלטה (בהמשך פותח תהליך שימוש בחלבון הביצה ואחר כך בג'לטין – שיטות שתפסו והתבססו). בהמשך גילה את הרגישות לאור של הפלטיניום שישמש בסיס לתהליך נייר הצילום פלטיניום. ב-1842 המציא את שיטת ה-cyanotype  (ציאנוטייפ, מכונה עד היום כ־blue prints) להכנת נייר צילום מחומרים זולים המפיקה הדפסות בגוון כחול. שיטה זו שימשה לצילום טכני ושרטוטים ומשמשת עד היום. בהמשך אותה שנה חקר את נושא הצילום בצבע. הרשל כתב והפיץ מסמכים המסכמים את כל המידע הקיים בנושא הצילום וקבע את המונחים: Photography, Negative, Positive, Snap-shot (ראו גם תרומותיו לצילום)

 השוואת השיטות דאגרוטיפ וקלוטיפ 
השוואת שתי השיטות הנפוצות ביותר בתקופה זו:
 נושא דאגרוטיפ קלוטייפ הערות מפתח השיטה לואי דאגר פוקס טלבוט ארץ צרפת אנגליה תאריך 1839 1835-1840 לקלוטייפ היו מספר גרסאות החומר המתקבל מתכת נייר הנייר הפך לסטנדרט. עיקרון פוזיטיב יחידאי נגטיב פוזיטיב עקרון הנגטיב פוזיטיב הפך לסטנדרט קבוע בצילום. בתהליך זה מופרד המקור המצולם מהמוצר הסופי, לכן ניתן לקבל מוצרים סופיים שונים מאותו מקור בזכות עריכה ותהליכי הדפסה שונים. יצור העתקים לא אפשרי אפשרי בקלות ללא הגבלה פרטים בתמונה רמת פרטים גבוה, למתכת ברק המושך את העין תמונה רכה יותר, רמת הפרטים נמוכה יותר ופחות חדה עמידות התמונה הסופית עדינה למגע ושבירה, יש לאכסן בקופסה קשיחה מאחורי זכוכית ולהגן מקורוזיה נייר נשמר היטב עלות תהליך מורכב ויקר יותר הנייר והעתקיו זולים יותר עבודה ממומשכת ומחייבת הקפדה גבוהה פשוטה ומהירה יותר זמן חשיפה נדרשת חשיפה לאור של דקות בגרסה הראשונה, דקות. בגרסה המשופרת, שניות זכויות שימוש הממשלה הצרפתית רכשה את הזכויות מהממציא ושחררה את השימוש לכל דיכפין הממציא שחרר את השימוש לחובבים, עסקים נדרשו לרכוש זכות שימוש משתמשים עיקריים צלמים מקצועיים, עבודות מוזמנות צלמים חובבים תפוצה השיטה נפוצה בכל העולם, ביקוש ער תפוצה מוגבלת סיום שימוש 1851 עם הופעת הקולודיון 1851 עם הופעת הקולודיון גם לאחר 1851 המשיכו מיעוט מהצלמים לעבוד בתהליכים אלו עד ל-1860 לערך.
 שימוש בצילום בתקופה זו 
בתקופה זו של הופעת הצילום, תעבורה יבשתית הייתה איטית ומסורבלת, הרכבות היו בחיתוליהן, מכוניות טרם הומצאו ותעבורה ביבשה התבצעה בעיקר באמצעות עגלות, סוסים והליכה ברגל. מרבית האנשים לא נסעו או התרחקו ממקום מושבם. מאידך, הדפוס היה נפוץ ורבים קראו עיתונים וכתבי עת למיניהם. כלומר, אנשים שמעו וקראו על אתרים מפורסמים והתסתקרנו לראות אותם. כדי לגשר על הפער, נהגו העורכים להעסיק מאיירים שציירו תרשימים של האתרים על פי ציורים שראו ולשלב איורים ורישומים אלו בעיתונים. עם הופעת הצילום, יכלו לפתע העורכים להעסיק צלמים, לשלוח אותם לצלם במקומות רחוקים, ולהשתמש בצילומים אמיתיים במקום תרשימים ואיורים. לצילומים אלו היה ביקוש גבוה בציבור ותפוצתם היה גדולה. צלמים נשלחו לכל האתרים הנגישים בעולם עם ציוד הצילום הכבד והמסורבל וחזרו עם צילומים מסקרנים.

 צילום בארץ ישראל 
 צילום ראשון בארץ ישראל - פרדריק פסקה 1839 
באוקטובר 1839, חודשיים לאחר הכרזת הדאגרוטיפ, נשלח הצייר פרדריק פסקה למסע צילום במזרח התיכון, הוא הפליג למצריים, צילם, ומשם חצה את סיני במסע ממושך על גבי שיירת גמלים (עם כל הפלטות והכימקלים הנדרשים) והגיע לארץ ישראל. מסע זה הפיק את הצילומים הראשונים שצולמו בישראל אי פעם. (לא נמצא רישום כמה צילם - 3 מצילומיו בארץ ישראל נמצאו).

 ז'וזף דה פראנז'ה 1844 

ז'וזף דה פראנז'ה היה צייר חובב צרפתי. תחביב נוסף שלו היה צילום. בשנים 1842-1844 סייר בטיול פרטי במזרח התיכון מצויד במצלמת דאגורטייפ. מצורפים כמה מצילומיו בארץ ישראל בסיור זה. דה פראנז'י הוא דוגמה לצייר שמצלם והקומפוזיציות המאוזנות שבחר בצילום מרמזים על הרקע והראיה שלו כצייר. בשנת 2019 מוזיאון המטרופוליטן בניו-יורק הקדיש לפנגי תערוכה בה הוצגו כ-120 מצילומי הדאגורטייפ שלו באותה תקופה.

 צילום ואומנות 
ממוזער|169x169px|צולם בדאגרוטיפ על ידי Belloc בערך ב-1850, סוף עידן הדאגרוטיפ

עד הופעת הצילום, הזרם המרכזי בציור עסק בתיאור המציאות והטבע. מבחינת זרם זה, הצילום גרם לרעידת אדמה. ענפים מסוימים בציור (לדוגמה ציור מיניאטורות) נעלם תוך זמן קצר.

הן הצלמים המקצועיים והן הציבור תפשו את הצילום בתקופה זו כאמצעי תיעודי וז'ורנליסטי. עם זאת חלק מהצלמים עסקו בחיפוש אחרי אסתטיקה אומנתית בצילום. (ניתן לראות אלמנטים כאלו בחלק מצילומיו של טלבוט למשל).
מאחר שמרבית הצלמים בתקופה זו היו ציירים בטרם נטלו מצלמה לידיהם, ניכרים בצילומים רבים קומפוזיציות מוצלחות ושווי משקל נאות כפי שהיה מקובל בציור.

 נשים בצילום 
מפתחי תהליך הצילום היו אמנם גברים, אך זמן קצר לאחר מכן, הצטרפו נשים כצלמות. בגרמניה הופיעה הצלמת המקצועית הראשונה ברטה בקמן שבנתה סטודיו לצילום בגרמניה ובניו יורק.

 1851-1880 תהליך קולודיון רטוב - סקוט ארצ'ר 
שיטות צילום שהחליפו את הדאגרוטיפ היו:
 אמברוטייפ - שהומצא בשנת 1854, ויצר דימוי פוזיטיבי על גבי זכוכית בעלת רקע שחור, התהליך שרד שנים ספורות.
 טינטייפ - צילום על גבי לוח בדיל שהומצא ב-1856 והפך פופולרי מאוד לזמן מוגבל.
 קולודיון רטוב - השיטה המועדפת, ראו להלן.
בשנת 1851, הפסל האנגלי פרדריק סקוט ארצ'ר  פיתח את תהליך הקולודיון הרטוב.  נקרא לפעמים גם צילום לוח רטוב (Wet Plate Process). קולודיון רטוב היא שיטה שפותחה לפיתוח וצילום. גם שיטה זו מתבססת על נגטיב ופוזיטיב, כאשר הנגטיב הוא על פני פלטת זכוכית. ארצ'ר חקר ופיתח את התהליך מאחר שנדרש ליכולת צילום המפיקה צילומים חדים המראה גם פרטים עדינים, כאמצעי לשיווק ומכירה של הפסלים שהיו עיקר עיסוקו. התהליך הוכרז בשנת 1851 ועקב יתרונותיו הבולטים, התקבל מיד והחליף את שתי השיטות שקדמו לו: הקלוטייפ ודאגורוטייפ. (רק מיעוט קטן מהצלמים המשיך בשתי שיטות אלו, וגם זה רק לשנים ספורות). ארצ'ר שחרר את התהליך חינם לציבור הרחב וויתר על כל זכויותיו לפטנט. (וסופו שנפטר עני ואביון ואפילו דמי קבורתו לא היו לו).

ניסיונות להשתמש בזכוכית החלו כבר שנים לפני ארצ'ר, (ראו לדוגמה הרשל למעלה) מאחר שהזכוכית היא גם שקופה לאור וגם נייטרלית מבחינה כימית. אולם עד ארצ'ר, כל הניסיונות כשלו בבעיה של הדבקת תרכובות הכסף לזכוכית. ארצ'ר הגה את הרעיון של שימוש בתמיסת קולודיון והוספת הכסף כאשר הפלטה עדיין רטובה והשלמת תהליך החשיפה לפני היבוש.

 פרוט התהליך 
 באזור מואר:
 ניקוי יסודי של לוח זכוכית.
 הכנת תמיסת קולודיון מהמסת אבקת ניטרו (מלח הכולל יונים של NO3) באלכוהול.
 המסת אשלגן יודי (KI) בתמיסת הקולודיון.
 יוצקים את התמיסה על פלטת הזכוכית – הנגטיב.
 בחדר חושך:
 טובלים את הלוח הלח בתמיסת כסף חנקתי (AgNO3) לכמה דקות – מהתהליך נוצר יודיד הכסף (שכזכור, הוא רגיש לאור) על פני הפלטה
 מנערים את עודף התמיסה ובאמצעות קופסה אטומה מעבירים ומכניסים למצלמה.
 חשיפה
 חושפים לאור כשהפלטה עדיין רטובה למספר שניות.
 פיתוח
 מתבצע מיד לאחר הצילום, לפני שהפלטה מתייבשת. מפתחים בתמיסת Iron(II) sulfate  (FeSO4·xH2O) או ב־Pyro Gallic acid (C6H6O3) עד שהתמונה מופיעה.
 שוטפים במים.
 קביעה
 משרים בתמיסת hypo או (KCN) potassium cyanide.
 שוטפים במים.
 מיבשים מעל להבה ומצפים בלכה.

הדפסה על נייר בתהליך הדפסת מגע היה התהליך הנפוץ, אם כי בתקופה זו הופיעו מכונות הגדלה שאיפשרו הדפסה הגדולה מהנגטיב (זהו מכשיר הדומה עקרונית למקרן שיקופיות המקרין את הנגטיב על משטח עליו הניחו את ניר הצילום. לאחר ביצוע החשיפה, פותח הניר בתהליך הרגיל. מקור האור המוקרן היה השמש).

כל התהליך חייב לעבוד בזריזות בטרם התייבשה הפלטת זכוכית, כלומר, הצלם חייב להיות צמוד לחדר חושך ולשלוט היטב בכל התהליך.

 יתרונות התהליך 
למרות מורכבות התהליך והמסוכנות של חלק מהמרכיבים, הפך התהליך לשיטה המרכזית של הצילום למשך כ-30 שנה (עד הופעת פלטת הג'לטין היבשה) עקב יתרונותיו:
 נגטיב הזכוכית היה חד וברור ועשיר בפרטים עדינים יותר ואיכות הטונים הייתה טובה יותר מכל שיטה אחרת.
 הממציא שחרר את התהליך לשימוש חופשי של הציבור. (על כן נפטר עני ואביון וללא פרסום).
 מחיר התהליך זול מאוד יחסית לדאגרוטיפ.
 התהליך מאפשר זמן חשיפה קצר יותר מכל שיטה אחרת.
 קל היה לרטש את הנגטיב שבזכוכית לשפר ו"לערוך" את התמונה לפני ההדפסה.

הרגישות הגבוהה של הנגטיב בתהליך זה איפשר הופעת צילומים הכוללים תנועה.

 הצילום בתקופת הקולודיון הרטוב 
 צילום אומנותי 
ממוזער|350x350px|המהנדס איזמברד ברונל על רקע השרשרות הכבדות של ספינת "גרייט איסטרן" שתכנן. תצלום מאת רוברט האולט, 1857
בהתחלה, צילומים היו פשוט דרך נוחה ללכוד נושא בצורה מדויקת ללא זמן והוצאות הנדרשות בעת העסקת צייר מקצועי. עם זאת, צלמים שאפתניים הסתכלו עד מהרה מעבר למטרה פרוזאית זו והחלו לחקור נושאים לא שגרתיים יותר, ולהשקיע איכויות חדשות בסצנה באמצעות שימוש באור, קומפוזיציה וטונציה.בשנת 1851 נפתחה תערוכת צילום גדולה בלונדון, הוצגו בה מעל 700 צילומים במשך 6 חודשים, במהלך תקופת התערוכה ביקרו בה למעלה מ-6 מיליון מבקרים. הייתה זו תערוכת הצילום הגדולה ביותר שהופקה עד אז. היא כללה גם צילומים אמנותיים וגם צילומים מחיי היום יום (פוטו ג'ורנליזם, פורטרטים וכו').

בשנת 1853 הוקמה ה-Photographic society of London שהפיצה ותמכה בצילום עם אספקטים אומנתיים. האגודה קיימה דיונים על אומנות בצילום והפיקה תערוכות צילום ברוח זו. הייתה זו ההתנעה של זרם האומנות בצילום.

בשנת 1855 התקיים יריד האומנות המרכזי בפריז, ביריד זה הוצגו לראשונה צילומים של הצלמים המובילים באותה תקופה. אירועים אלו מציינים את תחילת המאבק של הצילום להכרה כאומנות.

פרק זה מציג צלמים וצילומים שיצרו את התשתית להכרה בצילום כענף באומנות. לדוגמה הצלם האנגלי רוברט האולט שצילום מפורסם שלו משנת 1857 מופיע משמאל.

 נדאר 

נדאר (בשמו המלא פליקס טוּרְנָשוֹן - Felix Tournachon) היה צלם צרפתי. לאחר 1860 הוא היה הצלם המפורסם ביותר בצרפת וצילם את מרבית האישים הבולטים בתקופה זו: פוליטיקאים (גייזוט, פרודון), שחקנים (שרה ברנאהרד), סופרים (הוגו, בודלר, חול, נרוואל, גוטייה, דיומא), ציירים (קורוט, דלקרואה, דוחן) ומוזיקאים (ליסט, רוסיני, אופנבך, ורדי, ברליוז). הוא חרג מהשימוש בעיצובים המפוארים המסורתיים ואביזרים מיותרים, והעדיף אור יום טבעי. נדאר התפרסם בפורטרטים הייחודיים שצילם והצליח להנציח נשים בקומפוזיציות ייחודיות בהן השתמש תכופות ב"תאורת רמברנט" (בתאורה זו מקור האור העיקרי הוא חלון הנמצא בערך ב-45 מעלות לצידו של המצולם וגבוה במקצת כך שהאור מאיר לחי אחת של המצולם במלואה ובלחי השני מופיע רק כתם אור בצורת משולש). נאדר היה מקורי בעיצוב תנוחת הידיים של המצולם (נושא לא פשוט בצילומי פורטרט). בנוסף הוא מראשוני הצלמים שהשתמשו בתאורת חשמל לצילום (כך הוא צילם את פריס התת-קרקעית) והראשון שצילם מכדור פורח.

 תחילת הפיקטוריאליזם 
פיקטוריאליזם היה זרם בצילום שניסה להרים את קרנו של הצילום באמצעות חיקוי של הציור כך שהצופה בצילום יראה את הדמיון בין התוצר של הצילום לתוצר של הציור. דמיון כזה יקל על הצילום להתקבל כענף באומנות. העקרונות של זרם זה באומנות הצילום נוסחו והופצו על ידי הנרי פיץ רובינסון בספר שזכה לתפוצה רחבה.

 הדפסת קומבינציה 
ממוזער|300px|Gustave Le Gray, לה גריי, 1856.
הדפסת קומבינציה (Combination Printing ) היא טכניקת צילום (ולא טכניקת הדפסה, כפי שניתן אולי להתרשם מהשם). בטכניקה זו מתבצעים מספר צילומים, שכל אחד מהם כולל חלק מהקומפוזיציה, ובשלב הדפסת התמונה הסופית מניחים את כל הנגטיבים הרלוונטיים בשכבות אחד מעל השני וכך מתקבלת הקומפוזיציה הנדרשת במלואה בהדפסה הסופית. בטכניקה זו נידרש לתכנן מראש את הצילומים השונים הנדרשים כדי להרכיב את הקומפוזיציה הסופית. במקור התפתחה טכניקה זו מחמת הרגישות הגבוהה של תהליך הקולודיון לצבע הכחול, כתוצאה מכך, כל צילום שכלל שמים בקומפוזיציה, הניב תמונה שבה השמיים לבנים לחלוטין.

הדוגמה הנראית משמאל צולמה על ידי Gustave Le Gray  בשנת 1856. לה גריי היה צייר שב-1847 נחשף לצילום והחל לעסוק בו. הוא אהב לצלם נופי ים והיה מראשוני המשתמשים בטכניקה זו (יחד עם אוסקר ריילנדר, הנרי פיץ רובינסון ואחרים) בצילום זה ביצע לה גריי חשיפה אחת לחצי התחתון, עבור הים, וחשיפה נפרדת, קצרה יותר עבור השמים. בתהליך זה כל אזור קיבל את החשיפה האופטימלית עבורו והתוצאה היא צילום הולם לכל הקומפוזיציה.בהמשך בוצע שימוש בטכניקה זו לקבלת צילומים בקומפוזיציות מורכבות שלא ניתן היה לממש אותן בטכנולוגיות הקיימות בצילום רגיל. מקובל ליחס טכניקה זו לרובינסון אף על פי שלא הוא המציא אותה, משום שהוא ניסח את עקרונות הטכניקה בספרים שהפיץ והביא את השימוש בה לדרגה גבוהה. דוגמאות לקומפוזיציות מורכבות מסוג זה, ראו למטה אצל ריילנדר ורובינסון. מניע חשוב בתהליך טכני זה היה השאיפה לקבל הכרה רחבה יותר בצילום ככלי אומנותי. הדרך לנתיב זה הובילה לצילום המתקרב או נראה כמו ציור. בציור, הצייר מעניק לכל אלמנט בקומפוזיציה את תשומת הלב, הפרטים והאור המיטביים לאלמנט זה ושילוב כל האלמנטים יחד הוא שיוצר את הציור המיטבי. בטכניקה של הדפסת קומבינציה הבינו הצלמים שביכולתם לצלם כל אלמנט בניפרד תוך הקפדה מושלמת של תפיסת אלמנט זה, העמדה שלו, פרטיו העדינים, האור הנופל עליו וכו'. ההדפסה הסופית כללה עם כך שילוב של כל האלמנטים בקומפוזיציה שכל אחד מהם מוצג בצורה מיטבית. דוגמאות נוספות, למטה.

הערה: טכניקה זו משנות השישים של המאה ה-19 לא נעלמה מעולם. בשנות התשעים של המאה העשרים היא חזרה בעוצמה מחודשת עם הופעת העיבוד הדיגיטלי בצילום. כלי עיבוד אלו מנהלים בקלות כל אלמנט בשיכבה נפרדת בתמונה, ומנגנון זה מאפשר עריכה נפרדת ועיבוד שונה לכל אלמנט. תהליך זה נפוץ בהווה. (בז'רגון המקצועי של הצילום הוא מכונה: Creative Photography).

 אוסקר גוסטב ריילנדר 
ממוזער|500px|שמאל| שני נתיבים לחיים (The Two Ways of Life)
ממוזער|300px|שמאל| 1509 Raphael's The Disputation of the Sacrament
אוסקר ריילנדר  היה צלם ממוצא שוודי שפעל באנגליה. בצעירותו בשוודיה למד ועסק בציור. בשנות החמישים עבר לאנגליה, שם למד צילום עם דגש על צילום דיוקנאות, ככל הנראה לאחר שהכיר ביכולתו של הצילום לשמר את הפרטים הזעירים שבאובייקט המצולם. ריילנד למד במהירות רבה את תהליכי הקולודיון הרטוב, פתח סטודיו לצילום שם חקר צילום אנשים בכלל וצילומי עירום בפרט, בעיקר כדי להשתמש בצילומים כמודלים לציירים (המודלים שלו היו להקה מקומית של אמני תיאטרון).

ריילנדר ערך ניסויים רבים כדי לשכלל את תהליך הצילום, כולל הדפסת קומבינציה , (אותה לא הוא המציא). הוא יצר תצלומים מורכבים ומשכנעים יותר מכל צלם קודם. ריילנדר פרסם מאמרים בהם תיאר בפרוטרוט את התהליך ליצירת צילומים אלו. לדוגמה, בעיתון Wolverhampton Chronicle, ב-15 בנובמבר 1854 פרסם מאמר בשם "שיפור בקלוטיפים, מאת מר O.G. Rejlander, מוולבר המפטון". עולה כי עד 1854 הוא התנסה בהדפסת קומבינציה ממספר תשלילים. בין היתר הוא היה חבר של הצלם צ'ארלס לוטווידג' דודג'סון (הידוע יותר בשם העט לואיס קרול), שאסף את עבודותיו של ריילנדר והתכתב עמו בעניינים טכניים. אחד מצילומיו המפורסמים הוא "שני נתיבים לחיים (Two ways of life)" שהוא אלגוריה מהמפורסמות של המאה התשע עשרה, הדנה בבחירה בין האפשרויות. בצילום שני צעירים שלכל אחד מהם מוצעת דרך אחרת אחרת לחיים על ידי חכם זקן. דרך אחת היא ההימורים והבטלה, השנייה היא נישואים ומעשים טובים. הקומפוזיציה נבנתה כך שהתצלום יראה דומה לציור הקלאסי כדי לנסות לאפשר את קבלת הצילום כיצירת אמנות. הצילום הוצג לראשונה בתערוכת האומנות של מנצ'סטר ב-1857, נחשב לאחד ממצגי האמנות החשובים של המאה ה-19 וזכה להתעניינות רבה מאוד וגם לסערה, כי אף על פי שצילום עירום היה נפוץ, ביצירה זו ריילנדר מציג עירום נשי רגיל, לא עירום מבוים של דמות המדמה דמות מיתולוגית. לצורך צילום זה, ריילנדר צילם 32 נגטיבים שונים במשך ששה שבועות, והדפיס את התמונה הסופית כאשר הנגטיבים מונחים זה מעל זה. (כזכור, בסיס הנגטיב הוא זכוכית בשיטה זו). המלכה וויקטוריה רכשה את הצילום (בסכום הגבוה של 10 גיני) והעניקה אותו כשי לבעלה, הנסיך אלברט, ובהמשך רכשה 3 עותקים נוספים של צילום זה. יצירה זו זכתה להתייחסויות רבות, יש מומחים הרואים בקומפוזיציה של ריילנדר שההשראה שלה נובעת מציורו של רפאל.(אולי כדרך להתקרב עם הצילום אל הציור כאמצעי להכרה בצילום כאומנות)

 הנרי פיץ רובינסון 
שמאל|ממוזער|400 פיקסלים|She is Fading Away רובינסון 1858
ימין|ממוזער|200 פיקסלים|סיפרו המפורסם של רובינסון 1869
הנרי רובינסון, אנגלי, צייר במקור, פנה לצילום מקצועי ב-1852. הוא ממיסדי הפיקטוריאליזם מתוך מטרה שהצילום יוכר כזרם באומנות ורוב עבודותיו היו כאלו שהשתלבו בזרם זה. הצילומים המורכבים של רובינסון מהדהדים את הציור ההולנדי הקלאסי בהם הצופה יכול לדמיין את הרגשות של הנוכחים בסצנה שבציור.
ממוזער|When the Day's Work is Done
בגלל מורכבות צילומיו, נהג רובינסון לשרטט סקיצות ביד חופשית של הצילום המיועד כדרך לתכנן את השלבים הנדרשים בצילום. צילומו "Fading away" הוא מהצילומים המפורסמים של המאה- 19. כדי לשלוט בצורה מדויקת בתאורה ובהבעה של כל דמות, צילם רובינסון כל דמות בניפרד, סה"כ בוצע הצילום בשילוב 5 צילומים נפרדים. (3 צילומים לשלושת הנשים, צילום רביעי לחדר עם הגבר שבגבו למצלמה וצילום חמישי של העננים הנראים בחלון). הצילום הכה גלים רבים בקהל באנגליה שעה שהוצג לראשונה. אף על פי שהצילום בוצע בסגנון הדומה לציור (בכדי לקרב את הצילום לציור במסגרת "צילום מדמה ציור") היה ברור לצופים שבצילום עסקינן. לקהל האנגלי היה קשה לקבל את החדירה של צלם לחדר שבו תא משפחתי אינטימי מתמודד עם רגע קשה בחיי המשפחה. מה רבה הייתה הפתעת הקהל כאשר התברר שהצילום הוא בכלל צילום מבוים שרובינסון ביצע עם שחקנים מקצועיים. הקהל הרגיש מרומה על ידי הצלם מאחר שהזרם של צילומים מבוימים של רגעים אישיים בסגנון המדמה ציור לא היה מוכר לפניו. (בציור זרם זה היה נפוץ, אך צילום מדמה ציור לא היה קיים לפני רובינסון). הצילום "When the Day's Work is Done", גם הוא בוצע באמצעות5 צילומים נפרדים כדי לתפוס את שתי הדמויות בצורה מיטבית, וגם את החלקים הכהים ובהירים בחדר המואר באור חלון קטן, עם סידור הפרחים שרק עליו עמלו שעות רבות וגם לתפוס את פרטי הנוף שמחוץ לחלון. גם כאשר נאלץ להפסיק לעבוד במעבדת הצילום (עקב רגישותו לכימיקלים בהם נעשה שימוש במעבדת הצילום) המשיך לפתח את ענף הצילום והיה הראשון שהפיץ ספרי הדרכה והנחיה לצלמים העוסקים החיזוק ההיבט האמנותי בראיה הצילומית.

 ג'וליה מרגרט קמרון 
קמרון (באנגלית: Julia Margaret Cameron ) הייתה צלמת בריטית ייחודית ושונה מהצלמים בני דורה. צילומיה הראשונים היו בגיל 48 (1863) שעה שקיבלה במתנה מצלמה מבתה. קמרון למדה בצורה עצמאית והשתלטה במהירות על תהליך הקולודיון הרטוב. הדבר שמייחד אותה מהצלמים האחרים הוא פיתוח שפה צילומית וראיה צילומית ייחודית שבזכותה עבודותיה נחשבים עד היום כיצירות מופת בהיסטוריה של הצילום. מבין הצלמות של המאה ה-19 שמור לה מקום כבוד בצמרת. היא לקחה את הפרקטיקות של אומנות בצילום של רובינסון צעד אחד קדימה. היא לא התעניינה בפרטים שבתמונה והשתמשה בעדשות רכות, האיכות הטכנית של תמונותיה הייתה כמו אלו של הקלוטייפ המוקדמות, כלומר רמת פרטים לא גבוהה והתמונה איננה מאוד חדה. האלמנט החשוב לה בתפיסת התמונה היו הקומפוזיציה ותפיסת האופי, ההבעה. והאישיות של המצולם.

מאחר שלא צילמה לפרנסתה ולא היה לה רקע קודם בצילום, היא הרשתה לעצמה להתנסות בתהליכים לא שיגרתים שבזכותם ובזכות גישתה לנושא הצליחה להפיק תמונות עשירות ברגש. אולם ההכרה ברמה האמנותית שלה בימי חייה הייתה מתונה מאוד (גם עובדת היותה אשה בעולם של אמנים גברים לא עזרה), ורק במחצית השנייה של המאה העשרים התגבשה הכרה רחבה באיכות עבודותיה ובמקומה בהיסטוריה של הצילום. קמרון עסקה בצילומיה בשני נושאים עיקריים: פורטרטים ואילוסטרציות של נושאים קלאסיים.

הפורטרטים של קמרון כוללים אישים רבים מבין דמויות המפתח של התקופה בזכות קשריה החברתיים המפותחים ושילובה של משפחתה הרחבה בחברה הגבוהה באנגליה.

הנושאים הקלאסיים בהם עסקו האילוסטרציות שלה כללו נושאים מהתנ"ך, מהמיתולוגיה ונושאים היסטוריים כללים. לצורך זה גייסה בדרך כלל את עובדי משק ביתה, לצורך זה היא מפיקה תחפושות עשירות ורקע מורכב המהווה חלק מהסיפור המצולם.

 צילום בארצות הברית 
בתקופה זו החלה פריחתו של הצילום בארצות הברית. ראויים לציון וילהלם ג'קסון  בנושא צילומי נוף של המערב.

 צילום מלחמות 
המלחמה הראשונה ממנה הגיעו צילומים, הייתה מלחמת קרים ב־1855 שצולמו על ידי רוג'ר פנטון. ג'יימס רוברטסון צילם את נפילת סבסטופול. פליצ'ה באטו צילם את מלחמת האופיום בסין ב-1860 ובארצות הברית צולמה מלחמת האזרחים החל מ-1861.

 רוג'ר פנטון במלחמת קרים 
ממוזער||200x200 פיקסלים
ימין|ממוזער|129x129 פיקסלים|
פנטון היה צלם בריטי. גם הוא למד ציור ועבד כצייר. לאחר תערוכת הצילום הגדולה בלונדון ב-1851 החלה התעניינותו בצילום והחל לצלם מבנים ארכיטקטוניים. ב-1853 החל לצלם את אוסף המוזיאון הבריטי וב-1854 החל לצלם את משפחת המלוכה. בפברואר 1855 יצא לצלם בחזית מלחמת קרים. מאחר שהשתמש בתהליך הקולדיון הרטוב, התקין פנטון חדר חושך מלא בעגלה הרתומה לסוס. במשך 3 חודשים צילם 350 נגטיבים (רובם המכריע היו פורטרטים של קצינים - שלאישורם נידרש כדי לנוע ממקום למקום). עקב התהליך והציוד המסורבל, צילומיו לא היו של החזית ממש, אלא צילומים מבוימים. כפי שניתן לראות מפיזור כדורי התותח בצילום משמאל, הכדורים הונחו במקום כדי להוסיף נופך דרמטי לצילום. בצילום מימין - הקרון ששירת את פנטון כחדר חושך בשדה הקרב. הייתה זו המלחמה הראשונה ממנה הגיעו צילומים לעיתונים.

 מלחמת האזרחים בארצות הברית 
מלחמת האזרחים צולמה בארצות הברית על ידי כמה צלמים. גם צילומים אלו היו מבוימים, וכללו את שדה הקרב כולל גופות שנותרו, וגם חיילים ואזרחים בטרם יצאו לקרב. בין הצלמים יש לציין את ג'ון הילרס  שצילם מעל 23 אלף נגטיבים, אנדרו ראסל , טימותי אוסליבאן , אלכסנדר גארדנר , ומת'יו ב. בריידי. דוגמאות לעבודותיהם בקישור הצמוד לשמם.

 צילום בארץ ישראל 
 אוגוסט זלצמן 

אוגוסט זלצמן, צייר צרפתי, הגיע לצלם בארץ ישראל 1853 אחד הראשונים שהתמחה בצילום כאמצעי למחקר עתיקות ארכאולוגיות. כוונותיו של זלצמן היו צילום תיעודי של ממצאים ארכאולוגיים אך הרקע שלו כצייר סייע להפיק צילומים עם אספקטים אומנותיים. הוא שהה בירושלים למעלה מארבעה חודשים והפיק מעל 200 נגטיבים מהעיר. בפריז הפיק אלבום צילומים בנושא ירושלים שכלל 174 מצילומיו. האלבום זכה לביקוש רב..

 לואיס דה-קלר 

לואיס דה-קלר צלם צרפתי עם נטייה לצילום ארכאולוגי. שצילם במרחבי הלבנט, כולל מצרים סוריה וירושלים.

 מקסים די-קמפ 

מקסים די-קמפ , צייר צרפתי, סייר בלבנט בשנים 1850-1852כשליח של ממשלת צרפת וצילם במצרים, פלשתינה וסוריה. אלבום שכלל 125 מצילומיו הופק בפריס.

 יסאיי גאראבדיאן 
יסאיי גאראבדיאן (Yessayi Garabedian) היה כומר ארמני שהגיע ב-1844 לפטריארכיה הארמנית בירושלים להסמכה בכמורה. שם עסק בצילום לפחות משנת 1855. לאחר שהשתלם באיסטנבול בצילום, חזר לירושלים ופתח במנזר סט. ג'יימס את סדנת הצילום המקצועית הראשונה בעיר בו הכשיר צלמים מקצועיים, ביניהם גרבאר קריקוריאן שהחליף אותו כאשר מונה לפטריארך ב-1865.

 גאראבר קריקוריאן 

גאראבר קריקוריאן (Garabed Krikorian) היה גם הוא כומר ארמני. הוא למד צילום אצל גאראבדיאן ומונה לצלם הראשי של הפטריארכיה. לאחר שנישא, פרש לכנסייה הפרוטסטנטית ופתח ב-1882 סטודיו מקצועי לצילום סמוך לשער יפו. היה זה הסטודיו המקצועי היחיד בישראל באותה תקופה. הוא צילם צילומי סטודיו רבים בסגנון אוריינטלי של לקוחות עם מלבושים מגוונים שהחזיק בסטודיו וגם צילומי חוץ רבים. בין תלמידיו חליל ראעד (עד 1890 שעה שפתח סטודיו משלו) ויעקב בן דב. במהלך השנים, בנו, הובאנס הפעיל את הסטודיו והמשיך בכך עד 1948.

 פליקס בונפיס 

בונפיס היה צרפתי שהגיע ללבנון ב-1860 כחייל צרפתי. לאחר שירותו הצבאי חזר לביירות עם אשתו וילדיו. הם השתקעו בעיר ופתחו סטודיו לצילום והוא הפך לצלם מסחרי מקצועי. בונפיס הרבה לתור את הלבנט, כולל ארץ ישראל ויצר אוסף צילומים ענק וחסר תקדים במזרח התיכון והיה הצלם הפורה ביותר בארץ ישראל במאה ה-19 והיה הצלם הראשון שפרסם, החל משנת 1880, צילומים צבעוניים (הוא השתמש בטכניקת הפוטוכרום). (גם לאחר מותו המשיך הסטודיו "בונפיס" לפעול בבירות עד 1938). לימים נשכח האוסף בעלית הגג של מוזיאון בארצות הברית ונמצא רק מאה שנים לאחר מכן בעקבות פיצוץ ב-1971.

 נשים בצילום 
על הצלמת הגדולה של התקופה, ג'וליה קמרון, ראו למעלה.

 ז'נב אליזבת דיסדרי 

ז'נב אליזבת דיסדרי היא ככל הנראה הצלמת הצרפתייה היחידה שצילומיה שרדו ובין הצלמות המקצועיות הבודדות בעולם באותה תקופה. בעלה והיא פתחו סטודיו לצילום בעיר ברסט שבצרפת בסוף שנות הארבעים ופעלו בתהליך הדאגורטייפ. כשעזב לפתוח סטודיו בפריס נשארה בעיר ברסט והמשיכה לצלם אנשים ואדריכלות. ב-1872 עברה לפריס, שם פתחה סטודיו לצילום בתהליך קולודיון והפעילה אותו עד מותה ב-1878.

 צלמות נוספות בתקופה זו 
בשוודיה הצלמת המקצועית הראשונה הייתה Brita Sofia Hesselius (1801–1866) 

 צילום סטראוגרפי 

ראה ערך מורחב סטריאוסקופיה. צילום סטריאוגרפי, או צילום סטריאוסקופי, מתבצע באמצעות מצלמה המצוידת בשתי עדשות (שהמרחק ביניהם הוא בערך המרחק בין שתי העיניים, ושתי העדשות פונות לאותו אובייקט (בקירוב רב). מתקבלת תמונה שעליה שני דימויים, כמעט זהים. התמונה נצפית באמצעות מכשיר הדומה למשקפת. המוח ממזג את שני דימויים לדימוי אחד המתורגם במוח לדימוי תלת־ממדי. צילומים אלו היו נפוצים מאוד במחצית השנייה של המאה התשע עשרה ובתים רבים היו מכשירי צפייה סטריאוסקופים ואוסף צילומים מתאים.

 צילום - ציור, יחסי גומלין 
בין הצילום והציור קיימים יחסי גומלין מימיו הראשונים של הצילום, ויחסים אלו נמשכים עד ימינו.

 ציור מושפע מצילום 
הופעת הצילום גרמה למהפכה בעולם הציור, והציור לא חזר להיות כפי שהיה לפני מהפכה זו. על פי האוצרת רותי דירקטור "מדובר בהמצאה טכנית שטלטלה את עולם האומנות, והשפעותיה היו מרחיקות לכת, הן באופן שבו אמנים עתידים לתפוס את פעילותם וכוונתיהם, והן מבחינת האופן שבו האומנות נתפסה מכאן ואילך" מספר דוגמאות להשפעות אלו:
 היעלמות סוגי ציור. הופעת הצילום והיכולת שלו להפיק פורטרט בזריזות ובמחיר נמוך, גרמה להעלמות הזרם של ציור מינאטורות. זרם זה היה נפוץ ואנשים אמידים נהגו לתת לחבריהם וקרוביהם שי של מינאטורות בהן הם צוירו. האופנה החדשה אימצה את ה-Carte de Visite, שהפך לנפוץ מאוד בכל השכבות. ציירי מינאטורות רבים שנותרו בטלים מעבודה, אימצו את הצילום וחלקם הפכו לצלמים מפורסמים (ראו ריילנדר).
 ציור נעזר בצילום. עוד בטרם ניתן היה להדפיס תמונות, נעזרו ציירים לא מעטים בקאמרה אובסקורה כדי לתפוס נכון את הפרספקטיבות שבקומפוזיציה (ראו בראשית הערך). עם הופעת היכולת המתקדמת להדפסת תמונות, נהגו ציירים להזמין מצלמים תצלומים המחליפים סקיצה של הצייר ומהווים שלד לציור, הצייר הוסיף כל שמצא לנכון כדי להעשיר ולגוון את היצירה. כך למשל צייר הצייר הצרפתי גוסטב קורבה ציורים של אתרים מרוחקים על פי תצלומים שהזמין מהצלם אדולף בראון . הצייר הידוע אז'ן דלקרואה נהג לעצב קומפוזיציות עירום שישמשו אותו לציוריו וביקש מחברו הצלם אז'ן דיוריו  לצלם אותן כדי שישמשו אותו לציור מדויק של גוף האדם ובכך להימנע ממודלים/יות המדגמנים זמן רב בסטודיו.

דוגמה נוספת היא ציורו של ויליאם אטי המוצג בגלריה הלאומית של לונדון. ציור זה הוא למעשה לא יותר מהגדלה של הצילום שצילמו אנדרסון והיל כמה חודשים קודם לפרסום הציור.

 שינוי פני הציור - הופעת הציור המודרני 
ממוזער|250x250px|ונוס מאורבינו - טיציאן 1538ממוזער|250x250 פיקסלים|אולימפיה - אדוארד מאנה 1863|ימין
לפני המצאת הצילום, ציירים ניסו לתפוס את הטבע, את המציאות ואת האדם תוך מאמץ לדייק ככל האפשר בחיקוי המציאות, הפרופורציות והפרספקטיבות. איכותם של ציירים נמדדה ביכולתם להפיק ציור הקרוב ככל האפשר ומדויק ככל האפשר למציאות. (ראו לדוגמה על חשיבות ציור המחקה מציאות בסיפור מן המיתולוגיה היוונית אודות תחרות בין שני ציירים, זאוקסיס ופראסיוס).

הופעת הצילום הובילה לשינויים עמוקים ביצירת יצירות אמנות. הצורך בציורים וברישומים מפורטים ומציאותיים הועמד בסימן שאלה. הצילום הוביל לעליית גישה מופשטת ואקספרסיוניסטית יותר לציור, שכן הצורך בייצוג חזותי מדויק היה פחות חשוב. ציירים מצאו חופש חדש בתנועות אמנותיות מופשטות יותר כמו אקספרסיוניזם, אימפרסיוניזם, קוביזם, מינימליזם וסוריאליזם. האופי השטוח של הצילום הוביל כמה אמנים לשימוש בטקסטורה בציוריהם כגון בבדי שמן של ציירים אימפרסיוניסטים כמו קלוד מונה, אדגר דגה וברטה מוריסו. התנועה האימפרסיוניסטית הופיעה בצרפת בסוף המאה ה-19, אך התפשטה עד מהרה ברחבי העולם (אם כי הגישות החדשות לציור לא התקבלו תחילה בציבור ובין המבקרים, ועברו כמה שנים עד שהפכו מקובלות). בעבר פורטרטים שימשו ייצוג חזותי מדויק של הנושא, כדי לא להתחרות בצילום, אמנים התרכזו יותר בתפיסת המאפיינים של צורת האובייקט המצויר. הציור שנתפס כציור פורץ דרך שנטש את השיטה הישנה הוא ציורו של אדוארד מאנה משנת 1863 "אולימפיה" זהו ציור השואב השראה מ"ונוס מאורבינו" של טיציאן 1538. השוואת שני הציורים מדגימה את השינויים העמוקים שהתרחשו בעולם האומנות באמצע המאה ה-19, עם התפשטות הצילום.

 צילום מתחפש לציור 
ימיו הראשונים של הצילום התאפיינו במאבק להכרה בצילום כענף באומנות. שארל בודלר (משורר ומבקר אומנות ידוע) כתב בעקבות הסלון הצרפתי של 1859 (בו הוצגו לראשונה צילומים) שהצילום אינו יכול להפיק אומנות. כחלק ממאבק זה התפתח בצילום הזרם "צילום מתחפש לציור" מתוך ההנחה שמאחר והציור מוכר כענף באומנות אזי צילומים שיהיו דומים מספיק לציורים, יקבלו גם הם הכרה כזו. ראו בהמשך פיקטוריאליזם וצילום נטורליסטי.

בצילום המתחפש לציור, הצלם שואב השראה, נראות וקומפוזיציות מציורים ידועים. (ראה דוגמה למטה אצל אוסקר ריילנדר).

 תהליך ג'לטין יבש - 1880 ואילך 
תהליך כסף ג'ילטיני בצילום הוא תהליך יבש, ניתן למרוח אותו על מצע (זכוכית, צלולויד וכו'), לשמור את הנגטיב במצב יבש ולחשוף אותו לאור (במצלמה) בכל זמן. לאחר החשיפה ניתן להמשיך לשמור אותו במצב יבש עד הפיתוח. תהליך זה הוא הבסיס לצילום משנת 1880 והוא בשימוש עד ימינו (גם עם הופעת הצילום הדיגיטלי יש צלמים הממשיכים לצלם צילום מסורתי). אף על פי שהתהליך העקרוני הוא אותו תהליך, הוא התפתח והתקדם בצעדים רבים:
 בשלב הראשון, המצע היה פלטות זכוכית, בהמשך פותחו דפי צלולויד. גודל נפוץ בתקופה זו היה "8X10. (פורמט גדול)
 מצע הצלולויד התפתח ובשנת 1888 הופיעו סרטי צלולויד. סרטים אלו היו בגדלים שונים, הופעת סרטי צילום התלוותה להופעת מצלמות התואמות להם. הסרט הראשון שהופיע היה סרט מס. 117 שגודל מסגרת הנגטיב הייתה מרובע בגודל 57 מ"מ ("2.25) ונתמך על ידי מצלמת בראוני של קודאק שזכתה לפופולריות רבה מאוד.
 ב-1905 הופיע פורמט ה-35 מ"מ עם מספר מצלמות שתמכו בגודל זה. הפורמט הפך לנפוץ רק החל מ-1923, שעה שלייקה הוציאה מצלמה איכותית התומכת בפורמט זה. גודל נפוץ נוסף היה "6X6.
 הופיעו סרטי צילום עם רגישות משופרת.
 פותחה טכנולוגיה של נגטיבים צבעוניים.
התפתחויות טכנולוגיות אלו פתחו אופקים חדשים בפני הצילום והצלמים:
 הופעת תהליך יבש אפשרה לצלמים ניידות משופרת והגעה לאתרי צילום אליהם לא ניתן להגיע ציוד הנדרש לקולודיון רטוב.
 הופעת סרטי הצילום הרחיבה דרמטית את מעגל הצלמים והכניסה למעגל זה צלמים חובבים רבים. הפרסומת של קודאק למצלמת הבראוני היתה: "אתה תלחץ על לחצן הצילום, אנו נדאג לכל היתר". המצלמה נרכשה טעונה בסרט צילום, כאשר הסרט הסתיים, המצלמה נשלחה למעבדה וחזרה טעונה עם סרט חדש בליווי חבילת הדפסות מהסרט הקודם.
 סרטי הצילום איפשרו לצלמים המקצועיים לקבל מנושא מספר צילומים בקצב צילום גבוה יותר מאשר היה אפשרי בתהליך האיטי של פלטות/דפים נפרדים וכך להתמודד עם נושאים דינמיים.
 הופעת סרטי צילום ברגישות גבוהה איפשרה לצלם אובייקטים בתנועה, ואף בתנועה מהירה, בנוסף, התאפשר לצלם בתנאי תאורה קשים, כולל בלילה.

 1877-1893 צילום תנועה - מויברידג' 
אדוארד מויברידג' 

 פוטוכרום 

פוטוכרום הוא תהליך הדפסת צילומים, שצולמו במקור בשחור לבן, נצבעו ידנית במעבדה ולבסוף הודפסו בהדפסה צבעונית.

 הצילום משנת 1880 ואילך 
 נטורליזם 

נטורליזם הוא סגנון בצילום המבקש ללכוד נושאים כפי שהם מופיעים בחיים האמיתיים ללא מניפולציות או התערבות אחרת. התנועה שדגלה בסגנון זה קמה בשנות השמונים של המאה ה-19 והושפעה מהנטיה החדשה של הציירים בתקופה זו לצאת אל הטבע וליצור תוך תיאור ריאליסטי של הטבע. התנועה קמה מתוך התנגדות לזרם הפיקטוריאליזם שהיה בנוי ביסודו על צילום מבוים. הפילוסופיה של נטורליזם עולה בקנה אחד עם התנועה האמנותית הרחבה יותר של הנטורליזם, שמעריכה ריאליזם ואותנטיות על פני פנטזיה או הפשטה. נטורליזם בצילום הוא אמירת האמת דרך העדשה תוך התמקדות באור טבעי, ברגעים מהחיים האמיתיים וברגשות אמיתיים, לעיתים קרובות מבקשים להעביר תחושה של נצחיות ופשטות. הדחיפה לתנועה זו נעזרה בהופעת מדיות צילום יבשות (על זכוכית או צלולויד) שהפך את הצילום בטבע לנגיש יותר.

 פיטר הנרי אמרסון 

ד"ר אמרסון  היה מראשני זרם הצילום הנטורליסטי. הוא החליף קריירה של מנתח בצילום והיה בקבוצת מקימי מועדון הצילום של לונדון, מועדון שקיים עד היום. הוא פרסם מספר סיפרי צילום שזכו להערכה רבה ולתפוצה רחבה. בהמשך פיתח אמרסון תהליך צילום של פוקוס חלקי. תהליך זה מנסה לחקות את התנהגות העין האנושית שבה אובייקט מרכזי הוא חד וברור בעוד שהאובייקטים בהיקף, פחות חדים. כמו כן פיתח תהליך של פוקוס רך. תהליך שמחזק את תחושת האווירה שבצילום על חשבון ויתור על חדות הפרטים. אמרסון צילם בפורמט גדול (16.5X 21.6 ס"מ) ונהג להדפיס את תמונותיו בהדפסת מגע. הצילום הראשון שפרסם אותו היה "איסוף חבצלות מים" משנת 1886. לאחר מספר שנים של צילום נטורליסטי החל אמרסון לצלם צילום מופשט.

 סאן ארטיסט 
Sun Artists היה כתב העת הראשון שהוקדש לאומנות הצילום שהופץ באנגליה. הוא הופץ בשנים 1889 עד 1991, סה"כ הופצו 8 גיליונות, כאשר כל גיליון הוקדש לצלם אנגלי מוביל. כתב העת הופק תוך הקפדה על האיכויות הנדרשות. כל גיליון יצא בשתי מהדורות: רגילה ומיוחדת בת 100 עותקים ממוספרים על נייר באיכות גבוה וחתימת האמן. בין הצלמים להם הוקדש גיליון: רובינסון, ג'וליה קאמרון, J. B. B. Wellington ,Col. Joseph Gale, ואחרים.

 אחוות הטבעת 
אחוות הטבעת - Linked Ring Brotherhood  הייתה קבוצת צלמים שנפרדה ב-1892 ממועדון הצילום של לונדון. מיסדה היה רוביסון וצלמים מרכזיים רבים הצטרפו לאחווה זו.

 צילום ישיר 
צילום ישיר (Strait Photography) מכונה לעיתים "צילום טהור" (Pure Photography) מתייחס לזרם בצילום המתאר קומפוזיציה כפי שהיא, עם פרטים וחדות טבעיים כפי שנראית במציאות. במונח הוזכר לראשונה על ידי Sadakichi Hartmann בכתב העת Camera Work  של אלפרד שטיגליץ מתוך כוונה להבדיל אותו מזרם הפיקטוריאליזם. צלמים בולטים בתחילתו של זרם זה, בנוסף לשטיגליץ הם פול סטרנד, אדוארד וסטון, אנסל אדמס ועוד. אף על פי שזרם זה נתפס כזרם ללא מניפולציות בצילום, הצלמים הרשו לעצמם לבצע בחדר חושך טכניקות לשיפור האסתטיקה, הניגודיות, עושר גוני הביניים (טונאליות) וכו'.

 פוטוססשן Photo-Secession 
פוטוססשן  היא קבוצת צלמים שפעלה לקדם את הצילום הפיקטוראליזם, לאחד את האמריקאים העוסקים באומנות, לארגן תערוכות של חברי הקבוצה ושל אמנים אמריקאים אחרים. הקבוצה תרמה רבות להכרה של הצילום כאומנות.

הקבוצה נוצרה בשנת 1902 מתוך הצלמים שיצרו את תערוכת הצילום הפיקטוריאליסטי ב־National Art Club שהוצגה בניו יורק. חבריה היו צלמים מובילים מארצות הברית. הדמויות המובילות בקבוצה היה אלפרד סטיגליץ (Alfred Stieglitz) וסטייכן (Edward Jean Steichen), למרות גילו הצעיר נחשב כבר כצייר וצלם מוביל. יסוד הקבוצה היה כחלק מהעברת מרכז הכובד של אומנות הצילום מאירופה לארצות הברית.

צלמים נוספים בין מייסדי הקבוצה:

John G. Bullock, William. B Dyer, Dallett Fuguet, Gertrude Käsebier, Joseph T. Keiley, Robert S. Redfield, Eva Watson-Schütze, Edmund Stirling, John F. Strauss, Clarence H. White..

הקבוצה הוקמה כמקבילה אמריקאית לאחוות ה-Linked Ring Brotherhood הלונדונית. כתב העת של הקבוצה היהCamera Work שהיה כתב העת בצילום המוביל בשנים 1902–1917 ועורכו הראשי היה סטיגליץ, כתב עת זה תרם רבות להפצת אומנות הצילום ועבודות הצילום המובילות בקרב הציבור. האמן שהוביל מבחינת כמות העבודות בכתב העת היה סטייכן, בהמשך פתחו סטייכן ושטיגליץ גלריה של הפוטוססשן שהציגה עבודות אומנות, גלריה זו נחשבה כגלריה משפיעה ונחשבת. אגב, סטייכן היה גם הראשון שהציג צילומי צבע בארצות הברית – הוא עשה זאת בגלריה זו ב-1907 בשימוש בטכניקת Auto chrome של האחים לומייר.

הקבוצה נתנה דחיפה להתפתחות אומנות הצילום בארצות הברית.

 קבוצת f/64 
קבוצת f/64 הייתה קבוצת צלמים צעירה שהתאגדה בהתנגדות לגישה של הצילום הפיקטוראליזם שהיה הזרם המשפיעה בתחילת המאה העשרים, בטענה שזרם זה מעכב את התפתחות הצילום ומונע חידושים באומנות זו. הקבוצה העדיפה את הצילום החד, ברור, ישיר, ריאליסטי ובעל הפרטים הברורים. שם הקבוצה נגזר מבחירת עדשה בעלת צמצם סגור מאוד המוביל לתוצאות חדות ומפורטות.

הקבוצה התגבשה בשנות השלושים של המאה העשרים באזור שבין העיר כרמל לסן פרנסיסקו שבקליפורניה, הם הושפעו מעבודותיו של אדוארד וסטון שהיה הראשון מבין הצלמים שקיבל את עיטור קרן גוגנהיים. בין מייסדיה: אנסל אדמס Imogen Cunningham, John Paul Edwards, Sonya Noskowiak, Henry Swift, Willard Van Dyke, אדוארד וסטון

הגישה הצילומית של קבוצה זו הפך לגישה הדומיננטית בשנות השלושים, זוהי גישה מתקדמת שפרחה בשנות המשבר הכלכלי והניבה צילומים ישירים של טבע, נופים, צורות גאומטריות, עירום ועוד. גם לאחר שהקבוצה התפרקה, המשיכה השפעתה על התפתחות הצילום והשם f/64 המשיך להיות שם נרדף לצילום ישיר.

 דאדא וצילום 
זרם הדאדא באמנות, שנולדה במהלך מלה"ע הראשונה, הייתה תנועה רדיקלית ואוונגרדית שקמה כתגובה לזוועות המלחמה שבעקבותיהם אמנים ואינטלקטואלים ביקשו להשתחרר מהמסורות, מוסכמות אמנותיות ונורמות חברתיות. הם אימצו את האבסורד, הכאוס וחוסר ההיגיון כדרך לבקר את הסדר הקים. הדאדאיזם לא הייתה רק תנועת אמנות אלא פילוסופיה, דרך חשיבה המטילה ספק באמנות המסורתית. עם יכולתו ללכוד ולתמרן את המציאות, הצילום הפך לכלי רב עוצמה עבור אמני דאדא בזכות תכונותיו המובנות של המדיום - האובייקטיביות הנתפסת שלו, יכולתו ללכוד, לשחזר, לתמרן ולעוות את המציאות - הפכו אותו לכלי אידיאלי לאג'נדה הדאדאיסטית. באמצעות צילום, אמני דאדא יכלו לערער את הדימויים המקובלים, ליצור משמעויות חדשות ולאתגר את הסטטוס קוו.

 אירועים מרכזיים בהיסטוריה של הצילום 
 יריד האומנות המרכזי בפריז - 1855 
בשנת 1855 התקיים יריד האומנות המרכזי בפריז, ביריד זה הוצגו לראשונה צילומים של הצלמים המובילים באותה תקופה. אירוע זה מציין את תחילת המאבק של הצילום להכרה כזרם באומנות.

 Camera Work 
Camera Work  היה כתב עת רבעוני לצילום שפורסם על ידי אלפרד סטיגליץ בין השנים 1903 ל-1917. הוא הציג צילומים באיכות גבוהה של כמה מהצלמים החשובים בעולם באותה תקופה, במטרה לבסס את הצילום כאמנות יפה. הוא כונה "אינטלקטואלי", " והיה ללא ספק היפה מכל כתבי העת הצילום", ו"דיוקן של עידן שבו הרגישות האמנותית של המאה התשע עשרה הפכה למודעות האמנותית של ימינו". אחת המטרות של כתב העת החדש הייתה לשמש במה ל-Photo-Secession, קבוצה שסטיגליץ הקים ב-1902 כדי לקדם את הצילום כצורת אמנות. חלק גדול מהעבודה שפורסמה ב-Camera Work תגיע מתערוכות ה-Photo-Secession שהוא ארגן. דוגמאות מצילומים שפורסמו בכתב העת:

 פרויקט הצילום של מנהלת החקלאות האמריקאית 1935–1944 
מנהלת החקלאות האמריקאית ( FSA – Farm Security Administration) יזמה פרויקט צילום קטן בשנים 1935–1944, כדי לתעד ולהמחיש את העוני הכפרי במדינות ארצות הברית. מחלקת ההסברה, תחת ניהולו של רוי סטרייקר, שלחה לשטח סופרים וצלמים לדווח ולתעד את קשיי החקלאים העניים. ווקר אוונס, דורותיאה לאנג וגורדון פארקס הם שלושה מהצלמים שהשתתפו בפרויקט. השפעת הצילומים הייתה גדולה ביותר והפרויקט הפך למשמעותי ומשפיע.

 תערוכת משפחת האדם 1955 

תערוכת משפחת האדם The Family of Man התקיימה במוזיאון לאומנות מודרנית (MoMA) בשנת 1955 באוצרות של סטייכן והייתה אבן דרך בקבלתו של הצילום והצילום המודרני כמוצג מוזיאלי. התערוכה סבבה סביב העולם, ספר התערוכה זבה גם הוא להצלחה רבה ונמכר במיליוני עותקים. חלק מהצלמים שעבודותיהם הוצגו בתערוכה זו: אנסל אדמס, אלפרד אייזנשטט, דיאן ארבוס, בראסאי, גארי וינוגרד, אדוארד ווטסון, אוגוסט זנדר, דורותיה לאנג, יוג'ין סמית', אירווינג פן, רוברט פרנק, אנרי קרטיה ברסון ואחרים.

 תערוכת מראות וחלונות 1978 
תערוכת Mirrors and Windows הוצגה ב-MoMA בשנת 1978 האוצר John Szarkowski והציגה צילום אמריקאי מאז 1960. חלק מהצלמים שעבודותיהם הוצגו בתערוכה זו: דיאן ארבוס, ויליאם אגלסטון, לי פרידלנדר, רלף גיבסון, רוברט מייפלתורפ, ניקולס ניקסון, אנדי וורהול, גארי וינגורד ואחרים.

 האמריקאים 
שמאל|לא ממוסגר|125x125 פיקסלים

האמריקאים (The Americans) הוא שם ספר הצילום המשפיע והמוכר ביותר של רוברט פרנק הספר הפך לספר משפיע על תפיסת האומנות.

 צלמים מרכזיים 
 אלפרד סטיגליץ 
בתחילת המאה ה-20 היה אלפרד סטיגליץ הדמות החשובה ביותר בצילום האמריקאי. הוא פעל במשך שנים רבות להעלות את מעמדו של הצילום כאמנות יפה על ידי כתיבת מאמרים רבים, יצירת תערוכות, הצגת עבודות משלו ובעיקר על ידי ניסיון להשפיע על הכיוון האמנותי של מועדון הצילום של ניו יורק.(שהיה מועדון צילום מרכזי בארצות הברית) הוא לא הצליח לבצע מהפכה במועדון צילום זה, וכתוצאה מכך באביב 1902 הוא היה מתוסכל ותשוש כאחד. הוא בילה את חמש השנים האחרונות כעורך של כתב העת של מועדון המצלמה Camera Notes, שם מאמציו לקדם את הצילום כצורת אמנות משובחת אותגרו בקביעות על ידי חברי המועדון המבוגרים והשמרנים יותר שחשבו שצילום הוא לא יותר מאשר תהליך טכני. שטיגליץ האמין שהצילום אינו רק מקור לתיעוד העובדות ולא כלי להעתקת אמנות מצוירת אלא דרך חדשה של ביטוי ויצירה (פיקטוריאליזם). במקום להמשיך להילחם בגישה האנכרוניסטית, הוא התפטר מתפקידו כעורך של Camera Notes השיק כתב עת חדש Camera Work. בשנת 1910 נערכה תערוכת רטרוספקטיבה ענקית של ה-Photo-Secession בגלריה לאמנות אולברייט-נוקס בבפאלו, ניו יורק. שזכתה לתהודה רבה, ובסופה רכשה הגלריה שנים עשר הדפסים ושמרה חדר אחד לתצוגה קבועה של צילום. זו הייתה הפעם הראשונה שמוזיאון בארצות הברית הכיר בכך שצילום הוא למעשה צורת אמנות, ובמובנים רבים הוא סימן את תחילת הסוף של ה-Photo-Scession..

סדרה בה שטיגליץ צילם את האומנית ג'ורג'יה או'קיף, זוכת מדליית החירות הנשיאותית (ב-1975) על הישגיה באומנות. (במהלך הצילומים שטיגלץ ואו'קיף נישאו).

סדרת צילומי העננים (Equivalents ).

 מאן ריי 

שמאל|לא ממוסגר|200x200 פיקסלים
מאן ריי (Man Ray) היה צלם, צייר, פסל יהודי אמריקאי, שפעל רוב חייו בפריז. היה צלם פורץ דרך בנושאים המשיקים לאוונגרד, עבודות צילום המופשטות, פוטוגרמה, קולאז', וצילומים סוריאליסטים. היה הראשון שהכיר באיכויות האמנותיות של אדג'ה, תמך בו, רכש מצילומיו ועודד אותו להתמיד.

הצילום משמאל צולם על ידי מאן ריי בשנת 1926

 אדוארד וסטון 

שמאל|לא ממוסגר|174x174px
אדוארד הנרי וסטון (Edward Henry Weston) היה צלם אמריקני, ממייסדי קבוצת F/64. רוב עבודתו נעשתה באמצעות מצלמה בפורמט גדול.

התפרסום בין היתר בזכות הצילומים הצורניים של ירקות.

בצילום משמאל, אדוארד וסטון צילם את אשתו בשנת 1936.

 פול סטרנד 

פול סטרנד, צלם אמריקאי

 אנסל אדמס 

שמאל|לא ממוסגר|201x201 פיקסלים
אנסל איסטון אדמס (Ansel Easton Adams) היה צלם אמריקאי, שהתפרסם בעיקר הודות לצילומים של נופי ארצות הברית. ממייסדי קבוצת F/64 (מפתח צמצם קטן במיוחד המיועד בעיקר לצילומי טבע, המציא ופיתח את שיטת מערכת ה-Zone System , המסייעת לצלמים להגדיל את התחום הדינמי של הצילום. רוב עבודתו נעשתה באמצעות מצלמה בפורמט גדול.

הצילום של שמורת הטבע טטון משמאל צולם על ידי אנסל אדמס בשנת 1942

 אדוארד סטייכן 
אדוארד סטייכן

אחד הפרויקטים החשובים שלו, שהטמיעו את הצילום כענף אמנותי במוזיאונים, הייתה התערוכה משפחת האדם ב־MOMA.

 אוגוסט זַנדר 

אוגוסט זנדר היה אבי אבות צילום הפורטרט ומרבית צלמי שפורטרט של המאה העשרים ואילך הושפעו ממנו.

 ווקר אוונס 
שמאל|לא ממוסגר|200x200px

ווקר אוונס (Walker Evans) היה צלם אמריקאי, מראשוני הצלמים החברתיים בארצות הברית. מנהלת החקלאות האמריקאית ("Farm Security Administration" - FSA), גוף ממשלתי בארצות הברית שפעל לסיוע לאזורים הכפריים הזמין מאוונס סדרת צילומים מאזורים אלו כדי להמחיש לעם את מצבם. סדרה זו פרסמה אותו בכל רחבי המדינה. אוונס היה צלפ פוטו ג'ורנליזם שהשתמש באמנות הקומפוזיציה כדי להמחיש את הסיפור שרצה לספר, הוא היה הצלם הראשון שזכה לתערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית. עבודותיו נמצאות בספרית הקונגרס ורבות מהן נמצאות באוספים קבועים של מוזיאונים מובילים בעולם (Moma, מטרופוליטן וכו').

הצילום משמאל צולם על ידי אוונס בשנת 1937 בטור לקבל מזון באזור שנפגע בשיטפון בארקנסו.

 דורותיאה לאנג 
שמאל|לא ממוסגר|173x173 פיקסלים
דורותיאה לאנג (Dorothea Lange) הייתה צלמת תיעודית אמריקאית רבת השפעה. לאנג נשכרה על ידי מנהלת החקלאות האמריקאית ("Farm Security Administration" - FSA), גוף ממשלתי בארצות הברית שפעל לסיוע לאזורים הכפריים מוכי השפל כדי להמחיש לעם את מצבם של אזורים אלו. התמונות שצילמה המהלך פרויקט זה המחישו במבט הומני את הטרגדיה האנושית של השפל הגדול, והשפיעו באופן ממשי על הטיפול באזורים אלו וכמובן על התפתחות הצילום התיעודי.

משמאל - אחד מצילומיה המפורסמים בפרויקט זה - צולם בשנת 1936

 גורדון פארקס 
שמאל|לא ממוסגר|180x180px

גורדון פארקס (Gordon Parks) היה צלם אמריקאי וגם מוזיקאי, משורר, סופר, עיתונאי, פעיל חברתי ובמאי קולנוע אפרו-אמריקאי פורץ דרך. סדרות הצילומים שצילם פרסמו במגזין "לייף", הוא ביים את הסרט "שאפט" ב-1971.

בעקבות אוונב ווקר ודורותיה לאנג גם הוא נשכר על ידי מנהלץ החקלאות האמריקאית לצלם את העוני באזורי הדרום מערב.

משמאל, צילומו המפורסם של פארקס משנת 1942 בו ביים אישה אפרו אמריקאית, בשם אלה ווטסון (Ella Watson), שעבדה כמנקה בבניין מטה משרד החקלאות, כשהיא אוחזת מטאטא אל מול דגל ארצות הברית, בהשראת מקרי גזענות רבים בעיר וושינגטון בה עדיין שררה הפרדה גזעית.

 ריצ'רד אבדון 
ממוזער|150x150px

ריצ'רד אבדון הוא צלם שהתפרנס בעיקר מצילום אופנה אך הפרויקט שפרסם אותו היה צילום דיוקנאות, בחלקם של ידוענים (הביטלס, מרילין מונרו, חבורת אנדי וורהול, הנרי קיסינג'ר, ויטני יוסטון, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וכו') וברובם של אנשי עמל. בין המשפיעים ביותר על ז'אנר צילום דיוקנאות. אבדון הציג את צילומיו בהדפסות גדולות מגודל במציאות, מרבית עבודותיו בשחור לבן.

משמאל צילום שצילם אבדון בשנת 1987: דיוקנה של ויטני יוסטון.

 רוברט פרנק 
ממוזער|100x100 פיקסלים

רוברט פרנק הוא צלם אמריקאי יליד שוויץ, עבודותיו הוצגו ב-1955 במוזיאון לאומנות מודרנית במסגרת התערוכה "משפחת האדם".  בשנות השישים יצא למסע צילום בן 3 שנים ברחבי ארצות-הברית. תוצאות המסע פורסמו בספרו, האמריקאים, שהוא מספרי הצילום החשובים.
 הלמוט ניוטון 
שמאל|לא ממוסגר|150x150px

הלמוט ניוטון היה צלם ממוצא גרמני שפעל באוסטרליה ובארצות הברית.

משמאל צילום שצילם ניוטון בשנת 1952: דיוקנה של לורל מרטין.

 אירווינג פן 

אירווינג פן, (Irving Penn) צלם אמריקאי התפרסם כצלם אופנה בעידן של צילום מודרני ומעבר לפוסט מודרני וקונספטואלי. על כן הצילום שלו מתרכז בסיפור ובאווירה על חשבון הזוהר המקובל בצילומי אופנה. מאחר שהרקע שלו היה גרפיקאי, הצילומים שלו מאד גרפיים. צילם טבע דומם הקשור לאופנה ול - Life Style. צילם בעיקר בפורמט גדול.

 סול לייטר 
סול לייטר היה צייר וצלם אמריקאי. התפרסם בעיקר כצלם רחוב ובצילומיו ניכרת השפעת הציור שמובילה לצילום אסתטי. משנות הארבעים פעל במשותף עם יוג'ין סמית', רוברט פרנק ודיאן ארבוס, תחילה בצילום שחור לבן וב-1948 עבר לצילום צבע בקביעות. (מעבר שאיננו מובן מאליו מאחר שבתקופה זו צילומי צבע שרתו בעיקר צילום מסחרי, צלמים שעסקו באומנות נמנעו משימוש בצילום צבעוני עקב הקונוטציה המסחרית שלו.) בצילומי הצבע בדרך כלל הצבע עדין ורחוק מלהיות רווי. ב-1953 מבחר מעבודותיו הוצגו במוזיאון לאומנות מודרנית בניו-יורק (MOMA). התפרנס בעיקר מצילום אפנה למגזינים המובילים בעולם. בניגוד למרבית הצלמים המובילים בתקופה זו, הוא השתמש בפורמט 35 מ"מ (לייקה) ובדרך כלל עם עדשות 90 מ"מ ו-150 מ"מ, עדשות שאינן מקובלות בצילומי רחוב. עדשות אלו אפשרו לו לנהל עומק שדה קטן, היכן שמצא לנכון ולהשאיר אזורים אחרים מטושטשים כדי לחזק את הקומפוזיציה הנבחרת, לעיתים החלק הקדמי הוא המטושטש וחוסם חלק מהתמונה, והנושא נמצא בחלק הנותר ונוצר מבנה של שכבות בצילום. צילומי ההשתקפויות בחלונות ראווה הקדימו את אלו של לי פרידלנדר. ביחס לצילומי רחוב, שמרביתם אופקיים, חלק לא מבוטל מצילומיו אנכיים. בהמשך לצילומי הרחוב שלו, גם ספר הצילומים שלו In My Room זכה לתפוצה רחבה. ניתן לראות דוגמאות מעבודותיו בקישורים חיצוניים

 סינדי שרמן
סינדי שרמן היא צלמת אמריקאית.

 סאלי מאן 

סאלי מאן (Sally Mann) היא צלמת אמריקאית נבחרה על ידי הטיימס ב-2001 כצלם האמריקאי הטוב ביותר. גדלה כילדת טבע במדינה דרומית. לימים גידלה את ילדיה באותה חווה והיו שפירשו בטעות את צילומי ילדיה בטבע כלא ראויים. מספריה המפורסמים Immediate Family. צילמה בעיקר בפורמט גדול 

 מרטין פאר 
שמאל|לא ממוסגר|200x200 פיקסלים

מרטין פאר (Martin Parr) הוא צלם בריטי התרכז בצילום דוקומנטרי ופוטוז'ורנליסט. הוא מוכר בזכות פרויקטים צילומיים המציגים מבט אינטימי, סאטירי ואנתרופולוגי על היבטים של החיים המודרניים. עבודתו מתמקדת בתיעוד המעמדות החברתיים באנגליה.

פאר פרסם כ-40 ספרי צילום והשתתף בכ-80 תערוכות.

 אנני ליבוביץ' 

 מרי אלן מרק 
מרי אלן מרק  הייתה צלמת אמריקאית שנודעה בזכות עבודותיה בתחומי הפוטוז'ורנליזם, צילום דוקומנטרי, צילום פורטרטים וצילום פרסום. היא צילמה אנשים שחיו מחוץ למרכז החברה, ובשוליה המעניינים והסוערים לרוב. מארק פרסמה 21 אוספים של עבודותיה, כשהבולטים שבהם הם "Streetwise" ו-"Ward 81". עבודותיה הוצגו בגלריות ובמוזיאונים ברחבי העולם ופורסמו בהרחבה במגזינים כמו "Life", "Rolling Stone", "The New Yorker", "New York Times" ו-"Vanity Fair".

 צילום רחוב 
צלמי רחוב מובילים הם אדג'ה, רוברט פרנק, סול לייטר, לי פרידלנדר, אלכס ווב. דוגמאות לצילום רחוב עכשוויים ראו

 אלכס ווב 
Maciej Dakowicz

Ara Oshagan

 צילום בישראל 
 מיכה קירשנר 

מיכה קירשנר היה צלם ישראלי שהקים את המסלול לצילום של "המדרשה לאמנות" וחינך דורות של צלמים. בשנת 1984 קיבל את "פרס מוזיאון ישראל לצילום".

 אלכס ליבק 

אלכס ליבק, מעמודי התווך של צילום הרחוב בישראל ו מצלם מגיל צעיר וצילומיו נמצאים באוספי מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב לאומנות וכיוצ"ב. זכה בין היתר בפרס מטעם מוזיאון תל אביב לאומנות 1993, בפרס ישראל לצילום ב-2005, פרס מפעל חיים מטעם מוזיאון ישראל ב-2012, בשנת 2024 באות כבוד מטעם מוזיאון ארץ ישראל תל אביב והקרן להנצחת מורשת ורנר וענת בראון על תרומתו המשמעותית לתחום הצילום בישראל. האות הוענק כהוקרה על פועלו רב השנים והישגיו המרשימים בשדה הצילום הישראלי.

 עדי נס 

עדי נס, צלם ישראלי יליד קריית גת מתמחה בצילום אומנותי מבוים בקפידה על פי תכנון מוקדם ומפורט, הכולל ליהוק, בחירה והתאמת הלוקיישן, הלבשה, העמדה, תאורה ועוד. נס מציג על פי רוב סדרות של צילומים. גוף עבודתו כולל עד כה את הסדרות חיילים, נערים, אסירים, סיפורי התנ"ך והכפר. תצלומיו שואבים את השראתם מתוך הביוגרפיה האישית שלו וכן מהזיכרון הקולקטיבי הישראלי ומתולדות האמנות האוניברסלית. עבודותיו מתכתבות לא פעם עם יצירותיהם של גדולי האמנות, כמו גם עם צילום עכשווי בן-ימינו, וכן עם קאנונים מיתולוגיים שונים ודימויים מעולם הקולנוע, המדיה והעיתונות, האופנה ועוד. נס מסית את הדימויים השאולים אל עבר קונטקסטים חדשים, ובדרך זו מצליח לייצר אמירה חדשה וביקורתית על מציאות חיינו. נס הציג בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות בישראל וברחבי העולם וזכה להכרה והצלחה נרחבת. עבודותיו של נס זיכו אותו בפרסים חשובים ביותר, בהם פרס הקרן האנגלו-ישראלית 1993, פרס שר המדע, התרבות והספורט לשנת 1999 ולשנת 2013, פרס קרן גוטסדינר לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב 2000, ופרס קונסטנטינר לצילום 2003. צילומיו נמצאים במיטב אוספי האמנות הציבוריים והפרטיים ברחבי העולם כולו, ומופיעים במכירות פומביות של אמנות בינלאומית (הצילום הסעודה האחרונה מתוך סדרת החיילים אף השיג מחיר שיא עבור יצירת צילום ישראלית בבית המכירות סות'ביס)

דוגמאות מהסדרה של נס, "הכפר":

 ורדי כהנא 

ורדי כהנא, ילידת תל אביב 1959, היא צלמת, אוצרת ומרצה לצילום, מוכרת ועטורת פרסים. כהנא מצלמת פורטרטים שיש בהם מבט מקומי, חברתי ואנתרופולוגי. יצירתה האמנותית כוללת עבודות בפורמטים משתנים, לדוגמה, תיעוד משפחתה הענפה בסדרה "משפחה אחת" שהוצגה במוזיאון תל אביב בשנת 2007, והוצגה במשך כעשר שנים במוזיאונים ברחבי העולם. "משפחה אחת" משקפת את הארכאולוגיה הפוליטית בארץ ומציירת את גווניה הרבים של החברה הישראלית.

הספר "פורטרט ישראלי" בהוצאת חרגול-עם עובד,2006 מאגד דיוקנאות של אנשי מפתח בחברה הישראלית. הסדרה ״מחזור 2007״ המוצגת במהלך שנת 2024 בתערוכה (בגלריה לאומנות עכשיווית רמת השרון) ובספר "מחזור 2007" בהוצאת אסיה.

הזליגה בין הפורטרט המגזיני לעולם האמנות והטשטוש בין התחומים שבעבר היו מובדלים, מקבלים משנה תוקף ביצירתה ומזינים האחד את האחר. עבודותיה האישיות מוצגות במוזיאונים ובגלריות בארץ ובעולם, וצילומי הפורטרטים שלה פורסמו במשך שלושה העשורים האחרונים במוספי העיתונים המובילים בארץ, ובכתבי עת בחו"ל.

כהנא היא כלת פרס סוקולוב - שניתן לראשונה על הישגים בצילום, ופרס משרד התרבות. פרס מפעל חיים בצילום של מוזאון ישראל בירושלים. עיטור מסדר הכבוד לאמנות, של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, כהנא היא הזוכה הראשונה בפרס צילום על שם ורנר וענת בראון מטעם מוזיאון ארץ ישראל תל אביב והקרן להנצחת מורשת ורנר וענת בראון (2024). תצלומיה נמצאים באוספים של: מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, אוסף משכנות שאננים בירושלים ובאוספים מוזאליים ופרטיים רבים בארץ ובחו"ל..

צילום מושגי
לצילום המושגי כינויים נפוצים נוספים: צילום רעיוני, צילום פוסט-מודרני, צילום עכשווי. (שני האחרונים פחות רצויים מאחר שהעכשווי של היום יוחלף בזמן מסוים בעכשווי אחר, גם "פוסט מודרני" מחר עשוי להתייחס לזרם חדש יותר).

 צילום אמנותי
שאלה זו עולה במשנה תוקף בעידן הצילום המושגי, שבו הערכים הקלאסיים של "יופי" ואסתטיקה אינם נחשבים. בעידן זה עולים קריטריונים חדשים כדי להתמודד עם שאלה זו.

צילום אומנותי, כפי שהוגדר על ידי אנשי המקצוע של האומנות (אוצרים, בעלי-גלריות, אנשי האקדמיה של האומנות, חוקרים, מנהלים במוזיאונים, מבקרי אומנות וכיוצ"ב) הוא צילום העומד בתנאים הבאים:
 הופק בידי אנשים הנחשבים אמנים על ידי אנשי המקצוע של האומנות.
 מוצג במוזיאונים, גלריות ושאר מקומות להצגת יצירות אומנות.
 דנים בו בספרים ובכתבי עת העוסקים באומנות.
הגדרה מלאה יותר היא צילום שעבר את מסננת הזמן.

 ריצ'רד פרינס ואיש המרלבורו 

ריצ'רד פרינס הוא צלם ואמן אמריקאי בולט בזרם הפוסט מודרני. שכפול צילומים שצולמו בידי אחרים וניכוסם (Appropriation art) בתהליך פרסום מחדש, התגבש כשפה אמנותית בשנות השבעים. פרינס צילם את הבוקרים שהופיעו בצילומי פרסומת של סיגריות מרלבורו בשבועונים של טיים-לייף, סילק מהם את הטקסט הנלווה, הגדיל אותם ומסגר אותם כעבודות אמנות שלו.

 שרי לוין בעקבות ווקר אוונס 
הצילום התעודי של ווקר אוונס בשפל הגדול הוא פרק חשוב בתולדות הצילום התיעודי. הניכוס של שרי לוין את צילומיו בשנת 1981 עוררה מהומה לא קטנה. קדמה לכך, ב-1977 תערוכה בניו יורק בה לוין הציגה 3 צילומים בהם נראים תצלומי אם וילדתה שלוין גזרה מכתבי עת והקרינה על דימויים של נשיאי ארצות הברית אותם גזרה משטרות כסף. ב-1981 היא צילמה את צילומיו של אוונס והציגה אותם בתערוכה בצמוד לצילומיו של אוונס, ללא כל טיפול או עיבוד, כך שלא ניכר כלל הבדל ביניהם והציגה אותם בתערוכה בשם After Walker Evans. (ניתן לראות דוגמה לשניהם כאן ו-כאן) זהו צילום מושגי המעלה את השאלה של מהו מקור? למי שייכת יצירה? הסדרה מתקשרת לשכפול האינסופי של דימוי יחיד כפי שמתאר וולטר בנימיןוגם למותו של המחבר ועלייתו של הצופה שמתאר רולאן בארט במות המחבר. יורשי הזכויות של אוונס הגישו תביעה בבית המשפט כנגד לוין על הפרת זכויות יוצרים. בית המשפט פסק שאכן זכויות היוצרים הופרו אך בטרם פורסם פסק הדין, גילה מוזיאון המטרופוליטן לאמנות עניין בסדרה, הציע הצעת פשרה שפרטיה לא פורסמו אך במסגרתה, התביעה בוטלה וסדרת הניכוס של לוין נכנסה לאוסף המוזיאון המכובד.

בשנת 2015 הציגה לוין תערוכה של צילומיה בהם צילמה 22 תצלומים של אוונס African Mask After Walker Evans.

 ראו גם 
 צילום
 מעבדת צילום
 ציר הזמן של הצילום  (באנגלית)
 Harvard's History of Photography Timeline
 The Evolution of Photography: From Daguerreotypes to Digital
 The History of Photography - Origin of Photography to Today

 לקריאה נוספת 
 צלמי הארץ - גיא רז
 Eugene Atget - Paris

 קישורים חיצוניים 

 הסבר מצולם על הכנת הלוח הרטוב


 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:היסטוריה של הצילום
קטגוריה:צלמים ישראלים
קטגוריה:צילום
קטגוריה:צילום ומדע
קטגוריה:צילום בארץ ישראל
קטגוריה:צילום בישראל
קטגוריה:צילום מוקדם בארץ ישראל
קטגוריה:צילום עירום