מאורעות תרפ"ט בירושלים

מאורעות תרפ"ט בירושלים כללו פוגרומים, מעשי רצח, שוד והצתה מצד פורעים ערבים נגד יהודים בירושלים ובמוצא במהלך מאורעות תרפ"ט באוגוסט 1929. במהומות נרצחו 30 יהודים, מתוך כ-133 הרוגים יהודים בכל ארץ ישראל. זהו מספר הנרצחים הגבוה ביותר במאורעות תרפ"ט לאחר הטבח בחברון בו נרצחו 67 יהודים. ירושלים הייתה במוקד המתקפות הערביות עם אלפי פורעים מתוך העיר ומכפרי הסביבה שהתקיפו שכונות רבות בעיר והצליחו לרצוח יהודים בעיקר בשכונות חסרות הגנה. אולם בירושלים, בניגוד לחברון, היו גם כוחות מאורגנים וחמושים (כולל בריטים, יהודים ואף שוטרים ערבים) שהדפו את רוב המתקפות בקרבות ירי ממושכים וכך נמנע טבח גדול בהרבה.

רקע
ממוזער|250px|שער "דואר היום", ספטמבר 1928
בליל יום כיפור, 23 בספטמבר 1928, התכנסו מאות יהודים להתפלל ברחבת הכותל וקבעו מחיצה בין נשים וגברים, בניגוד לסטטוס-קוו בימי המנדט שהתבסס על גזירת השלטון העות'מאני על היהודים שלא להציב ברחבת הכותל שום דבר קבוע מספסל ועד ארון. למחרת, בשעה 6:30 בבוקר יום כיפור, יצא קצין המשטרה דאגלס דאף עם כעשרה מאנשיו, כדי להסיר את הפרגוד ששימש כמחיצה. בעודם יורדים ברחוב דוד, ליוו אותם השכנים הערבים בצעקות "מוות לכלבים היהודים". דאף טלטל את שמש הכותל הישיש בכתפיו והורה לאחד הסמלים להרוס את הפרגוד.

ממוזער|250px|המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני, 1929
המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני החל במסע תעמולה נגד היהודים. הערבים ראו במעשה היהודים ניסיון השתלטות על הר הבית, וטענו כי הכותל הוא חלק מחומת החרם א-שריף, אחד המקומות הקדושים לאסלאם, והחלו בהתגרויות ביהודים. בקרב ההמון הופץ ציור ובו תמונת מסגד "כיפת הסלע" כשהדגל הציוני מתנוסס עליו, בטענה כי מדובר בציור מן התעמולה הציונית, המעיד על שאיפות היהודים להשתלט על הר הבית. לדברי המזרחן יהושע פורת, פרשת הכותל אפשרה לאל-חוסייני והמועצה המוסלמית העליונה, לספק ממד דתי למאבק הלאומי נגד היהודים ובדרך זו לגייס את תמיכת השכבות העממיות, "שהסיסמאות הלאומיות לא דיברו אל ליבם עד אז". מיד לאחר התקרית הם פתחו במסע תעמולה נמרץ להגנת מסגד אל-אקצא ושמירת זכויות המוסלמים בכותל, שהוחשב כקדוש למוסלמים בהיותו חלק מחומת המסגד.

ב-1 בנובמבר 1928 כינס המופתי אמין אל-חוסייני ועידה אסלאמית המונית בירושלים, לדיון במשבר הכותל. הגיעו כ-500 משתתפים, חלקם אנשי דת מוסלמים מסוריה, לבנון, עבר הירדן, המגרב, הודו ומצרים. משתתפי הכנס הציגו את הספסלים והמחיצות של היהודים כמזימה ציונית להשתלט על הר הבית כולו, ותבעו להגביל את הפעילות היהודית בכותל.

ב-17 בדצמבר פרסמו השלטונות הבריטיים נייר מדיניות המאשר את הבעלות המוסלמית על סמטת הכותל, אך גם את זכותם של היהודים להתפלל בה.

בתגובה להתגרויות המוסלמים, ב-14 באוגוסט 1929 הפגינו כ-6,000 יהודים בתל אביב בצעקות "הכותל הוא שלנו!", ובאותו ערב התאספו כ-3,000 יהודים לתפילה ליד הכותל.
למחרת, בתשעה באב ה'תרפ"ט, 15 באוגוסט, קיימו צעירי בית"ר תהלוכת הפגנה גדולה לעבר הכותל המערבי דרך שער שכם. ברחבת הכותל נישאו נאומים, הונף דגל הלאום והקהל שר את "התקוה". המפגינים קראו: "הכותל - כותלנו, ובוז לממשלה".

בעיירות ובכפרים שבסביבת ירושלים פיזרו פעיליו של המופתי כרוזים, שככל הנראה הודפסו לפני 14 באוגוסט, שקראו לתקוף יהודים ולהגיע לירושלים כדי "להציל את המקומות הקדושים". אחד הכרוזים, חתום בידי "ועדת לוחמי הקודש בפלסטין", אמר כי היהודים חיללו את כבוד האסלאם, והכריז: "הלבבות נרעשים נוכח המעשים הברבריים והאנשים צועקים: 'מלחמה, ג'יהאד... מרד'... הוי, העם הערבי, עיני אחיך בפלסטין נשואות אליך... והן מעוררות את רגשותיך הדתיים ואת קנאותך הלאומית לקום נגד האויב שחילל את כבוד האסלאם ואנס נשים ורצח אלמנות ותינוקות".
ב-16 באוגוסט, חגגו המוסלמים את יום הולדתו של הנביא מוחמד ברחבת מסגד אל-אקצא ויצאו להפגנת תגובה להפגנה היהודית. בהנהגת השיח' אבו סעוד, ירדו חלקם אל הכותל ושרפו ספרי קודש יהודיים ופתקאות שהוטמנו בין אבני הכותל. הארי לוק, ממלא מקום הנציב העליון, הכריז כי "לא נשרפו ספרי תפילה, אלא רק דפים של ספרי תפילה". למחרת, ב-17 באוגוסט, פרצה תגרה בשכונת הבוכרים לאחר שצעיר יהודי גנב ירקות מחלקה של ערבי. בתגרה נהרג יהודי. בהמשך התנפל המון יהודי על צריפי אנשי ליפתא שליד שכונת הבוכרים ואחד מהם נפגע קשה. לוויית ההרוג שהתקיימה ב-20 באוגוסט הפכה להפגנה שכללה קריאות נקם של היהודים כלפי הערבים.

במוצאי יום חמישי 22 באוגוסט החלו להגיע כפריים ערבים רבים, שרבים מהם חמושים באלות ובסכינים, למתחם הר הבית, לקראת תפילות יום שישי. אחר הצהריים נפגשו שלושה נציגי ההסתדרות הציונית ובהם יצחק בן-צבי, עם נציגי המופתי ובהם ג'מאל אל-חוסייני ועווני עבד אל-האדי, בביתו של המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הארי לוק, אולם הצדדים לא הצליחו להגיע להסכם על הודעת הרגעה משותפת לקראת תפילות יום שישי. לוק לחץ עליהם להודיע לפחות שנפגשו. היהודים הסכימו, אולם הערבים סירבו.

התפרעויות
250px|ממוזער|שביתה כללית של הסוחרים ברחוב יפו בירושלים, יום שישי 23 באוגוסט 1929
250px|ממוזער|יהודים בורחים מפוגרום בירושלים, אוגוסט 1929
ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, החל מהבוקר המוקדם נהרו לירושלים אלפי כפריים מהסביבה, כדי להשתתף בתפילה בהר הבית. רבים מהם היו חמושים במקלות ובסכינים, ובעיר שררה אווירה מתוחה של אלימות. לקראת השעה 9:30, החלו הסוחרים היהודים לנעול את חנויותיהם. ברבע ל-11 בבוקר לערך, הסביר המופתי חג' אמין אל-חוסייני לממלא מקום מפקד משטרת ירושלים, כי המתפללים נושאים מקלות וסכינים, רק כי הם חוששים מניסיון לפרובוקציה מצד יהודים. אחד הדרשנים במסגד נשא נאום לאומני, בו הסביר שהמוסלמים צריכים להילחם עד טיפת דמם האחרונה נגד היהודים. בשעה 11:00 בערך נשמעו על הר הבית כ-20–30 יריות, שנועדו ככל הנראה לשלהב את המתפללים. כמה מאות מהם פרצו אל השוק והחלו לתקוף עוברי אורח יהודים. ממלא מקום הנציב, הארי לוק, התקשר למופתי ודרש ממנו להרגיע את הרוחות. אל-חוסייני הגיע למקום, אך לא הוביל לרגיעה, ולוק סבר כי נוכחותו רק מגבירה את התסיסה.

ביריות על בית החולים משגב לדך נפצע קשה הרופא ד"ר נחום קורקידי.

כמה יהודים נהרגו ליד שער יפו, שם עשו השוטרים מאמצים קלושים בלבד להצלת הנתקפים ואף אחד מהם לא פתח באש. הפורעים המשיכו בדרכם במעלה רחוב יפו, תקפו אנשים וזרעו הרס בחנויות.

פרעות בשכונת הגורג'ים ובתי ניסן ב"ק
בשעה 12:30 כ-5,000 מוסלמים חמושים בסכינים יצא מהמסגד דרך שער שכם והסתערו על השכונות היהודיות הנמצאות מחוץ לשער, משני צידי רחוב הנביאים – שכונת הגורג'ים ("אשל אברהם"), שכונתה גם שכונת שער שכם, וקריה נאמנה ("בתי ניסן ב"ק"). הם נכנסו לחצר הגדולה של האחים אלגולה, ירו והרגו את האברך שלום שוילי (כונה גם צוויניה) הם פשטו על בתי השכונה, בזזו והרסו אותם. הפורעים תפסו את חנה סלנשוילי (צוויניה), אשתו של שלום, ואת בנה הקטן. הם ניקרו את עיני הילד, רצחו אותו ואז רצחו את חנה ביריות. לאחר ביזת הבתים פשטו הפורעים על בית הכנסת בשכונה שברו אותו וקרעו את ספרי התורה. אליהו מזרחי (ששון) ניסה להציל את ספרי התורה ונרצח במקום. לטענת העיתון "דואר היום" התנפלות זו בוצעה לעיני השוטרים הערבים שלא עשו דבר.

אנשים נוספים שנרצחו בשכונה כללו את יעקב בן שמעון, ראובן וולפא (שמת מפצעיו), ה'ויער (יהודי מאנגליה) מנחם סבלני ושמואל גנני (מת מפצעיו). אשתו של רחמים בן מאיר ג'ורג'י ובניה נפצעו אנושות בפצעי סכינים בכל הגוף.

לאחר מכן ההמון התדפק על דלתו של מוכתר השכונה אהרון טנורי אך זה סגר את דלתו בברזלים והם לא הצליחו להיכנס, שכנים ערבים נוצרים הצילו את טנורי. בשעה 2 בצהריים הגיעו לטנורי קצין וחייל אנגלי, טנורי דרש מהם להציב משמר על השכונה, הקצין שב בשעה חמש והשיבו לו כי הוא יכול להרגע שכן על השכונה הוטל מצב מלחמה ועוצר לילי. ליל שבת עבר בשקט ולמחרת בשבת בשעה 5 בבוקר התחדשה מתקפת הערבים על השכונה הם זרקו אבנים לעיני השוטרים הערבים שלא עשו דבר. בערב הגיעו שוטרים אנגלים שהניסו את ההמון המתפרע. במוצאי שבת, בשעה 12 וחצי עלו הערבים במדרגות, שרפו בית כנסת ושני בתים נוספים.

19 יהודים (בהם מרדכי וינר) נרצחו בשתי שכונות אלה.
ביום ראשון עזבו כל תושבי השכונה את המקום אל שכונת זיכרון משה, מלבד 40 חלוצים שנשארו כמשמר בשכונה. דווח כי גם בית הכנסת של החלבים במקום נמצא תחת סיכון אבל הוטלה עליו שמירה. לאחר מאורעות אלה נמלטו דיירי השכונה אל רבעים אחרים של העיר או עזבו את ירושלים והשכונה התרוקנה מיהודים.

מתקפה על שכונת מאה שערים
ביום שישי בשתיים בצהריים החלה ההתקפה על שכונת מאה שערים. מספר קבוצות חמושות התקיפו את השכונה מכיוון השדות שהיו מאחוריה, וקבוצה נוספת של פורעים הגיעה מכיוון שער שכם. על הכניסה לשכונה הגנה קבוצת צעירים נורו יריות ונפצעו אנשים משני הצדדים, לפי דיווח אחד בחור יהודי ירה למוות בשלושה מן הפורעים. לאחר מכן הפורעים נסוגו מהשכונה. הם נותרו בקרב מקום כשעתיים ולאחר מכן עברו לפרוע בשכונות אחרות בעיר. קבוצת צעירים ושוטרים ירו לעבר הערבים שהתקדמו מצד השדות והצליחו להניסם. קבוצת הצעירים היו אנשי ההגנה.

הקרבות בשכונת סנהדריה
שמאל|ממוזער|300px|סנהדריה במפה מימי המנדט, 1938. שטח העצים מימין הוא כיום בית הקברות סנהדריה, הרחוב שהולך בכיוון אלכסון צפון מערבה הוא כיום שדרות גולדה מאיר. בחלק הדרומי של המפה רואים את הקצה הצפוני של שכונת הבוכרים.
בשכונת סנהדריה התקיים אחד הקרבות המרכזיים של המאורעות. על פי הערכות, בזכות הגנה מוצלחת על המקום והדיפת התוקפים החמושים ניצלו חלקים גדולים מהעיר. ביום שישי ב-12:30 הגיעו ערבים מהכפרים בית חנינה וליפתה לשכונה, דקרו ג'ורגי' זקן שהיה במקום ושברו שמשות. במקום היה כוח של 5 תושבים חמושים בנשק ו-4 שוטרים ערבים חמושים במקלות, כעבור חצי שעה הגיעו שוטרים נוספים ויחד הניסו את הפורעים. בחמש הגיעו תגבורת של כ-15 אנשים, כולל 9 שוטרים, שניים מהם יהודים תחת פיקודו של סרג'נט ערבי. במקום הוקמו 5 עמדות הגנה עם פחים מלאי חול.

בשעה 9 בערב שישי פתחו הערבים באש מכיוון ההרים הסמוכים ללפיתא ומצד העמק. ב-9:30 הומטרה אש על השכונה מכל הכיוונים והירי נמשך עד חצות בלילה. לאחר מכן השתתקה האש, אולם הסרג'נט ערבי העריך כי המתקפה תחודש עם אור השחר. ביום שבת, בשעה 5 בבוקר חודשה האש משני צידי השכונה – מצד ליפתא ומצד בית חנינה על ידי כ-100 תוקפים מצוידים ברובים. המגינים נתנו לתוקפים להתקרב עד לטווח של כ-300 מטרים ואז החל קרב יריות שהתקיים עד 11 בבוקר. צלפים ערבים המטירו אש על הרחוב הראשי של השכונה.

במהלך השבת, ה-24 באוגוסט, התברר כי השכונה היא נקודת מפתח לשאר השכונות העבריות הסמוכות - מאה שערים, בית ישראל והבוכרים ולכן תקפו הערבים את המקום בצורה חזקה. בשעה -2 בצהרי שבת, דיוחו תושבים משכונת הבוכרים על התארגנות של כ-300 תוקפים שמתכוונים להתקיף את סנהדריה. מגיני המקום ביקשו תגבורת של כ-20 מגינים, 10 רובים ומכונת ירייה אולם תגבורת כזו לא הגיעה.

על הגנת המקום הופקד בשלב זה קורפורל יהודי, ונוספו עוד שני מגינים חמושים. נוכח העדר התגברות חשבו חלק מהתושבים לעזוב אולם לבסוף הוחלט להמשיך להגן על השכונה ונוספו עוד כ-5 מגינים לא חמושים. במוצעי שבת בתשע בערב תפס כוח של ההגנה עמדות על ההר ליד משתלה שהייתה במקום. ב-10 הגיע למקום סרג'נט יהודי בשם בן זאב ועוד 4 רוכבים ביניהם שני יהודים. בואם עודד את מגיני המקום. ב-10:30 החלה מתקפה של המון ערבי שנע לעבר השכונה. החל קרב יריות נוסף שנמשך במשך כ-3 שעות עד 1 בלילה.

ביום ראשון בבוקר (25 באוגוסט) הגיע סרג'נט של המשטרה הבריטית וירד לעמק מתחת לשכונה, ובשובו דיווח כי יש בו הרוגים רבים. מתקפה ערבית נוספת על השכונה התקיימה ב-10 בבוקר אך היא נהדפה בקרב שנמשך חצי שעה. לפנות ערב יצאו מספר מגינים לסיור בסביבה וחזרו כולם עד ליום ב' בצהריים. מיום ב' ועד יום ד' היו חילופי יריות בודדים. ביום רביעי בלילה, לאחר קרבות הגנה של 6 ימים, הגיע למקום כוח של 7 חיילים של הצבא הבריטי עם מכונת ירייה.

מתקפות על השכונות רוממה, נחלת ציון ושערי צדק
ביום שישי בשעה ארבע התנפלו ערבים מהכפר ליפתא על השכונות רוממה, נחלת ציון ושערי צדק, ירו עליהם וזרקו אבנים. הממשלה הבריטית חימשה פקידים אזרחיים בנשק וכן הגיעו צעירים יהודים להגנת השכונות. הפורעים הערבים ברחו.

מתקפות על בית הכרם, בית וגן וגבעת שאול
תושבי הכפר דיר יאסין תקפו את השכונות היהודיות בית הכרם בית וגן וגבעת שאול שנמצאו מדרום מזרחית לכפר. ביום שישי, 23 באוגוסט, בשעה 2 בצהרים נורו יריות ממספר כיוונים על בית הכרם. אנשי ועד השכונה התאספו בבית הסמינר וארגנו הגנות על הגגות. בשעה שתיים וחצי קבוצה של כ-30–40 ערבים מדיר יאסין התכוונו להתנפל על בית הכרם ומגיני השכונה ירו לכיוונם מבלי לפגוע בהם. לפנות ערב חדרו הערבים לשכונת בית וגן שם שרפו ושדדו את הצריפים במקום. היו יריות מכיוון גבעת שאול אבל לא נכנסו ערבים אל בית הכרם עצמה. למחרת הגיעו סטודנטים אנגלים שגויסו והצטרפו למגינים נגד הפורעים מדיר יאסין. בקרב יריות נהרג אחד הסטודנטים ושניים נוספים נפצעו. מאוחר יותר הגיעו כוחות צבא בריטיים עם מכוניות ירייה וירו לעבר הכפר. הירי נמשך עד מוצאי שבת.

בזמן המאורעות ניסו תושבי הכפר דיר יאסין שוב ושוב לנתק את הכביש המוליך מירושלים לתל אביב.

הפורעים הרסו בתים בתלפיות והשתלטו על רמת רחל.

מתקפה על המושבה מוצא
ממוזער|בית של יהודים שנשרף במוצא, אוגוסט 1929
ב-24 באוגוסט הותקפה המושבה מוצא על ידי אנשי הכפר הערבי קאלוניה הסמוך. הם פרצו לבית משפחת מקלף ורצחו שבע נפשות: את אבי המשפחה ואשתו, את בנם ושתי בנותיהם, ושני אורחים שהיו בבית. אחרי הרצח, שדדו הפורעים את הבית והעלו אותו באש. אחד מהאורחים שנרצחו בבית משפחת מקלף היה הרב הישיש שלמה זלמן שך, דיין בבית דינו של הראי"ה קוק ביפו שנפש במקום. הילד מרדכי מקלף, לעתיד הרמטכ"ל השלישי של צה"ל, הצליח לברוח עם אחיו ואחותו.
הערבים גם בזזו בתים אחרים, שתושביהם נמלטו.
ממוזער|חיילים אנגלים ומכונת ירייה בשער יפו כאמצעי זהירות נגד מתפרעים מחברון בזמן המהומות
ממוזער|הלויות חללי מאורעות תרפ"ט בירושלים

הערות שוליים

ירושלים
קטגוריה:פיגועי טרור בארץ ישראל
קטגוריה:מאורעות תרפ"ט
קטגוריה:ירושלים: היסטוריה
קטגוריה:1929 בארץ ישראל
קטגוריה:ירושלים: פיגועים