אה"מ קינג ג'ורג' החמישי (1939)

אה"מ קינג ג'ורג' החמישי הייתה האונייה המובילה של חמש אוניות המערכה הבריטיות מסדרת קינג ג'ורג' החמישי של הצי המלכותי. קינג ג'ורג' החמישי, שהונחה בשנת 1937 ונכנסה לשירות בשנת 1940, פעלה במהלך מלחמת העולם השנייה בכל שלוש זירות המלחמה הימיות הגדולות, האוקיינוס האטלנטי, הים התיכון והאוקיינוס השקט, ופעלה כחלק מצי הבית הבריטי וצי האוקיינוס השקט. במאי 1941, יחד עם אה"מ רודני, קינג ג'ורג' החמישי הייתה מעורבת במצוד ובמרדף אחר אוניית המערכה ביסמרק, ובסופו של דבר גרמה לנזק חמור שהוביל לטביעת כלי השיט הגרמני. ב-1 במאי 1942 המשחתת אה"מ פנג'בי טבעה לאחר התנגשות עם קינג ג'ורג' החמישי בתנאי ערפל. קינג ג'ורג' החמישי השתתפה במבצע האסקי (נחיתות בעלות הברית בסיציליה) והפגיזה את האי לבאנצו ואת נמל טרפאני. היא גם ליוותה חלק מהצי האיטלקי שנכנע, שכלל את אוניות המערכה אנדראה דוריאה ודואיליו, למלטה. בשנת 1945 קינג ג'ורג' החמישי השתתפה במבצעים נגד היפנים באוקיינוס השקט.

קינג ג'ורג' החמישי הפכה לאוניית הדגל של צי הבית הבריטי ב-1 באפריל 1941, היא נשארה כזו במהלך שארית המלחמה והפכה לספינת הכשרה בנובמבר 1947.

 תכנון 
 מאפיינים כלליים 
קינג ג'ורג' החמישי נבנתה על ידי ויקרס-ארמסטרונג במספנת הצי ווקר, ניוקאסל על הטיין; היא הונחה ב-1 בינואר 1937, הושקה ב-21 בפברואר 1939 ונכנסה לשירות ב-11 בדצמבר 1940. האונייה הייתה באורך כולל של , רוחב של  ושוקע של . הדחק האונייה היה 38,031 טון בריק ו-42,237 טון בטעון. לאחר השיפוץ שלה ב-1944, ההדחק שלה היה 39,100 טון בריק, ו-44,460 טון בטעון. היא יכלה לשאת 3,918 טון מזוט, 192 טון סולר, 256 טון מי הזנה רזרביים ו-444 טון מים מתוקים. בהתבסס על צריכת הדלק המיועדת, הטווח שלה היה: 4,000 מיילים ימיים (7,400 ק"מ) במהירות 25 קשרים (46 קמ"ש), 10,250 מיילים ימיים (18,980 ק"מ) במהירות 15 קשרים (28 קמ"ש) ו-14,400 מיילים ימיים (26,700 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). עם זאת, בפועל צריכת הדלק הייתה גבוהה בהרבה, ובמהירות של 16 קשרים (30 קמ"ש) הטווח בפועל היה כ-6,300 מיילים ימיים (11,700 ק"מ) עם קצבת עתודה של חמישה אחוזים. האונייה תוכננה במסגרת המגבלות ההדוקות של 35,000 טון של האמנה הימית של וושינגטון, אך השירות בזמן מלחמה חייב חריגה מההדחק המתוכנן, דבר שצמצם משמעותית את גובה הבולט והשפיע על כושר השיט. הדבר הורגש במיוחד בחרטום שכבר היה נמוך יחסית – בשל הציפה הנמוכה, החרטום נטה להישטף בגלים גם בים בינוני, כאשר נתזים כיסו את שני הצריחים הקדמיים. ים סוער היה עלול להציף את צריח "A", ולהרטיב גם את אנשי הצוות וגם את הציוד שבתוכו.

 הנעה 
קינג ג'ורג' החמישי הייתה מצוידת בשמונה דוודים של אדמירליטי. תצורה זו הייתה מעט יותר קונבנציונלית מסדרת נלסון הקודמת, עם חדרי דוודים ממוקמים זה לצד זה וכל זוג משויך לחדר טורבינות מאחוריהם. משטח החימום הכולל של חדרי הדוודים בקינג ג'ורג' החמישי היה 78,144 רגל רבוע (7,259.8 מטרים רבועים). הדוודים במשקל 416 טון הפיקו יותר מ-100,000 כוחות סוס (75,000 קילוואט), והעניקו מהירות מרבית של 28 קשר. שמונת הדוודים היו חסכוניים יותר בחלל ובדלק מאשר עשרים וארבעה הדוודים בסיירת המערכה אה"מ הוד. פחות דוודים, אך גדולים יותר, הורידו את המשקל ליחידת חום שנמסרה, וכך גם הגבירו את יעילות הדוד וצריכת דלק ליחידת שטח משטח חימום. זה הפך את קינג ג'ורג' החמישי לאוניית המערכה המהירה ביותר בצי הבריטי אך איטית יותר מאוניות הראשה הגרמניות, הצרפתיות או האיטלקיות החדשות, או מסיירות המערכה הוד, ריפאלס ורינואון.

לקינג ג'ורג' החמישי היו ארבע סטים של טורבינות פארסונס. שתי טורבינות עיקריות היו מסודרות בסדרה והניעו צילינדר דרך גלגלי שיניים סליליים כפולים. במעטפת הפליטה של טורבינת הלחץ הנמוך שולבה טורבינת צד, וטורבינת שיוט חוברה ישירות לטורבינת הלחץ הגבוה. המהירות המתוכננת הייתה 28.5 קשרים בתפוסה סטנדרטית ו-27.5 קשרים במעמס מלא בתפוקה רגילה; המהירויות המתאימות במצב עומס יתר היו 29.25 ו-28.25 קשרים בהתאמה. יחידת הטורבינה הייתה מסוג מהירות נמוכה (2,257 סל"ד) מחוברת לגלגל הפחתה בודד שהפיק 236 סל"ד בציר המדחף.

 חימוש 
 סוללה ראשית 
שמאל|ממוזער| פנים אחד מהצריחים בקוטר 14 אינץ', מבט קדימה ממעלית הטעינה
המגבלות ההדוקות של הסכם הצי של וושינגטון העלו אתגרים רבים והצריכו פשרות קשות אם יעמדו בהם. כדי למנוע מהסדרה לאבד את הבכורה על ידי האוניות החדשות של ציים זרים, במיוחד מכיוון שבאמצע שנות ה-30 ויתרו על האמנה יפן ואיטליה, כתב צ'רצ'יל לורד האדמירליות הראשון ב-1936, והביע התנגדויות נחרצות לחימוש המוצע של עשרה תותחי 14 אינץ'. הצעתו הייתה לתשעה תותחי 16 אינץ'. עם זאת, כאשר הושלמה קינג ג'ורג' החמישי היא נשאה עשרה תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ). הם הורכבו בצריח תאום אחד של סימן II מקדימה ושני צריחים מרובעים של סימן III, אחד מקדימה ואחד מאחור. הם יכלו להיות מוגבהים ב-40 מעלות ומונמכים ב-3 מעלות. קשתות הסיבוב היו: צריח "A", 286 מעלות; צריח "B", 270 מעלות וצריח "Y", 270 מעלות. הסיבוב וההגבהה הושגו באמצעות הנעה הידראולית, בקצב של 2 ו-8 מעלות לשנייה, בהתאמה. מטח דופן של כל התותחים שקל 15,950 פאונד; היה ניתן לירות מטח כל 30 שניות. הצריחים המרובעים שקלו 1,582 טון, והצריח הדו-קני 915 טון. הצריחים עוצבו על ידי חברת Vickers Armstrong's Elswick Works, אך סטים של כל סוג של ציוד יוצרו על ידי Vickers Armstrongs בבארו. הושקע כמות ניכרת של מאמץ עיצובי כדי להפוך את הצריחים אטומים ככל האפשר. זה סיבך את התכנון המכני של הצריחים, במיוחד את הצריחים המרובעים. עקב מרווחים לא מספיקים ומנגנוני קישור מעוותים מעט, כשלים במנעולי הבטיחות המורכבים ברצף הטעינה לאמצעי זהירות נגד רשף גרמו לחסימות במהלך תרגילים ואימון ירי. במהלך קיץ 1941 שונו צריחי החימוש העיקריים וחיבורי הצריחים של אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי כדי לתקן את הכשלים המבצעיים שהתגלו במהלך המבצע האחרון של ביסמרק. קינג ג'וקג' החמישי השתמשה בלוח בקרת אש של אדמירליות סימן IX כדי לשלוט על החימוש העיקרי שלה.

 סוללה משנית 
שמאל|ממוזער| אחד מצריחי התותחים הראשיים של QF 5.25 אינץ' בשנת 1945
החימוש המשני כלל 16 תותחי 5.25 אינץ' (133 מ"מ) בשמונה צריחים דו-קניים, במשקל 81 טון כל אחד. הם קובצו בארבע פינות המצודה, עם צריח תאום על הסיפון הראשי ועוד אחד מעליו קרוב יותר באמצע האונייה. פיזור זה העניק קשתות אש טובות יותר, חופש מפיצוץ, הפרדה רבה יותר של המחסנים וסידור טוב יותר של אספקת התחמושת. הכיפות לצריחים אלו הסתובבו על הסיפון העליון או על הסיפון; בין תושבות סיפון שנסעו בשבילי גלילה על הסיפון המשוריין. זה איפשר אש במסלול שטוח או בזווית גבוהה. הטעינה הייתה חצי אוטומטית, קצב האש הרגיל היה עשרה עד שנים עשר פגזים לדקה. הטווח המרבי של תותחי Mk I היה  בהגבהה של 45 מעלות, התקרה נגד מטוסים הייתה . ניתן היה להגביה את התותחים ל-70 מעלות ולהנמיך אותם ל-5 מעלות. עם זאת, התותחים יכלו לירות בפועל רק שבעה עד שמונה פגזים בדקה, בשל משקלו הרב של הפגז והעובדה שהפגז בקוטר 5.25 אינץ' היה קבוע למחצה, מה שחייב את הצוות להעמיס בנפרד את המטען והפגז לתוך מכנס התותח. קינג ג'ורג' החמישי הציגה את מערכת בקרת זווית גבוהה Mark IVGB לצי המלכותי, שיחד עם מנהל ה-Mk IV Pom-Pom, היה חלוץ השימוש ביחידת קצב הג'יירו.

 סוללה נגד מטוסים 
לקינג ג'ורג' החמישי היו ארבעה צריחי מקלעים מרובעים בקוטר 0.5 אינץ', אך בשנת 1939 הוחלפו אלה בשני צריחי תותחי פום-פום מסוג Mark VI. בשנת 1940, כדי להילחם במתקפה אווירית, הותקנו ארבעה צריחי קליעים לא מסובבים, על צריח "B", שניים על צריח "Y", אחד החליף צריח פום-פום שהתווסף ב-1939 בירכתיים. תותחי הפום-פום שהותקנו בקינג ג'ורג' החמישי תוכננו ויוצרו על ידי ויקרס ארמסטרונגס כתוצאה מדרישה שלאחר מלחמת העולם הראשונה לצריחים מרובי קנים שהיו יעילים נגד מפציצים מטווח קצר או מטוסי טורפדו. הדגם הראשון, שנבדק ב-1927, היה עדיף על כל מה שפותח במדינות אחרות באותה תקופה ובשנת 1938 ל-Mark VI* היה מהירות לוע של 2,400 רגל לשנייה, קדח של 1.594 אינץ' ואורך קנה של 40 קליבר. הם ירו פגזים במשקל  בקצב של 96–98 כדורים לדקה לאש מבוקרת ו-115 פגזים לדקה לאש אוטומטית. הטווח של ה-Mark VI* היה , במהירות לוע של 2,300 רגל בשנייה. צריח ה-Mark VI שקל 16 טון. הצריח המרובע Mark VII שקל 10.8 טון אם הופעל בעזרת חשמל; ניתן היה להגביה אותו ל-80 מעלות ולהנמיך אותו ל-10 מעלות בקצב של 25 מעלות לשנייה, שהיה גם קצב סיבוב הצריח. אספקת התחמושת הרגילה על סיפון ה-Mark VI הייתה 1,800 פגזים לקנה. קינג ג'ורג' החמישי הציגה את מנהל בקרת האש של תותחי הפום-פום Mk IV לצי המלכותי בשנת 1940, והפכה לאונייה הראשונה בעולם הכוללת מעקב גירוסקופי אחר מטרות במנהלי נ"מ טכימטריים.

 היסטוריית שירות 
קינג ג'ורג' החמישי, הראשונה בסדרה שלה שהושלמה, נכנסה לשירות במספנה והפליגה לרוזית' שבסקוטלנד ב-16 באוקטובר 1940; שם היא העלתה על סיפונה את התחמושת והחלה בניסויי הים שלה. עד סוף השנה היא הצטרפה לצי הבית בסקפה פלו. היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי בתחילת 1941 כדי לקחת את לורד הליפקס, השגריר בארצות הברית, לאנאפוליס וחיפתה על שיירה לכיוון מזרח בשובה, כשהיא חזרה לסקפה פלו ב-6 בפברואר. המשימה הבאה שלה הייתה לספק חיפוי מרחוק למבצע קליימור, הפשיטה של הנחתים המלכותיים על איי לופוטן מול החוף הצפון-מערבי של נורווגיה. היא ליוותה שיירות אטלנטיות נוספות, HX 104 ו-HX 115 במהלך מרץ 1941.

 הקרב עם ביסמרק 
כשאוניית המערכה הגרמנית ביסמרק יחד עם הסיירת הכבדה פרינץ אויגן פרצה לאוקיינוס האטלנטי, קינג ג'ורג' החמישי הפליגה ב-22 במאי 1941 עם נושאת המטוסים ויקטוריוס ואחת עשרה סיירות ומשחתות לתמיכה בסיורי הסיירות מול איסלנד. קינג ג'ורג' החמישי הייתה אוניית הדגל של האדמירל סר ג'ון טובי, שפיקד על הכוח. קינג ג'ורג' החמישי עדיין הייתה 260–350 מיילים ימיים (480–640 ק"מ) משם בבוקר 24 במאי, כשהספינה האחות פרינס אוף ויילס וסיירת המערכה הוד העסיקו את ביסמרק וגם את פרינץ אויגן. הוד הוטבעה ופרינס אוף ויילס ניזוקה כאשר ספגה באש הן מביסמרק והן מפרינץ אויגן ונאלצה לסגת. ביסמרק, למרות שניזוקה, המשיכה דרומה עם פרינץ אויגן.

הבריטים איתרו מחדש את ביסמרק בשעה 10:30 ב-26 במאי, כאשר סירה מעופפת קטלינה של פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי ראתה אותה, לכיוון הנמל הצרפתי ברסט. רודני וקינג ג'ורג' החמישי היו עדיין 110 מיילים ימיים (200 ק"מ) בערך משם. נושאת המטוסים ארק רויאל קיבלה הוראה לצאת במתקפה אווירית, ובשעה 22:25 מפציצי הטורפדו שלה, טייסת של פיירי סורדפיש פגעו בביסמרק, האטו אותה ותקעו את ההגה שלה, ואילצו אותה לפנות חזרה אל האוקיינוס האטלנטי, הרחק מהנמל הבטוח. בשעה 15:00 רודני הצטרפה לקינג ג'ורג' החמישי והם שמרו על מהירות של 22 קשר - שזה היה כמעט מהירות מקסימלית עבור רודני. לקינג ג'ורג' החמישי נותרו רק 32 אחוזים מהדלק שלה בעוד שלרודני היה מספיק דלק כדי להמשיך את המרדף במהירות גבוהה עד 8:00 למחרת.

אדמירל טובי סימן לרודני את תוכנית הקרב שלו ממש לפני הזריחה ב-27 במאי; היא הייתה חופשית לתמרן באופן עצמאי כל עוד היא התאימה באופן כללי לתנועות קינג ג'ורג' החמישי. שתי האוניות היו אמורות לצמצם את הטווח ל- מהר ככל האפשר, ואז לפנות כדי לירות מטחי דופן.

בשעה 08:15 הסיירת נורפוק הבחינה בביסמרק ופנתה מחוץ לטווח. עד מהרה היא ראתה את האוניות הבריטיות האחרות מהרבע הימני שלה, והודיעה להן שהמרחק של ביסמרק הוא בערך  לדרום מערב. עד 08:43 קינג ג'ורג' החמישי ראתה את ביסמרק באופק, במרחק של . ארבע דקות לאחר מכן פתחה רודני באש. קינג ג'ורג' החמישי הלכה בעקבותיה תוך פחות מדקה. ביסמרק הגיבה כמעט מיד, כשהיא מכוונת על רודני מהמטח השני שלה. עד 08:59 קינג ג'ורג' החמישי צמצמה את הטווח ל- וכל תותחי ה-14 אינץ' שלה ירו; רודני ירתה פגזי 16 אינץ'. ביסמרק ריכזה את כל התותחים שנותרו בקינג ג'ורג' החמישי, אבל רק מדי פעם פגזים התקרבו אליה. בשעה 09:14 קינג ג'ורג' החמישי, בטווח של , פתחה באש עם תותחי ה-5.25 אינץ' שלה, ורודני עברה למרחק של .

בשעה 09:27 פגז שפגע בביסמרק חדר למכונות ההידראוליות בצריח 'אנטון' והשבית אותו, מה שגרם לתותחים להנמיך להנמכה מרבית. החלק העליון שלה נהרס, ואש גדולה בערה באמצע האונייה. לאחר ירי קבוע במשך למעלה מ-30 דקות, ללא כל בעיות, החלה קינג ג'ורג' החמישי, בשעה 09:27, להיתקל בבעיות עם הסוללה הראשית, ומאותה נקודה ואילך כל תותח החמיץ לפחות מטח אחד עקב כשלים במנעולי הבטיחות למניעת רשף ומפני חסימות הזנה של תחמושת. בשעה 10:21, כשביסמרק שותקה והיה ברור שתטבע, אדמירל טובי הורה לסיירת דורסטשייר לסיים אותה עם טורפדו. קינג ג'ורג' החמישי ירתה 339 פגזי 14 אינץ' (356 מ"מ) ומעל 700 פגזי 5.25 אינץ' (133 מ"מ) במהלך הקרב. מכיוון שגם רודני וגם קינג ג'ורג' החמישי היו חסרות דלק, הם חזרו לנמל במהירות של , בליווי 11 משחתות לשמירה מפני התקפות אוויריות או צוללות גרמניות. למחרת, לאחר שהליווי הצטמצם לשלוש משחתות, ארבעה מטוסים גרמניים אכן תקפו אך לא קלעו פגיעות באוניות. גם קינג ג'ורג' החמישי וגם רודני חזרו לנמל בשלום, אבל המשחתת מאשונה, שנשלחה קדימה לתדלק, הופצצה וטבעה.
שמאל|ממוזער| נזק לחרטום של אה"מ קינג ג'ורג' החמישי, לאחר התנגשותה עם אה"מ פנג'בי בערפל צפוף ב-1 במאי 1942, בסיידיספיורד, איסלנד.

 נזק התנגשות 
לאחר תיקונים והתאמות של התותחים שלה, קינג ג'ורג' החמישי תקפה את הספנות הגרמנית בפיורד גלום, נורווגיה, באוקטובר 1941. לאחר מכן חיפתה על שיירות לרוסיה. ב-1 במאי 1942 היא פעלה עם USS וושינגטון כמלווה לשיירה PQ 15, והתנגשה עם המשחתת אה"מ פנג'בי, שתמרנה כדי להימנע ממוקש וחצתה את חרטומה בערפל צפוף. פנג'בי נחתכה לשניים וטבעה;  מהחרטום של קינג ג'ורג' החמישי נפגמו קשות. קינג ג'ורג' החמישי נכנסה למספנת גלדסטון בליברפול ב-9 במאי לצורך תיקונים על ידי קאמל ליירד, וחזרה לסקפה פלו ב-1 ביולי 1942. אוניית המערכה לא עזבה את סקפה פלו עד 18 בדצמבר, כאשר סוף סוף חזרה בשירות הליווי בשיירות, וסיפקה חיפוי מרוחק לשיירה הארקטית JW 51A.

 פעולות בים התיכון 
במאי 1943, קינג ג'ורג' החמישי הועברה לגיברלטר כהכנה למבצע האסקי. קינג ג'ורג' החמישי והאונייה האחות שלה האו הוקצו לקבוצת העתודה כשהמבצע יצא לדרך ב-1 ביולי. שתי האוניות הפגיזו את טרפאני בסיציליה ב-12 ביולי וגם סייעו להתגונן מפני תקיפה אווירית בזמן שהייתה באלג'יר לפני יציאתם למבצע מפולת שלגים, (פלישת בעלות הברית לאיטליה). שתי האוניות הפגיזו גם את האיים לבנצו ופביניאנה, ולאחר מכן היו בקבוצת העתודה לנחיתות בסלרנו שהחלה ב-9 בספטמבר. קינג ג'ורג' החמישי ליוותה חלק מהצי האיטלקי, כולל אוניות המערכה אנדראה דוריה ודואיליו, למלטה לאחר שביתת הנשק ויחד עם האו סיפקה חיפוי לדיוויזיה המוטסת הראשונה שהועברה לטרנטו בתמיכה במבצע סלפסטיק מ-9 עד 11 בספטמבר יחד עם הסיירת USS Boise והמקשת המהירה אה"מ אבדיאל. לאחר מכן ליוותה אוניית המערכה כוח ימי שכבש את בסיס הצי האיטלקי בטרנטו. מאוחר יותר היא ליוותה ספינות איטלקיות שנכנעו ממלטה לאלכסנדריה. לאחר שהפגיזה עמדות גרמניות במהלך הנחיתות בסלרנו, חזרה קינג ג'ורג' החמישי לממלכה המאוחדת.

 פעולות באוקיינוס השקט 
שמאל|ממוזער|300x300 פיקסלים| קינג ג'ורג' החמישי בנמל טוקיו בשנת 1945. USS מיזורי ונושאת המטוסים אסקס נראות ברקע.
קינג ג'ורג' החמישי שהתה בליברפול לצורך שיפוץ ממרץ עד יוני 1944; הוא כלל התקנת ציוד מכ"ם נוסף, הוספת תותחים נגד מטוסים, שיפור הלינה ואוורור. ב-28 באוקטובר 1944 הפליגה קינג ג'ורג' החמישי מסקפה פלו בפיקודו של האדמירל סר ברוס פרייזר כדי להצטרף ליחידות אחרות של הצי המלכותי שהתאספו בטרינקומלי בציילון. עצירה באלכסנדריה בדרך אפשרה לה לערוך גיחה למלוס בים האגאי כדי להפגיז עמדות גרמניות. ב-1 בדצמבר היא חידשה את מסעה מזרחה, והגיעה לטרינקומלי ב-15 בדצמבר. קינג ג'ורג' החמישי יצאה לים שוב ב-16 בינואר 1945. השייטת, המכונה TF 63, כללה את קינג ג'ורג' החמישי, נושאות המטוסים אילוסטריוס, אינדומיטבל, אינדפטיגבל ו-ויקטוריוס, ארבע סיירות ועשר משחתות. השלב הראשון של המסע כלל את מסע 11,000 המיילים הימיים לסידני; בדרך תקף הכוח בתי זיקוק בסומטרה במבצע מרידיאן. הם גם תרגלו מילוי מחדש בים והביסו מתקפה אווירית יפנית, כאשר צוותי הנ"מ של קינג ג'ורג החמישי הפילו מיצובישי קי-21 אחד.

לאחר מכן הצטרפו להאו וצוות המשימה 57 שהוגדר מחדש, צי האוקיינוס השקט הבריטי שוב היה מעורב בפעולות בסוף מרץ 1945, כאשר פתח בהתקפות על שדות התעופה סקישימו-גונטו, משימה שחזרה עליה בתחילת מאי. ב-4 במאי 1945 קינג ג'ורג' החמישי הובילה אוניות מערכה וסיירות בהפגזה של 45 דקות של מתקני אוויר יפנים באיי ריוקיו. כאשר בעלות הברית התקרבו למולדת היפנית, קינג ג'ורג' החמישי נשלחה באמצע יולי להצטרף לאוניות המערכה של הצי של ארצות הברית בהפגזה של מתקנים תעשייתיים בהיטאצ'י. קינג ג'ורג' החמישי ירתה 267 פגזים מתותחי ה-14 אינץ' שלה במהלך המבצע הזה. לאחר מכן המשיך כוח המשימה להממאצו בדרום הונשו, שם ביצעה הפגזה נוספת של מפעלי תעופה. במהלך המערכה באוקינאווה, אוניית המערכה תמכה בארבע נושאות מטוסים מהירות של צי האוקיינוס השקט הבריטי. הפעולה ההתקפית האחרונה שלה הייתה הפגזת לילה של הממאצו ב-29 וב-30 ביולי 1945.

עם הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי והכניעה שלאחר מכן, קינג ג'ורג' החמישי עברה עם יחידות אחרות של צי האוקיינוס השקט הבריטי אל מפרץ טוקיו כדי להיות נוכחת בטקסי הכניעה.

 פעילות לאחר המלחמה 
ממוזער| אמצע האונייה בשנת 1945
בינואר 1946 היא העבירה את הדוכס והדוכסית מגלוסטר לביקור רשמי באוסטרליה, וחזרה לפורטסמות' במרץ. היא הייתה אוניית הדגל של צי הבית עד דצמבר 1946, לאחר שהפכה לספינת אימונים.

הקריירה הימית הפעילה של קינג ג'ורג' החמישי הופסקה על ידי הצי המלכותי ביוני 1950, כאשר היא והאוניות האחיות שלה שנותרו בחיים נכנסו לעתודה והושמו בנפטלין. קינג ג'ורג' החמישי הייתה ספינת המלחמה הגדולה הראשונה שהשתמרה בצורה זו. זה היה כרוך באיטום החימוש, המכונות והדודים מפני רטיבות והתקנת מסיר לחות לאורך כל הדרך. בדצמבר 1955 היא שודרגה לעתודה מורחבת וב-1957 התקבלה ההחלטה לגרוט את ארבע האוניות. בשנה שלאחר מכן הועברה קינג ג'ורג' החמישי מהמעגן שלה בגראלוך למשרד גריטת הספינות של ארנוט יאנג ושות' בדלמויר כדי לעבור פירוק.

 קישורים חיצוניים 

קטגוריה:קרבות ימיים באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:זירת האוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:אוניות מערכה בריטיות במלחמת העולם השנייה