אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית

שתי אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית, המכונה גם סדרת מישיגן, נבנו עבור הצי של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. הן נקראו על שם קרוליינה הדרומית ומישיגן, והיו הדרדנוטים האמריקאיות הראשונות - ספינות מלחמה עוצמתיות שיכולותיהן עלו בהרבה על אלו של אוניות המערכה הפרה-דרדנוטים בעולם.

בתחילת המאה ה-20, התיאוריה הרווחת של הלחימה הימית הייתה כי קרבות ימשיכו להתנהל מטווח קרוב יחסית באמצעות תותחים קטנים ומהירים רבים. כיוון שכך, כל אחת מאוניות המערכה מסדרת קונטיקט של ארצות הברית נשאה כלי נשק בגודל בינוני רבים לצד ארבעה תותחים גדולים. פרדיגמה זו עתידה להתערער במהרה, שכן תאורטיקנים של הצי האמריקאי הציעו שאונייה שתרכיב סוללה הומוגנית של תותחים גדולים תהיה יעילה יותר בקרב.

כאשר הרעיונות הללו החלו לקבל הסכמה רחבה יותר, הקונגרס האמריקני אישר לצי לבנות שתי אוניות קטנות בהדחק של 16,000 טונות. תפוסה זו הייתה בערך באותו גודל כמו סדרת קונטיקט ולפחות 2,000 טונות קטנה יותר מאוניות מקבילות בציים זרים. פתרון נמצא בתכנון שאפתני שערך אדמירל משנה וושינגטון ל. קאפס, ראש משרד הבנייה והתחזוקה של הצי; היא החליפה מהירות בחימוש כבד ושריון עבה יחסית, שניהם היו מועדפים על ידי תאורטיקנים ימיים של אותה תקופה.

עם החימוש החימוש העיקרי שלהם, העיתונות דיווחה על קרוליינה הדרומית ומישיגן, יחד עם אה"מ דרדנוט הבריטית, כמבשרות עידן חדש בעיצוב ספינות מלחמה. עם זאת, עד מהרה נבנו סופר-דרדנוטים גדולות וחזקות יותר. המהירות הנמוכה של הסדרה שהייתה כ-18.5 קשרים (34.3 קמ"ש), בהשוואה ל-21 קשרים (39 קמ"ש) תקן של אוניות מערכה אמריקאיות מאוחרות יותר, העביר אותן לשירות עם אוניות מערכה ישנות ומיושנות במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר סיום הסכסוך וחתימת הסכם הצי של וושינגטון, שתי האוניות בוטלו ונגרטו.

 רקע 
בשנת 1901, עיצובי אוניות המערכה של הצי האמריקאי שיקפו את התיאוריה הרווחת של לחימה ימית: קרבות יתחילו ממרחקים ארוכים לפני צמצום הטווח למכות נוקאאוט. בשלב האחרון, תותחים בעלי טווח קצר יותר ומהירים יותר יתבררו כשימושיים ביותר. בעקבות הפילוסופיה הזו, סדרת אוניות המערכה המובילה אז בבנייה - סדרת קונטיקט - נשאה ארבעה תותחים גדולים בקוטר , שמונה תותחי , ושנים עשר תותחי , חימוש מעט כבד יותר מאוניות מערכה זרות טיפוסיות של אותה תקופה.

מגזין "Proceedings" של המכון הימי הקדיש מקום בשניים מהגליונות שלו משנת 1902 לשיפורים אפשריים בעיצוב אוניות מערכה. המאמר הראשון נכתב על ידי לוטננט מאט ה. סינור, שטען עבור אונייה עם תותחי  ותותחי  /40 קליבר בארבעה צריחים משולשים. הסוללה המשנית תהיה מורכבת מתותחי  /60 קליבר. מאמר זה עורר מספיק מחשבה ש-"Proceedings" פרסמו הערות על המאמר של קפטן ויליאם מ. פולגר, פרופסור פ. ר. אלג'ר, וקונסטרוקטור הצי דייוויד וו. טיילור - האחרון, קצין וראש משרד הבנייה והתחזוקה לעתיד. (C&R). הערות אלו הביעו ספק אם ניתן לעצב את כלי השיט המוצע לתכנון אפשרי, אך הם שיבחו את מחשבותיו כצעד בכיוון הנכון. אלג'ר האמין שסינור נמצא בדרך הנכונה בהצעת חימוש גדול יותר, אם כי הוא חשב שצריחים משולשים לא יפעלו ושמונה תותחי 12 אינץ' בארבעה צריחים תאומים יהיו הסדר הרבה יותר מציאותי. בכך, ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן מאמין שאלג'ר הציע את אחת ההצעות הרציניות המוקדמות ביותר לסוללת תותחים גדולה הומוגנית.
ימין|ממוזער|
ההצעה שהובילה ישירות לסדרת קרוליינה הדרומית הגיעה מהומר פאונדסטון, לוטננט קומנדר בצי, שהפך לתומך העיקרי של עיצוב אמריקאי עם תותחים גדולים. במאמר מדצמבר 1902 שנכתב עבור הנשיא תאודור רוזוולט, הוא טען להגדלת גודלן של אוניות המערכה הנוכחיות, אם כי הוא גם תמך בשמירה על סוללות ראשיות מעורבות. עם זאת, עד מהדורות מרץ ויוני 1903 של Proceedings, החל פאונדסטון לתמוך בסידור תותחים גדולים, הכולל שנים עשר תותחי  מורכבים על אונייה בהדחק של 19,330 טונות ארוכות (19,640 טונות). באוקטובר של אותה שנה הציג אדריכל הצי האיטלקי ויטוריו קוניברטי רעיון דומה במאמר עבור ספינות הקרב של ג'יין שכותרתו "אוניית מערכה אידיאלית עבור הצי הבריטי". הוא טען בעד אונייה עם שנים עשר תותחי 12 אינץ' בהדחק קצת יותר גדול מאשר אוניות המערכה שהיו בשירות באותה תקופה, 17,000 טונות. הוא האמין שהמשקל הגבוה יותר יאפשר 12 אינץ' של שריון ומכונות המסוגלות להניע את הספינה במהירות של 24 קשרים (44 קמ"ש). פאונדסטון השתמש במה שלדעתו הוא הפופולריות הגדולה של רעיון זה בקרב האירופים כדי להצדיק את עיצוב התותחים הגדולים.

בשנת 1903, העיצובים של פאונדסטון החלו לקבל תשומת לב מרשויות הצי האמריקאי. לאחר עידון על ידי וושינגטון אירווינג צ'יימברס, עבודתו של פאונדסטון הובאה למכללת המלחמה של הצי, שם היא נבחנה במשחקי מלחמה במהלך ועידת ניופורט ב-1903. התוצאות הצביעו על כך שאוניית מערכה תאורטית שנטשה את החימוש הבינוני של תותחי 8 ו-7 אינץ' והייתה חמושה רק ב-12 תותחי 11 או 12 אינץ', כולם מסוגלים לירות מטח דופן אחד, שווה לשלוש מאוניות המערכה שהיו אז בשירות. לטענת אלו שערכו את הבדיקות, הנימוק העיקרי לממצא היה שמדד טווחי הנשק האפקטיביים היה קשור ישירות לאורך המרבי של טווח הטורפדו של האויב. בשלב זה, האחרון היה בערך 3,000 יארד (2,700 מטר); במרחק זה, תותחי ה-7 וה-8 אינץ' הנפוצים לסוללות הביניים האמריקאיות לא יוכלו לחדור את השריון של אוניות המערכה של האויב. גרוע מכך, זה היה בטוח שכאשר ארצות הברית מפתחת טורפדו לטווח של 4,000 יארד (3,700 מטר) - טווח התותחים יצטרך לעלות בעתיד הקרוב, מה שהופך את תותחי הביניים אפילו פחות שימושיים. עם זאת, סוללה ראשית הומוגנית של תותחי 11 או 12 אינץ' תוכל לחדור את השריון ולהיות בעלת כוח נפץ מספיק כדי להשבית אוניית ראשה של האויב, ולהוסיף תותחי  ככל האפשר שיספקו הגנה חזקה מפני משחתות נושאות טורפדו אך לא משוריינות.

 תכנון 
שמאל|ממוזער| תרשים של אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית
מול הראיות הללו, המועצה הכללית שלחה בקשה רשמית באוקטובר 1903 ל-C&R, וביקשה ממנה לתכנן תוכניות לאוניית מערכה הכוללת את המאפיינים הללו. לא הושגה התקדמות עד 26 בינואר 1904, כאשר המועצה הכללית ביקשה מ-C&R עיצוב הכולל ארבעה תותחי 12 אינץ', שמונה תותחי 10 אינץ' או יותר, וללא חימוש ביניים מעבר לתותחי 3 אינץ' נגד משחתות. המעבר לכלי נשק בקוטר 10 אינץ' בלבד היה תוצאה של ספק בקרב רשויות הצי האם ניתן להתקין תותחים כבדים יותר פיזית על הצד הרחב של האונייה. לא ננקטה כל פעולה לגבי בקשה זו עד ספטמבר, כאשר C&R החלה לתכנן אונייה עם ארבעה תותחי 12 אינץ' בצריחים כפולים יחד עם שמונה תותחי 10 אינץ' כפולים או ארבעה תותחי 12 אינץ' בודדים.

בינתיים, מכללת המלחמה של הצי הציגה שלושה עיצובים של אוניות מערכה זה מול זה בוועידת ניופורט ב-1904: האוניות שנבנו בעקבות הוועידה ב-1903; עיצוב ה-C&R החדש מספטמבר; ואוניות המערכה האחרונות בבנייה, סדרת קונטיקט. תותחי ה-7 וה-8 אינץ', ואפילו תותחי ה-10 אינץ', הוכחו שוב כלא מספקים; אפילו כאשר פגעו באוניית מערכה בזווית האידיאלית של 90 מעלות לחגורת השריון שלה, הם לא הצליחו לחדור מעבר ל-12 אינץ' של שריון קרופ - לא מספיק כדי להתמודד עם אוניות ראשה של האויב. כמו כן בוצעו חישובי מהירות שהוכיחו שאפילו 3 קשרים (5.6 קמ"ש) יתרון על פני צי אויב יהיה חסר משמעות בתוצאה הסופית של כמעט כל הקרבות הימיים מכיוון שהאוניות האיטיות יותר יכולות להישאר בטווח על ידי פנייה ברדיוס הדוק יותר.

אולם בתוך משרדי הצי עדיין הייתה התנגדות רבה. באמצע עד סוף 1904, המשיך פאונדסטון לשדל בדירקטוריון הכללי בזמן ש-C&R מחתה על כך שהקובע הסופי בקרב ימי יהיה התותחים הקלים - ובכל מקרה סוללת תותחים אחידה כה גדולה לא הייתה אפשרית. פאונדסטון השיב עם עיצוב משלו, שאותו כינה USS Possible והתאים שנים עשר תותחי 11 אינץ' על אונייה בהדחק של 19,330 טונות ארוכות. עם תמיכתו של לוטננט קומנדר ויליאם סימס, שהביא כתמיכה את הירי הארוך המדויק יותר ויותר של הצי, והעניין שהפגין הנשיא רוזוולט בפרויקט, הסתיימה ההקפאה הבירוקרטית.

ב-3 במרץ 1905, הקונגרס העביר הצעת חוק שאישרה לצי לבנות שתי ספינות קרב חדשות שייקראו על שם מדינות קרוליינה הדרומית ומישיגן. מגבלת הטונה המקסימלית נקבעה ל-16,000 טון ארוך, זהה להדחק של סדרת קונטיקט עם סוללות מעורבות שנבנתה שנתיים קודם לכן, בניסיון לבלום את ההדחק הגובר - והעלויות הנלוות - של אוניות הראשה החדשות של הצי. ההוראה התקבלה בקבלת פנים מעורבת מצד מעצבי הצי. חלקם, כולל אדמירל הצי בדימוס ג'ורג' דיואי, חשבו שהגבול היה צריך להיות מוגדר בסטנדרט המינימלי של אוניות מערכה זרות, או בסביבות 18,000 טונות. אחרים האמינו שהוספת כמות משמעותית של מהירות או כוח אש - משהו שאפשר לצפות עם עלייה בטונאז' - תדרוש הרבה יותר מ-18,000 טון, וטענו שהגידול בהדחק לא יקנה יותר מפרופיל יעד מוגדל.הבנאי של הצי, אדמירל משנה וושינגטון ל. קאפס, הגה עיצוב שאפתני שארז חימוש רב עוצמה ושריון עבה על גוף האונייה הקטן. הוא האמין כי קרבות ימיים עתידיים יכללו ציים ולא פעולות של אונייה בודדת, ולכן בעוד שצריחי הכנפיים הנפוצים כל כך בעיצובים אירופיים היו שימושיים בתפקיד האחרון להצבת כמות מקסימלית של כוח אש לכל כיוון נתון, הם היו פחות יעילים כאשר הן פעלו כחלק ממערך הקרב. מכאן, קאפס תיאר שהדאגה העיקרית של אוניות מערכה היא כמה משקל פגז הן יכולות לירות בכל מטח דופן. הסידור של צריחים ירי-על הממוקמים על קו האמצע יאפשר לגוף להיות קצר ככל האפשר ועדיין בעל מטח הדופן הכי חזק שאפשר. אונייה שהסוללה הראשית שלה ממוקמת לאורך מרכז האונייה יכולה למקד את אותה כמות אש לכיוון הצדדים. לעומת זאת, לצריחי כנפיים היו חסרונות משמעותיים: מיקומם משני צידי המבנה העילי של האונייה הוביל למטחי דופן קטנים יותר, והמשקל הקיצוני שהונח על דפנות האוניות הוביל ללחץ פיתול ואינרציה מתגלגלת.

מכיוון שצריחי הסוללה הראשיים הנוספים עם מחסני החתמושת הקשורים אליהם השתמשו בכמות גדולה של שטח בתוך האונייה שכבר הייתה מוגבלת, קאפס נאלץ לחסוך בדרכים אחרות כדי להישאר בתוך מגבלת הטונאז'. היה צורך לבנות מכונות קטנות מהרגיל כדי להתאים למרווח בין המחסנים הקדמיים והאחוריים, שניהם גדולים מהרגיל. חדרי הדוודים הועברו פנימה כדי לפנות מקום להגנה נגד טורפדו. החיסרון הגדול ביותר היה בהנעה: לא היה מקום למנועים שיכולים לספק את אותה כמות כוח כמו באוניות מערכה קודמות. קאפס הציע לצמצם את מספר הדוודים בשליש כדי לפנות מקום; ייתכן שבשלב זה הוא שקל הנעת טורבינה. כל מה שלשכת ההנדסה יכלה להציע בתגובה היה חדרי דוודים קומפקטיים יותר על ידי ביטול מחיצות קו מרכז.

המעצבים נתקלו בבעיה שפרידמן מכנה "הסחיטה": המרכיבים החיוניים של אוניית מערכה (חימוש, מכונות הנעה ושריון) מסתכמים בדרך כלל בכשישים אחוז מהתפוסה המתוכננת שלהן. העדפה של אחד מהגורמים הללו, מה שהוא כינה "שלוש התכונות הצבאיות העיקריות", תאלץ את המעצבים לקבל פשרות באחת מהאחרות או בשתיהן. בסופו של דבר הם בחרו בחימוש ובשריון על פני מהירות; כתוצאה מכך, המהירות המרבית של סדרת קרוליינה הדרומית הייתה נמוכה יותר מכל אוניות המערכה העתידיות של ארצות הברית.

 מאפיינים 
שמאל|ממוזער| תותח 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 על קונטיקט; אותם תותחים שימשו בקרוליינה הדרומית
בתפוסה מתוכננת של 16,000 טון, הדרדנוטים מסדרת קרוליינה הדרומית היו באותו גודל כמו קודמותיהם הפרה-דרדנוטים מסדרת קונטיקט. בשירות, הן יכלו להיות קלות יותר: לואיזיאנה הייתה בעלת הדחק של 15,272 טונות ארוכות (15,517 טונות) בתפוסה סטנדרטית, בעוד מישיגן הייתה רק 14,891 טונות ארוכות (15,130 טונות) לפי אותה מדידה. גודל גוף האונייה גם היה דומה גם לסדרת קונטיקט, עם אורך כולל של 452 רגל 9 אינץ' (138.00 מטר), 450 רגל (137.16 מטר) בין הניצבים, ואותו אורך בקו המים. רוחב הסדרה היה 80 רגל 2.5 אינץ' (24.448 מטר), השוקע היה 24 רגל 6 אינץ' (7.47 מטר), והגובה המטאצנטרי היה 6.9 רגל (2.1 מטר) בתפוסה סטנדרטית, ו-6.3 רגל (1.9 מטר) כאשר במעמס מלא. הן תוכננו לשאת כ-869 אנשי צוות.

לאוניות הסדרה הייתה מערכת הנעה המורכבת משני מנועי קיטור אנכיים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים בעלי 3 להבים. אלה הופעלו בתורם על ידי שנים-עשר דוודי צינור מים המופעלים על ידי פחם Babcock & Wilcox הממוקמים בשלושה תאים אטומים למים. יחד, הם שקלו 1,555 טונות ארוכות (1,580 טונות), אשר היה מעט מעל מגבלת החוזה שצוינה. מנועים תלת דרגתיים מסורתיים הותקנו במקום טורבינות הקיטור ששימשו בדרדנוט הבריטית. קיבולת הפחם בפועל של האוניות הייתה 2,374 טונות ארוכות (2,412 טונות) במעמס מלא, מעט יותר מהמקסימום המתוכנן של 2,200 טונות ארוכות (2,200 טונות), המאפשר טווח שיוט של 6,950 מיילים ימיים (12,870 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). בעוד ששתי האוניות עלו על 20 קשרים (37 קמ"ש) בתנאי ניסוי אידיאלים, הצי ציפה שהמהירות המרבית הרגילה תהיה סביב 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש).

אוניות הסדרה היו חמושות בסוללה ראשית של שמונה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 בארבעה צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, שהוצבו בשני זוגות ירי-על מקדימה ומאחורה, עם 100 פגזים לכל תותח. הסוללה המשנית כללה 22 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן הגוף. כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה זוג של צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב מתחת לקו המים, אחד בכל צד של האונייה.

השריון בסדרת קרוליינה הדרומית תואר על ידי הסופר הימי זיגפריד ברייר כ"מתקדם להפליא", למרות חוסרים בהגנה אופקית ותת-ימית. חגורת השריון הראשית של האוניות הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) מעל מחסני התחמושת, 10 אינץ' (254 מ"מ) מעל חללי המכונות, ו-8 אינץ' (203 מ"מ) במקום אחר. הסיפון המשוריין היה בעובי 1.5–2.5 אינץ' (38–64 מ"מ). לצריחי התותחים היו חזיתות בעובי 12 אינץ', בעוד שהברבטות התומכות היו בעלי חיפוי שריון בעובי 10 אינץ'. שריון בעובי 10 אינץ' הגן גם על תותחי הקזמטים. למגדל הניווט היו דפנות בעובי 12 אינץ'. המשקל הכולל של השריון הסתכם ב-31.4% מהתפוסה המתוכננת, מעט יותר משלוש סדרות אוניות המערכה הבאות.

 אוניות הסדרה 
שם האונייה מס' בנייה המספנה הונחה הושקה כניסתה לשירות גוֹרָל קרוליינה הדרומית BB-26 ויליאם קראמפ ובניו 18 בדצמבר 1906 11 ביולי 1908 1 במרץ 1910 נגרטו כתוצאה מהסכם הצי של וושינגטון, 1924 מישיגן BB-27 תאגיד בניית ספינות של ניו יורק 17 בדצמבר 1906 26 במאי 1908 4 בינואר 1910

 בנייה וניסויים 
החוזים לסדרת קרוליינה הדרומית הוענקו ב-20 וב-21 ביולי, בהתאמה. ללא שריון או חימוש, קרוליינה הדרומית תעלה 3,540,000 דולר, בעוד מישיגן תגיע ל-3,585,000 דולר. עם שריון וחימוש, האוניות עולות כ-7,000,000 דולר כל אחת.
ימין|ממוזער| מישיגן התעטרה עם דגלים לסקירה ימית מול ניו יורק, 3 באוקטובר 1911
השדרית של מישיגן הונחה ב-17 בדצמבר 1906, יום אחד לפני קרוליינה הדרומית. לאחר תקופות הבנייה הראשוניות, הושקו האוניות ב-26 במאי וב-11 ביולי 1908 (בהתאמה). מישיגן הייתה שלמה מעט יותר מחצי כשהושקה, והאונייה הוטבלה על ידי קרול ניוברי, בתו של עוזר מזכיר הצי טרומן הנדי ניוברי. ספינת המלחמה הוגדרה כעידן, והמחזה משך אליו אנשים בולטים רבים, כולל המושל והסגן-מושל של מישיגן, מושל ניו ג'רזי, ראש עיריית דטרויט ומזכיר הפנים, יחד עם אדמירלים רבים ובנאים. כמו האונייה האחות שלה, קרוליינה הדרומית הושלמה קצת יותר ממחצית הדרך כשהושקה. הטקס הנלווה התקיים קצת אחרי הצהריים והשתתפו בו תושבים בולטים רבים של מדינת קרוליינה הדרומית, כולל המושל מרטין פרדריק אנסל. בתו פרדריקה הטבילה את האונייה.

לאחר שלב האבזור שלהן, עברו שתי האוניות ניסויים ימיים כדי לוודא שהן עומדות במפרט החוזה שלהן. הניסיון הראשון להעמיד את מישיגן לניסוי נערך בשטחי הניסויים המסורתיים של הצי ליד רוקלנד, מיין, החל ב-9 ביוני 1909. למרות שהאונייה השלימה את ריצת הבדיקה שלה, בדיקות אחרות הופסקו כשהיא עלתה על שרטון חול. למרות שמישיגן נשלפה ללא תקלות, הצי גילה עד מהרה ששני המדחפים דורשים תיקון, מה שדחה את השלמת הניסויים עד 20–24 ביוני. אוניית המערכה נכנסה לשירות מספר חודשים לאחר מכן ב-4 בינואר 1910 - מה שהפך את ארצות הברית למדינה השלישית שהחזיקה בדרדנוט, לאחר בריטניה וגרמניה, אבל ממש לפני סדרת מינאס ז'ראיס של ברזיל - ושייט הטלטלה שלה נמשך עד 7 ביוני.

הניסויים של קרוליינה הדרומית נערכו מחוץ לכף דלאוור החל ב-24 באוגוסט 1909, וריצות הסטנדרטיזציה שלה היו מעט מהירות יותר של מישיגן. לאחר שינויים אחרונים בוויליאם קראמפ, קרוליינה הדרומית נכנסה לשירות ב-1 במרץ 1910 ויצאה לשייט טלטלה שישה ימים לאחר מכן.

 היסטוריית שירות 
ממוזער|מישיגן מפליגה במהירות, בערך 1918
לאחר שנכנסו לשירות, קרוליינה הדרומית ומישיגן הוקצו שתיהן לצי האטלנטי. השתיים פעלו במעלה ובמורד החוף המזרחי האמריקאי מיולי עד נובמבר. ב-2 בנובמבר, במסגרת פלגת אוניות המערכה השנייה, יצאו האוניות ממספנת הצי בבוסטון למסע אימונים לאירופה, שם ביקרו באי פורטלנד בבריטניה ובשרבור בצרפת. בינואר 1911 הן חזרו לבסיס הצי האמריקני במפרץ גואנטנמו, קובה, לפני שהמשיכו לנורפוק, וירג'יניה. לאחר תמרונים נוספים התפצלו שתי הספינות; מישיגן נשארה בחוף המזרחי, בעוד קרוליינה הדרומית יצאה למסע נוסף לאירופה. האונייה ביקרה בקופנהגן (דנמרק), סטוקהולם (שוודיה), בקרונשטאדט (רוסיה) ובקיל (גרמניה) - האחרונה במהלך Kieler Woche, אירוע הפלגה גדול - לפני שחזרה ביולי 1911.

קרוליינה הדרומית השתתפה לאחר מכן בסקירה הימית של 1911 בניו יורק, לפני מספר חודשים של נסיעה לנמלים בחוף המזרחי וקיבלה בברכה שייטת של הצי הגרמני שביקרה, כולל סיירת המערכה SMS מולטקה ושתי סיירות קלות. לאחר שיפוץ של שלושה חודשים בנורפוק, קרוליינה הדרומית הצטרפה למישיגן לשייט לפנסקולה, ניו אורלינס, גלווסטון ווראקרוס במקסיקו, כחלק משייטת השירות המיוחד. קרוליינה הדרומית ביקרה מאוחר יותר בקולון, פנמה, בינואר 1913. שתי האוניות המשיכו בשירות הקודם של ביקור בנמלי החוף המזרחי לפני שתסיסה במקסיקו ובאיים הקריביים גרמה לממשלה האמריקאית להורות להן להפליג לשם. קרוליינה הדרומית הנחיתה נחתים על האיטי ב-28 בינואר כדי להגן על המשלחת האמריקנית שם. הם חזרו לאונייה כשאורסטה זמור תפס את השלטון, אך המשך אי סדר הוביל מאוחר יותר את ארצות הברית לכבוש את האיטי. קרוליינה הדרומית הצטרפה למישיגן בווראקרוס בזמן שארצות הברית כבשה את העיר הזו.

בתחילת מלחמת העולם הראשונה, שתי אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית קובצו עם שתי אוניות פרה-דרדנוטים ישנות יותר (ורמונט וקונטיקט) בשל המהירויות הגבוהות שלהן, שהיו נמוכות מכל אוניות המערכה האמריקאויות שנבנו שלאחר מכן. קרוליינה הדרומית שופצה בפילדלפיה בין 14 באוקטובר ל-20 בפברואר 1915, ושתי האוניות נשמרו בסיורי נייטרליות בצד האמריקני של האוקיינוס האטלנטי, גם לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה ב-6 באפריל 1917. בינואר 1918, מישיגן התאמנה עם הצי הראשי כשהיא עברה סופה חזקה. הרוחות העזות והגלים גרמו לתורן הכלוב הקדמי שלה להתמוטט, למותם של שישה ולפציעתם של שלושה עשר.

ב-6 בספטמבר 1918, קרוליינה הדרומית ליוותה שיירה מהירה מעבר לאוקיינוס האטלנטי, והפכה לאחת מאוניות המערכה האמריקאיות הראשונות (לצד קנזס וניו המפשייר) שעשו זאת. כשחזרה לארצות הברית, קרוליינה הדרומית איבדה את המדחף הימני שלה. כאשר המשיכה עם המדחף השמאלי, שסתום במנוע שלו השתבש; המשך עם שסתום עזר גרם לכמות גדולה של רעידות, ולכן האונייה נעצרה שעות ספורות לאחר מכן לצורך תיקונים זמניים בשסתום הראשי לפני שהמשיכה למספנת הצי של פילדלפיה לצורך תיקונים. למישיגן הייתה אותה בעיה כשליוותה שיירה בחודש הבא; האונייה איבדה את המדחף השמאלי שלה ב-8 באוקטובר, אך הצליחה לחזור הביתה ב-11 באוקטובר ללא תקריות נוספות. לאחר סיום המלחמה ב-11 בנובמבר 1918, שתי אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית שימשו להשבת חיילים אמריקאים שנלחמו במלחמה.
שמאל|ממוזער| קרוליינה הדרומית מפורקת במספנת הצי של פילדלפיה בדצמבר 1923
בשנים שלאחר המלחמה שימשו שתי אוניות המערכה להפלגות אימונים. תנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, שהגביל את הבנייה הימית כדי למנוע מרוץ חימוש ימי יקר מאוד, קראו גם להיפטר מעשרות אוניות מערכה ישנות יותר בציים החתומים. קרוליינה הדרומית הושבתה ב-15 בדצמבר 1921, זמן קצר לפני סיום הוועידה, ואחותה באה בעקבותיה ב-11 בפברואר 1922, ימים לאחר חתימת ההסכם. שתי האוניות נמחקו מרשימת הצי ב-10 בנובמבר 1923 ונגרטו במהלך 1924 במספנת הצי של פילדלפיה.

 קישורים חיצוניים 

קטגוריה:אוניות מלחמה בצי ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:אוניות מערכה בצי ארצות הברית
קטגוריה:סדרות של אוניות מערכה