הגירת פלסטינים מרצועת עזה

הגירת פלסטינים מרצועת עזה היא עזיבה של אוכלוסייה פלסטינית מרצועת עזה למדינות אחרות. על פי הערכות תופעה זו התגברה מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה והסגר שהטילה ישראל בעקבותיה אולם אין מידע מדויק לגבי ממדי ההגירה.

 רקע 
לפני מלחמת העצמאות מנתה האוכלוסייה ברצועת עזה כ-71 אלף איש. בעקבות הגירת ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות גדלה אוכלוסיית רצועת עזה ביותר מפי שלושה, לכ-268 אלף איש, שרובם פליטים. מאז 1948 גדלה האוכלוסייה פי 7.8 והגיעה בשנת 2023 לכ-2.1 מיליון איש, שרובם עדיין מוגדרים פליטים אף שהם דור שני, שלישי ולעיתים אף רביעי לפליטי מלחמת העצמאות.

 תחת שלטון מצרים 

לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים בסוף שנת 1948 נשארה רצועת עזה בידי מצרים. על תושביה הוטל ממשל צבאי. מצרים ניהלה את הרצועה אך תושביה נותרו חסרי אזרחות, ותנועתם הייתה מוגבלת ותלויה בקבלת היתרים מיוחדים מהממשל. זאת בניגוד לירדן שסיפחה את הגדה המערבית והעניקה אזרחות לתושביה ודרכון ירדני שאפשר להם חופש תנועה בעולם. לאחר מהפכת הקצינים החופשיים במצרים, הונהגה רפורמה שאפשרה לתושבי הרצועה ללמוד בחינם באוניברסיטאות במצרים, ואף הובטחה להם משרה בשירות הציבורי. אלפי פלסטינים ניצלו את ההזדמנות לזכות בהשכלה גבוהה, ורבים מהם מצאו תעסוקה במדינות המפרץ.

 תחת מדינת ישראל 

במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את רצועת עזה מידי מצרים, כמו גם שטחים נרחבים בסיני, רמת הגולן, יהודה ושומרון ומזרח ירושלים. בממשלת ישראל היה קונצנזוס שרצועת עזה תישאר בשליטה ישראלית עד שתסופח באופן רשמי, היות שנכללה בגבולות ארץ ישראל המנדטורית ואף מדינה אחרת לא טענה לריבונות עליה, בניגוד ליהודה ושומרון שעתידם היה שנוי במחלוקת בקרב הממשלה, והוחלט לדחות את הדיון במעמדה. אך בעוד הממשלה החליטה על סיפוח מזרח ירושלים, היא נמנעה מהחלטה על סיפוח מיידי של הרצועה משום שחששה לתת אזרחות ל-400 אלף תושביה, מחציתם פליטי 1948. בהתאם לכך, במשך כשנה ניסתה ממשלת ישראל לצמצם ככל האפשר את מספר הערבים החיים ברצועת עזה, ובפרט את אוכלוסיית הפליטים, באמצעות תוכנית ששימרה ברצועה במכוון רמת חיים נמוכה ורמת אבטלה גבוהה, וסיפקה תמריצים למשפחות וליחידים תמורת הגירתם מעזה, בעיקר לירדן. בראש הגוף האחראי לביצוע התכנית עמדה עדה סרני. בעקבות פעולת כראמה החליטה ממשלת ירדן ביולי 1968 לאסור מעבר של אנשים מרצועת עזה לשטחה, וההגירה מהרצועה נפסקה כמעט לחלוטין. בנוסף, הקרב בכראמה הפך לסמל בציבור הפלסטיני, וההתנגדות הפלסטינית החמושה נגד כוחות צה״ל ברצועת עזה התגברה. לאור זאת אימצה ישראל מדיניות לפיתוח כלכלי ברצועה כדי ליצור תעסוקה ורווחה שירחיקו את האוכלוסייה מההצטרפות לההתנגדות המזוינת. עד סוף 1968 היגרו מהרצועה יותר מ-31 אלף איש, כ-8% מהאוכלוסייה.

אף על פי שהתכנית לא השיגה את מטרותיה הדמוגרפיות, למדיניות ההגירה הישראלית הייתה השפעה ארוכת טווח על הדמוגרפיה הפלסטינית ברצועת עזה. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 94,200 עזתים (23.5% מאוכלוסיית הרצועה ב-1967) עזבו את הרצועה בין השנים 1968–1987. היות שיותר גברים מנשים עזבו על מנת למצוא פרנסה, הוטה היחס בין המינים: ב-1973, למשל, רק 41% מהעזתים בגילאי 25–49 היו גברים.

בתקופת הטרור ברצועת עזה בתחילת שנות ה-70 וכהונתו של אריאל שרון כאלוף פיקוד דרום, הוביל שרון מדיניות של טרנספר, במהלכה הובלו בכל שבוע במשאיות תושבים מעזה לגבול ירדן–ישראל באזור הערבה והועברו בכפייה לירדן. יצחק איני עבאדי היה מושל רצועת עזה באותה עת, וביקש ממשה דיין להורות לשרון להפסיק מדיניות זו.

בעוד שבשנות ה-70 וה-80 ההגירה הייתה לרוב אינדיבידואלית, בשנות ה-90 היא כללה משפחות שלמות. לרוב הבעלים היגרו ראשונים, ונשותיהם הצטרפו אליהם זמן קצר לאחר מכן. בדרך כלל חזרו הנשים והילדים לאחר שהות מוגבלת של מספר שנים, מתוך רצון לגדל את הילדים בדרך מסורתית ולשמור על זהותם הלאומית. אחרים חוזרים על מנת להתחתן או משום שחוזה עבודתם הסתיים.

 מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה 

לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה בשנת 2007 הטילו ישראל ומצרים סגר על הרצועה. תחת חמאס עלתה האבטלה ברצועה לכ-40% בממוצע, ובקרב הצעירים כ-70%, כ-60% מתחת לקו העוני והעדר תקווה הובילו לנטישת הרצועה, אולם אין מידע מדויק לגבי ממדי ההגירה. על פי המרכז למורשת המודיעין יצאו מהרצועה מ-2007 עד 2023 כ-250–350 אלף תושבים. לעומת זאת, על פי ספר העובדות העולמי, היה שיעור ההגירה מהרצועה בשנים הללו 0–0.5%. נתוני ה-CIA מציינים לשנת 2023 מאזן הגירה שלילי של 3.8 ל-1,000 תושבים, המקביל לכ-8,000 בשנה.

בסקרי דעת קהל שבוצעו בשנים 2021, 2023, לפני פתיחת מלחמת חרבות ברזל, ענו 31-33% מהנשאלים ברצועת עזה שהם חושבים על הגירה. היעדים הרצויים ביותר של המשיבים היו טורקיה, גרמניה, קנדה, ארצות הברית וקטר. 30% מהחושבים על הגירה אמרו שיהגרו גם באופן בלתי חוקי.

 מלחמת חרבות ברזל 
במהלך מלחמת חרבות ברזל מצרים סגרה את הגבול עם הרצועה כך שלא התאפשר לפלסטינים לצאת מהרצועה. למרות זאת, יצאו דרך המעבר מאות עזתים מדי יום.

עד סגירת מעבר רפיח ב-6 במאי 2024 יצאו כ-5,000 עזתים, חולים ומלוויהם, לקבלת טיפול רפואי במדינות אחרות. מאז, עד תחילת יולי 2024 יצאו כמה עשרות בני אדם לצורך קבלת טיפול רפואי, דרך מעבר כרם שלום. ב-1 ביולי 2024 התחייבה הממשלה בפני בג"ץ שתקים מנגנון שיאפשר יציאת עזתים לצורך קבלת טיפול רפואי מחוץ לישראל. ב-30 ביולי 2024 יצאו 148 חולים ומלוויהם לקבלת טיפול רפואי באיחוד האמירויות. ב-15 באוגוסט 2024 דווח על 26 עזתים שיצאו לקבלת טיפול רפואי בירדן. בתחילת נובמבר 2024 הוטסו 231 עזתים לאיחוד האמירויות ולרומניה לצורך קבלת טיפול רפואי.

הצהרות ישראליות ואמריקאיות
הצהרות ישראליות
במקביל הועלו בישראל הצעות ל"עידוד הגירה מרצון" של פלסטינים. למשל, מסמך של משרד המודיעין בראשות גילה גמליאל ממליץ על עידוד הגירה של תושבי עזה לסיני. חברי ועדת החוץ והביטחון דני דנון (הליכוד) ורם בן ברק (יש עתיד), פרסמו מאמר בעיתון "וול סטריט ג'ורנל", בו קראו לגבש תוכנית שתאפשר הגירת פליטים מרצועת עזה למדינות שיסכימו לקלוט אותם. במהלך 2024 הביעו השרים סמוטריץ' ובן גביר תמיכה בעידוד הגירה של פלסטינים מרצועת עזה. גם תנועת המילואימניקים פעלה מראשית המלחמה לקידום תוכנית לעידוד הגירה מרצון של תושבי עזה. בדצמבר 2024 לקראת עליית ממשל טראמפ, נפגשו נציגי התנועה בוושינגטון עם עשרות חברי קונגרס והציגו בפניהם את התוכנית.

ב-11 במאי 2025 ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו התייחס למצב ברצועת עזה ואמר כי "אנחנו הורסים עוד ועוד בתים, אין להם לאן לחזור. התוצאה היחידה המתבקשת תהיה רצון של העזתים להגר אל מחוץ לרצועה. הבעיה העיקרית שלנו היא במדינות קולטות".

תוכנית טראמפ לפינוי רצועת עזה

תוכנית טראמפ לפינוי רצועת עזה (שרבים רואים בה תוכנית טרנספר) היא תוכנית שעליה הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ במסיבת עיתונאים עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ב-4 בפברואר 2025. הרעיון הוא פינוי רצועת עזה מתושביה, כ-2 מיליון איש, והחלת שלטון אמריקאי שיתמקד בשיקום הרצועה בעקבות הרס התשתיות במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל. ההצעה התקבלה בחום על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושאר חברי ממשלת ישראל, ועוררה גל של גינויים מצד מנהיגים ברחבי העולם, כולל מדינות שהוזכרו על ידי טראמפ כיעדים שאליהם יפונו הפלסטינים.

ב-29 בספטמבר 2025 בוטלה דה פקטו תוכנית טראמפ לפינוי רצועת עזה עם הצגת תוכנית 21 הנקודות. התכנית החדשה מעודדת את הפלסטינים להישאר ברצועת עזה ומבטלת למעשה את התוכנית הקודמת שהוצגה בפברואר.

קליטת עזתים במדינות אחרות
כמה מדינות הביעו הסכמה לקלוט מספר קטן של פליטים, בדרך כלל כאלה שיש להם קרובי משפחה במדינה.

בינואר 2024 הודיעה קנדה כי תאפשר 1,000 ויזות ומקלט בקנדה לשלוש שנים לקרובי משפחה של פלסטינים בעלי אזרחות קנדית. בהמשך הועלה מספר הויזות ל-5,000. עד תחילת אוקטובר 2024 הוגשו יותר מ-4,200 בקשות להגירה, 698 מהם אושרו ויותר מ-300 עזתים הגיעו לקנדה. בינואר 2025 דווח שאושרו 4,782 בקשות ומתוכם 616 בני אדם הגיעו מעזה לקנדה.

במרץ 2024 הודיעה גרמניה על מוכנות לקלוט 147 עזתים.

במאי 2024 אמר דיאב אל-לוח, שגריר הרשות הפלסטינית במצרים, שלהערכתו כ-100,000 מתושבי עזה עברו באופן זמני למצרים במהלך המלחמה, וביקש להנפיק עבורם אישורי שהייה שיהיו בתוקף עד שיוכלו לשוב לביתם.

ב-26 במרץ 2025 פורסם כי פיילוט ראשון של עידוד הגירה מרצון ברצועת עזה התחיל ב-25 במרץ, כאשר 100 עזתים יצאו מהרצועה לעבוד באינדונזיה. על פי הפרסום, האחראי לפרויקט הוא מתאם פעולות הממשלה בשטחים, אלוף רסאן עליאן, והמערך שתחתיו. בנוסף פורסם שמתחילת המלחמה עזבו 35 אלף פלסטינים את עזה לצמיתות.

עד ליולי 2025 התנהלו מגעים עם מספר מדינות באפריקה, אך אף אחת מהן לא הסכימה לקלוט פליטים מרצועת עזה.

בדצמבר 2025 פורסם כי היוזמה לפנות את תושבי הרצועה למדינות אחרות ירדה מהפרק בשל סירוב עולמי וכיוון שטראמפ נסוג מהרעיון אחרי ביקורת קשה שספג.

 קישורים חיצוניים 





 הערות שוליים 

קטגוריה:רצועת עזה
קטגוריה:הגירה