קינת יחזקאל על צור

בספר יחזקאל הוקדשו שלושה פרקים (–) לנבואות וקינות על מפלת צור (יחד עם צידון) תחת המצור  הכושל של נבוכדראצר מלך בבל.

דבריו מתלקים לשבעה חלקים, החמישה הראשונים עוסקים ישירות בצור: איום לפיו כתוצאה משמחת צור על נפילת ירושלם בידי הבבלים יבוא גם עליה נבוכדראצר (; ניתן לחלק חלק זה לפסוקים א'–ז' וח'–י"ד); תיאור חרדת ארצות הים בשמען על מפלת צור (; ניתן לחלק חלק זה לפסוקים ט"ו–י"ח וי"ט–כ"א); קינה והלל לצור (); שתי קינות על מלך צור ( ו); נבואה קצרה על מפלת צידון (); וניחומים לישראל ().

הקטעים הם, ככל הנראה, חיבור של נבואות נפרדות במקורן; מהתוכן עולה שהחלק הראשון הכתב לפני תחילת המצור על צור, בעוד שאר החלקים נכתבו במהלך המצור (כלומר לפני שנת 571 לפנה"ס), כאשר צור עמדה איתנה מול הצבא הבבלי, ויחזקאל ניבא שהמצור יצלח. תיאור צור המהוללת והנבואה על מפלתה דומה לתיאור המקביל המופיע במשא צור של ישעיהו. בפועל, הנבואות של יחזקאל על כך שהמצור של נבוכדראצר יצליח התבדו, והמצור כשל. יש המשערים כי יחזקאל הבליע בדבריו קטעים מתוך שירה צורית שהתחברה במאות ה־10–9 לפנה"ס על גדולתה ותפארתה של העיר, אותה למד בשבתו בתל אביב מהגולים הצורים שישבו בקרבת ניפור. – תוך הפניה לבנימין מזר

 תוכן הנבואה 
 החלק הראשון: איום בחורבן 
בחלק הראשון () פותח יחזקאל בזמן הנבואה:  – בשנה האחת־עשרה למלוך צדקיהו, היא שנת חורבן הבית, באחד לחודש – משום שבנבואה יש התייחסות לחורבן ירושלים, משערים שמדובר באחד לחודש לאחר ששמע החורבן הגיע לנביא, כלומר בחודש העשירי (שבט). אז מתחילה הנבואה המאיימת על צור, כי בשל שמחתה על חורבן ירושלם, יעלה עליה יהוה  – הים היה מקור עושרה של צור, וכעת העמים יחריבוה כגלי הים. מוטיב החרבת צור על־ידי הים חוזר עוד כמה פעמים בהמשך הטקסט. יחזקאל מגלה בקיאות במבנה העיר, ומנבא שייגרף העפר מהסלע עליה בנויה, ו – משטח עליו יפרשו דייגים את רשתותיהם. החורבן יגיע גם ל – מושג הנסוב על הכפרים הכפופים למטרופולין צור ביבשה., p. 607 אז יחזקאל מגלה את זהות המחריב – נבוכדראצר, ומתאר בפירוט את החורבן עצמו: ביצורי העיר ומבניה יחרבו, שללה יהיה לביזה, אוכלוסייתה תיהרג בטבח, ואף "מצבות העוז" – ככל הנראה חפצי פולחן הקשורים בניצחון, או אולי שני העמודים המפורסמים שהוצבו בפתח מקדש מלקרת (המקבילים ליכין ובועז) – יינתצו. אז תשרור דממה בעיר,  – השבתת "קול הכינור" כדימוי לחורבן עיר מופיע גם בכתובות ספירה: . לבסוף חוזר על תיאור צור החרבה כמשטח חרמים, ומנבא כי לא תיבנה עוד.

 החלק השני: חרדת איי הים על מפלת צור 
בחלק השני () מתאר יחסקאל את אבל האיים (כך נקרא במקרא כל מקום על שפת הים) על מפלת צור. נשיאי הים פושטים את בגדיהם המהודרים, לובשים בגדי אבל, יורדים לארץ, משתוממים ונושאים קינות: איך העיר ה"חזקה בים" נפלה? בקינתם הם מהללים את העיר, או את מה שהיתה. אחרי כן הדיבור עובר ליהוה, האומר שהחריב את צור, שם אותה בעולם המתים והעביר את תפארתה לעולם החיים.

ביטויי האבל בחלק זה מגלים זיקה לביטויי אבל כנעניים המופיעים בשירה האוגריתית. בקינת יחזקאל, נשיאי הים מסירים את בגדיהם הרגילים, יורדים מכיסאותיהם ומתיישבים על הארץ; בחלק הבא, מתוארים המלחים האבלים יורדים מאניותיהם לארץ, שמים עפר על ראשם ומתפלשים באפר, חוגרים שקים ומגלחים שערם. בעלילות בעל וענת, כאשר אל שומע על מות בנו בעל, הוא יורד מכסאו, יושב על ההדום, שם עפר על ראשו ומתפלש בעפר על ראשו, מחליף את לבושו ומגלח לחיו וזקנו. אף הביטויים המשמשים לתיאור מנהגי האבלות דומים במקרא ובשירה האוגריתית.

 החלק השלישי: קינה על צור 
ממוזער|תבליט מארמון סנחריב המציג אניות פיניקיות בצור. אלה דומות, ככל הנראה, לאניות הפיניקיות בתקופתו של יחזקאל
בחלק השלישי () נושא יחזקאל עצמו, בשם יהוה, קינה על צור ומהלל אותה. נשיאת הקינה על העיר עוד לפני מפלתה דומה לקינה שנשא עמוס על ישראל עוד לפני חורבנה (). צור היא "כלילת יופי", מתוארת כאניה הבנויה לתפארת מעצים שונים משניר (הכינוי הפיניקי לחרמון), מלבנון, מהבשן ומקפריסין, ובדיה הם שש ממצרים ותכלת וארגמן מאלישה. עיקר הקינה בתיאור קשריה הענפים של צור: הנביא מונה ערים וארצות רבות וכותב מה היו קשריהם עם צור. אנשי הערים הפיניקיות הגדולות צידון, ארוד וגבל היו בעלי תפקידים שונים למענה, פרס, לוד ופוט היו לה חיל משמר, וארצות רבות אחרות מסביב לים התיכון ובתחומי המזרח הקרוב הקדום סחרו איתה בסחורות שונות ויקרות, אותן מפרט יחזקאל. בסוף הפירוט מזכיר יחזקאל את אניות תרשיש, וחוזר על דימוי צור לאניה אותה אנשים רבים השיטו במאמץ רב. כל אנשי האניות, על תפקידיהם, מתוארים מתאבלים ומקוננים על חורבן צור, ושוב חוזר תיאור האיים ומלכיהם מתאבלים. הקינה נחתמת בפסוק: .

 החלק הרביעי: קינה ראשונה על מלך צור 
הקינה הבאה () פונה ל"נגיד צֹר" – הכוונה למלך צור, לא למלך מימי יחזקאל או מלך מסוים אחר, אלא מלך כסמל למדינתו. הקינה מכילה יסודות מיתולוגיים מספרות המזרח הקרוב הקדום. בקינה זאת, יחזקאל, המדבר בשם יהוה, אומר כי נגיד צור נעשה יהיר וחשב עצמו לאל. אין עדויות ארכאולוגיות שמלכים פיניקיים נחשבו לאלים, אך קיימות עדויות שחלקים מהעיר צידון נשאו כינויים קדושים כגון "שמם רמם" (שמים רמים) ו"ארץ רשפם" (ארץ רשף). באמירה המיוחסת לנגיד צור  קיים דמיון למושבו של האלוהות הכנענית ששמה אל לפי השירה האוגריתית ב"מבכי נהרים, קרב אפיקי תהומותיים", כלומר בלב הים, ואף השימוש במונח "אֵל אָנִי" עשוי לרמוז לאלוהות הכנענית אל. יחזקאל מודה שנגיד צור אכן חכם מאוד, ובזכות חכמתו התנהל בתבונה רבה והצליח, אך הדבר גרם לו ליהירות. באמירה  מזכיר יחזקאל את הדמות הכנענית־אוגריתית דנאל (באוגריתית: 𐎄𐎐𐎛𐎍, דנאִל), דמות של איש חכם וצדיק מעלילת אקהת,ולא את דניאל היהודי, שכן היה בן זמנו של יחזקאל, ושמו במקרא נכתב תמיד עם י'; יחזקאל מזכיר את דנאל הכנעני במקום נוסף, , יחד עם עוד שני צדיקים לא־ישראלים אחרים, נח ואיוב, גם שם כ"דנאל" בלי י'. ראו  כאדם שנודעה חוכמתו, ועלילתו נודעה גם בישראל; יחזקאל פנה לנגיד צור בסיפור הידוע לו היטב ממסורתו, אך גם משותף למסורות ארץ־ישראל. בשל גובה־לבו, מביא יהוה על צור זרים שישחיתוה ויחריבוה, ונגיד צור יהיה ביד הורגיו אדם ולא אל. הביטוי  מצביע על כך שבתקופה זאת נהגו הפיניקים למול את בניהם (והם המשיכו לנהוג כך, לפי עדות הרודוטוסהרודוטוס, היסטוריות, 2.104 (ראו במקור היווני ובתרגום לעברית), לפחות עד המאה ה־5 לפנה"ס).

 החלק החמישי: קינה שנייה על מלך צור 
ממוזער|הכתרת זמרי־לים – תמשיח בו מתואר המלך האמורי זמרי־לים מקבל את סמלי המלוכה מהאלים במבנה באמצע גן עם חיות מיתולוגיות, ביניהן כרובים; למטה נראות שתי דמויות מחזיקות כדים מהם בוקעים נהרות בארבעה ראשים, בדומה לנהרות הבוקעים מגן עדן. החומר המיתולוגי בציור הושווה לסיפור גן עדן, ובעיקר לתיאור מלך צור בו.

החלק האחרון הנוגע ישירות לצור הוא הקינה השנייה למלך צור (), גם היא בשם יהוה. גם החלק הזה מכיל אלמנטים מיתולוגיים מהמזרח הקרוב הקדום, במיוחד סיפור גן העדן. הקינה נפתחת בדברי הלל ושבח למלך צור – הוא מתואר כמושלם, חכם, יפהפה, ויושב בגן עדן, מסוכךכלומר "שמסוככים עליו", תחת סכך באבני חן שונות ויקרות (רובן מקבילות לאבני החושן) שנוצרו במיוחד בשבילו. יש בכך זיקה אפשרית למיתוס השומרי על הגן של האלה סידורי, שבו צמחו אבנים יקרות על העצים; ייתכן שמסורת האבנים היקרות בגן העדן, שמופיעה אצל יחזקאל, היא הסיבה לתיאור החריג בסיפור הבריאה המקראי ב, המדגיש שזהב ואבנים טובות נמצאים בארץ החוילה (ולא בגן עצמו). אז מעוטר מלך צור בתואר רב־משמעות: . הסמליות של כס הכרובים, המוכר מהאמנות הפולחנית הפיניקית, ככס מלכותי באה לידי ביטוי בתואר זה., p. 704 תוארו של הכרוב, "ממשח הסוכך", לא ברור כלל; ייתכן שהמילה היחידאית "ממשח" קשורה למשיחת שמן, או למילה האכדית mašaḫu שמשמעה "למדוד, לגדול, להתרחב". עדיה חורון שיער שהמילה "ממשח" מרמזת, לאור הסחר הענף של צור בצפון אפריקה (באמצעות קרתחדשת) ומערבה, לשם אימזיע'ים, שבין צורותיו (בעיקר בקרב הטוארג) נמצאות גם גרסאות מהשורש מ־ש־ע' (כמו I-mušaɣ, אי־מושע'). הדבר מתבסס גם על זיהוי גן עדן בצפון אפריקה, ומציאת היסוד באגדת גן עדן והגירוש ממנו באירועי המדבור של הסהרה,להרחבה ראו בויקיפדיה האנגלית: , , ,  שכפו על יושבי האדמות הפוריות שהפכו למדבר לנדוד מזרחה. הנמשל הוא שמלך צור מסוכך, מגן על ארצות־חסותו, ובכך מתקבל על הדעת זיהוי משמעות המונחים במערב, שם התרכז עיקר הסחר הצורי. לפי נוסח תרגום השבעים, לא מלך צור הוא הכרוב, אלא הכרוב ניתן למלך צור ביום היבראו; המלים "ממשח הסוכך" כלל לא מופיעות בתרגום השבעים, אולי משום שלא ידעו איך לתרגמן.

יהוה שם את מלך צור, הכרוב, בהר קודש, ובניגוד לקינה הקודמת המאשימה את מלך צור ביוהרה בחושבו עצמו לאלוהים, פה נאמר במפורש , כלומר הוא שלט בגן כאלוהים השולטים בעולם. הצבת האל בהר מגלה זיקה לאמונה הפיניקית שמקום מושבם של האלים הוא בהרים, והדים לכך מופיעים אף במקרא, למשל . אז נאמר על מלך צור שהיה תמים מיום היבראו, עד שנמצאה בו עוולה (מוסבר כי בשל המסחר והעושר הרב, מידותיו הושחתו), ובכך הוא מדומה לאדם הראשון שנברא ושגורש מהר האלוהים בשל חטאו. האשמת המלך בגובה לב בשל יופיו וחכמתו חוזרת, ונאמר שהמלך יושפל לעיני מלכים אחרים, ומאחר שמסחרו חילל את מקדשיו, אש תגרום לאבדנו. לפי נוסח המסורה, הכרוב, שאליו פונה הכתוב בגוף שני, הוא זה שאבד, אך בנוסח תרגום השבעים מדובר על הכרוב בגוף שלישי והוא שיגרום לאבדנו של מלך צור (שאליו מדובר בגוף שני); נראה, על כן, שנוסח תרגום השבעים מתאים עצמו למיתוס גן העדן בספר בראשית, שבו . ייתכן שיש בכך התפלמסות עם מיתוס פיניקי שעסק במותו של מלקרת, אלוהי צור, באש, וקימתו לתחייה לאחר מכן, אולם העדויות למיתוס זה מועטות ואין ודאות בנוגע לפרטיו. גם קינה זאת נחתמת במילים .

 החלק השישי והשביעי: נבואה על צידון ונבואה על ישראל 
החלק הבא של הנבואה () לא נוגע לצור אלא לצידון, מנבא את חורבנה האלים, ובכך לא יהיה עוד לישראל מכאוב. הנבואה לא מבהירה מה הסיבה שבגינה צידון תיענש, אך הסיום שלה רומז שהעונש הוא על כך שצידון הציקה לישראל. ייתכן שהרקע ההיסטורי לנבואת החורבת של צידון הוא המתקפה של פרעה חפרע על צידון, בעת שהייתה תחת שלטון בבלי, בניסיונו לארגן ברית אנטי־בבלית.ראו: הרודוטוס, היסטוריות, 2.161 (ראו במקור היווני ובתרגום לעברית)

החלק האחרון () פונה ישירות לישראל, ומנבא, בלי קשר ישיר לנבואות והקינות הקודמות, קיבוץ בית ישראל הגולים וישיבתם הבטוחה בארץ. הוא מהווה נספח לחלקים העוסקים בצור (בצידון), שחיבר יחזקאל או אחד מעורכי ספר יחזקאל.

 הערות שוליים 

קטגוריה:יחזקאל
קטגוריה:צור
קטגוריה:צידון
קטגוריה:האימפריה הבבלית החדשה