דברי איוב

דברי איוב, הידוע גם בשם צוואת איוב, הוא חיבור יהודי עתיק. חיבור זה, המהווה מדרש אגדה על ספר "איוב" המקראי, הוכרז כאפוקריפה  ולכן לא התקדש אלא נחשב לחלק מן הספרים החיצוניים. בחיבור, שאורכו 53 פרקים קצרים למדי, מוצגת עלילה דומה לסיפור המקראי עם אותן הדמויות, אך ישנם שינויים מהותיים אשר נועדו לפתור בעיות עלילתיות ותאולוגיות אשר עלו בסיפור המקראי, במטרה לקדם אידאולוגיה שונה.

 רקע 
החיבור התפרסם לראשונה בקובץ כתבי יד מ-1833, תחת השם "צוואת איוב". לדעת אברהם כהנא, שמו הנכון של החיבור הוא "דברי איוב". החיבור המקורי אבד ושרדו רק העתקים ביוונית ובסלאבית עתיקה, כשלדעת כהנא החיבור המקורי נכתב בעברית או ארמית בעוד לדעת יעקב ליכט שפת המקור היא יוונית. כהנא ממקם את זמן כתיבתו של החיבור בין המאה הראשונה לפני הספירה למאה הראשונה לספירה, בעוד דבורה דימנט קובעת בנחרצות כי הוא נכתב במאה הראשונה לפני הספירה ובאלכסנדריה. כבר בספרו על היהודים מן המאה הראשונה לפני הספירה, ההיסטוריון אריסטיאס מזכיר את תוכנו של החיבור.

בעוד כהנא טוען כי החיבור הוא מדרש אגדה המבקש לפתור קשיים אשר עלו בסיפור המקורי המקראי וחננאל מאק מסווג אותו כפרשנות לסיפור המקורי, ליכט גורס כי מדובר בגרסה חילופית מלאה לסיפור המקורי המבקשת לעמוד לגמרי במקומו. החיבור משתייך לסוגת הצוואות שנפוצה בתקופת בית שני, והוא כתוב בפרוזה לעומת הסיפור המקורי שרובו המוחלט הוא קטעי שירה. ליכט ומאק טוענים כי אין בחיבור יצירתיות גדולה שכן תוכנו תלוי בהכרח בסיפור המקורי, ועל כך מוסיפה דימנט כי חלקים משמעותיים בחיבור בכלל מועתקים כמעט מילה במילה מתרגום השבעים. מגרסת תרגום השבעים נלקחו זיהויו של איוב עם יובב בן זרח, ההרחבות הסיפוריות הנוגעות לאשת איוב ושמותיהן של בנות איוב החדשות. מטרת החיבור הייתה לפתור את הקשיים העלילתיים והתאולוגיים מן הסיפור המקורי, ולהחליף את התמה המרכזית של הסיפור מעיסוק פילוסופי בתורת הגמול – להטפה לאמונה באלוהים ולחיים רוחניים וכן נגד עבודה זרה. בנוסף, החיבור נותן דגש משמעותי לעוון עבירות שבין אדם לחברו והופך את העבירות שבין אדם למקום לשוליות ביחס לאלו שבין אדם לחברו. כמו כן, החיבור מדגיש במיוחד את חשיבותה של מידת הסבלנות. לדעת ליכט, הספר אמנם שותף לספרים חיצוניים נוספים בעיסוק בניסיונות שהאדם עובר על מנת לבחון את אמונתו, אך הקיצוניות שלו מעידה על כך שהכתות היהודיות אשר כתבו את הספרים החיצוניים היו מגוונות ועשירות יותר בתוכנן משנהוג לחשוב.

יהדותו של החיבור איננה מוטלת בספק, בעיקר לאור ציווי איוב בערוב ימיו לבניו לא לשאת נשים נוכריות וכן גם בשל העיסוק בענייני קבורה. מוצאו של החיבור ביהדות ההלניסטית, כשיש כאלו הקושרים אותו ספציפית לתרפויטים או לאיסיים. בדעת מיעוט, חוקרים מסוימים ביקשו לקשור את החיבור לקהילה היהודית שחיה סביב מקדש חוניו. לדעת ליכט, מוטיב המאבק המוסרי שבין איוב לבין השטן הוא סממן הלניסטי מובהק. החיבור הוכרז כאפוקריפה ולכן איננו התקדש, אך חלק מן המסורות המצויות בו התגלגלו בכל זאת הלאה. הנודעת מן המסורות הללו, היא זו שלפיה אשת איוב הייתה דינה בת יעקב. בנוסף, כמה מן המוטיבים הספרותיים של החיבור קרובים לאגדות תלמודיות מאוחרות על דמויותיהם של אברהם ורבי עקיבא.

 עלילה 
בידיעה כי מותו קרב ובא, איוב קורא לבניו ולבנותיו על מנת להסדיר את חלוקת ירושתו, להשאיר אחריו הוראות להתנהגות נכונה ולספר על חייו. את דברי איוב, המהווים למעשה הן צוואה והן אוטוביוגרפיה, מעלה על הכתב אחיו נריה.

יובב בן זרח, גוי מצאצאיו של עשו אשר היה ממלכי אדום, היה ידוע במשפחתו הענפה, עושרו הרב ומעמדו הרם. יובב, שהיה איש צדיק אשר הקפיד בקיום מצוות שבין אדם לחברו, עבד את השטן במחשבה כי הוא האל האמיתי שיצר את העולם ושולט בו. בכל העולם כולו, לא נודעו צדיקים כמו יובב שהיה מכלכל עניים באמצעות בתי תמחוי, תרומות בגדים ומפעל גמ"חים. יום אחד, התגלה אל יובב בשנתו שליח וגילה לו כי השטן איננו האל האמיתי וכי אלוהים הוא בוראו של העולם והשולט בו. יובב, באמונה באלוהים, הביע נכונות לנתק את קשריו עם השטן ולעבור לעבוד אך ורק את אלוהים, אך השליח הזהיר אותו כי השטן לא יקבל זאת וייפתח נגדו במלחמה בה הוא יאבד את משפחתו, בריאותו ורכושו. עם זאת, השליח הבטיח ליובב כי אם יעמוד בייסורים שהשטן יביא עליו וינצח במלחמה – אלוהים יגמול לו והוא יזכה לחיי העולם הבא. בידיעה כי הוא יסבול ייסורים קשים, יובב בוחר לנתק את קשריו עם השטן ולעבוד את אלוהים.

השטן זעם על בחירת יובב, והגיע בתחפושת עני לביתו על מנת להתעמת איתו. יובב, שידע כי אין מדובר בעני המבקש צדקה אלא בשטן, שלח את שפחתו לתת לו פת לחם חרוכה. השטן, מלא עלבון וזעם, העניש על כך יובב במלוא החומרה: רכושו אבד לחלוטין, ילדיו נהרגו וגופו נדבק בשחין קשה. לאור מחלתו, יובב נאלץ לצאת מעירו שבארץ עוץ וישב בתוך אשפה כשרימות אוכלות את גופו. לאור המצב הקשה, אשת יובב נאלצה להפוך לשפחה על מנת לספק אוכל לה ולבעלה המצורע. השטן פגע גם באשת יובב, כשגזז את שיערה בהשפלה לעיניי העוברים והשבים בשוק בתמורה לאוכל. כמו כן, השטן שלח את האישה לגעור ביובב על אמונתו באלוהים על מנת לפגוע בנפשו.

לאחר עשרים שנים בהן יובב ישב מחוץ לעיר בשל מחלתו ואשתו עבדה כשפחה על מנת לכלכל את עצמה ואותו, הגיעו אל יובב חבריו מלכי אדום: אליפז, בלדד, צופר ואליהוא. בשל מראהו הפיזי הקשה, חבריו של יובב לא זיהו אותו בהתחלה. חבריו של יובב נשאו קינות בניסיון לנחמו, ואחר כך התווכחו עימו בטענה כי אמונתו החדשה באלוהים היא זו שהביאה עליו את הצרות ולכן עליו לשוב לעבוד את השטן. יובב עמד איתן בדעתו כי השטן מבטא את יצר הרע, וכי דבקותו באמונה באלוהים תזכה אותו בחיי העולם הבא. אשת יובב התערבה בשיחת יובב עם חבריו, וביקשה מארבעת החברים שיסייעו לה לפנות את הריסות הבית שקרס על ילדיה על מנת שתוכל להביאם לקבורה הולמת. עם זאת, יובב טען כי אין בכך טעם מאחר שהם עלו השמיימה – ואף הוכיח זאת לחבריו המזלזלים ולאשתו הספקנית. הידיעה על מנוחת בניה בשמיים מספקת את אשת יובב, והיא מתה בשלווה. יובב המשיך בוויכוח עם חבריו, כשלבסוף הצליח לשכנע בצדקתו את כולם מלבד את אליהוא שאלוהים הענישו בחומרה.

לאחר שהצליח לעמוד בייסורי השטן וניצח במלחמה, יובב קיבל מאלוהים בחזרה את רכושו ובכמות מכופלת. אך שכרו העיקרי של יובב, שכעת נקרא בשם איוב, היה נישואיו לאשה נוספת היא דינה בת יעקב היהודיה שהולידה לו שבעה בנים ושלוש בנות. איוב האריך ימים, ובערוב ימיו קרא לילדיו על מנת להיפרד מהם. לבניו הוענקו רכושו ונחלותיו ולבנותיו הוענקה חגורת פלאים בעלת סגולה אלוהית. איוב מפליג בשבחי אלוהים והיהדות, ומצווה על בניו לא לשאת נשים נוכריות. איוב נפטר בשיבה טובה, כשלאחר מכן מרכבת אלוהים יוצאת לאסוף את נשמתו השמיימה במחזה מרהיב לו עדים ילדיו, אחיו, אחיותיו ועבדיו.

 לקריאה נוספת 
 "ספר דברי איוב", בתוך: אברהם כהנא, הספרים החיצוניים לתורה נביאים כתובים, ושאר הספרים החיצוניים, תל אביב 1956
 א. ש. הרטום, דברי איוב, בתוך: הספרים החיצונים, ספורי אגדה, כרך ב, הוצאת יבנה תל אביב, עמ' 1–43 (ממוספר מחדש לאחר ספר היובלות)
 יהודית דישון, בתוך: איוב (עולם התנ"ך), הוצאת דברי הימים תל אביב, 2002, עמ' 232–233.
 יעקב ליכט, 'משמעו של ספר צוואת איוב', דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות, כרך א (תשל"ג).
 יאיר זקוביץ, אביגדור שנאן, "'והשירים אשר הביעה רשם הרוח על שמלתה' – סיפור איוב בראי ספר דברי איוב", בתוך: גם כך לא כתוב בתנ״ך, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2009, פרק ל, עמ' 343–351.
 קרופורד האוול טוי וקאופמן קוהלר, 'דברי איוב', האנציקלופדיה היהודית 

 קישורים חיצוניים 

 "דברי איוב", באתר Early Jewish Writing 

 הערות שוליים 

קטגוריה:הספרים החיצוניים
קטגוריה:איוב
קטגוריה:פסאודואפיגרפיה