ירי-על

חימוש ירי-על הוא טכניקת בנייה צבאית ימית שבה שני (או יותר) צריחים ממוקמים בשורה, אחד מאחורי השני, כאשר הצריח השני ממוקם מעל הראשון מלפנים, כך שהצריח השני יכול לירות מעל הראשון. תצורה זו פירושה שצריחים קדמיים או אחוריים יכלו לירות על כל מטרה בתוך הגזרה שלהם, אפילו כשהמטרה הייתה באותו מישור אנכי כמו הצריחים.

 היסטוריה 
ההיסטוריה של ספינות מלחמה גדולות על פני השטח עוקבות אחר תוויות כלליות כמו אוניות מערכה, והבחנה נוספת בין פרה-דרדנוטים ודרדנוטים. עידן האבולוציה הטכנית התרחש בערך מ-1900 עד 1945. חלק מההתפתחות הטכנית הונע מהצורך לדחוס כמה שיותר כוח אש של תותחים גדולים לחלל הקטן ביותר האפשרי. בתכנונים מוקדמים, הצריחים בקליבר הגדול היו כולם ממוקמים על אותו מישור שירה לצד זה או אחר. בירי קדימה או אחורה, בדרך כלל רק הצריח הקדמי ביותר או האחורי ביותר יכל לירות, במיוחד בזוויות נמוכות.
שמאל|ממוזער|ציור קו של אוניית מערכה מסדרת קרוליינה הדרומית, המראה חימוש ראשי בירי-על.
חשש מוקדם היה שהלחץ וההלם מהצריח הגבוה יותר יפגעו בצריח התחתון בעת ירי מעליו. בשנת 1908, צי ארצות הברית בדק באמצעות המוניטור USS פלורידה (BM-9) כמצע הבדיקה והוכיח שירי-על בטוח. התוצאה הייתה העיצוב של אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית (הוזמנה ב-1910).

האונייה הראשונה עם חימוש ירי-על (אם כי לא מאותו קליבר), הייתה אוניית המערכה הצרפתית אנרי הרביעי, שהושקה ב-1899.Roger Chesneau, Eugène Kolesnik (ed.): Conway's All the World's Fighting Ships 1860-1905, Conway Maritime Press, London, 1979, , p.295

ירי-על לא הוגבל לשני צריחים. לדוגמה, סיירת קלה מסדרת אטלנטה, שפותחה ונבנתה לשירות במלחמת העולם השנייה, השתמשה במערכת חפיפה משולשת הן מקדימה והן מאחורה, החימוש שלה בחימוש ראשי דו-תכליתי בעל 5 אינץ'/38 קליבר. עם קשת אש כמעט ללא הפרעה. לסדרת דידו הבריטית, שהיו גם סיירות קלות חמושות במלואם בתותחים דו-תכליתיים (5.25 אינץ' Mk 1) היו גם שלושה צריחים קדימה, עם שניים מאחור.

 יתרונות וחסרונות 
היתרונות של צריחי ירי-על על פני הסדרים שאינם ירי-על כוללים קשתות ירי משופרות לכולם מלבד הצריחים הקדמיים והאחוריים, וכן הגדלת שטח סיפון שימושי שעליו ניתן לבנות את המבנה-העילי של האונייה עקב ריכוז הסוללות הראשיות לקראת קצוות האונייה. בהתאם לעיצוב האונייה וכלי הנשק שלה, זה עשוי לעזור גם למנוע בעיות בהנעת האונייה.
ממוזער|אוניית המערכה היפנית פוסו הציגה שילוב של צריחים ירי-על ולא ירי-על. הצבתו של צריח ה-Z (השלישי מהירכתיים) הפריע לטורבינות הקיטור, מה שחייב להגביה מעל הסיפון.
החיסרון של סידור זה הוא מרכז מסה גבוה יותר כתוצאה ממיקום גבוה יותר של צריחים, ובכך מקטין את הגובה המטאצנטרי. ירידה זו ביציבות עלולה לגרום לבעיות אם לא תתוקן על ידי פשרות במקומות אחרים כדי לשמור על מרכז המסה נמוך.

בגלל זה, הסדרי ירי-על, למרות שהם נפוצים, אינם משמשים באופן בלעדי. דוגמאות לעיצובים שאינם ירי-על כוללות בין היתר את סדרות אוניות המערכה סבסטופול, ואימפרטריצה מריה ואימפרטור ניקולאי שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי, כמו גם אוניות מודרניות כגון המשחתות מסדרת זומוואלט. בנוסף, אוניות רבות, כמו אוניות המערכה מסדרת ניו יורק, השתמשו בשילובים של סידורים של ירי-על ולא ירי-על. הסדרים ללא ירי-על נותרו נפוצים גם על משחתות.

 הערות שוליים 

קטגוריה:אוניות מערכה
קטגוריה:ארטילריה