מוקצה לעבודה זרה

מוקצה לעבודה זרה הוא מונח הלכתי לפיו בעל חיים שהוקצה (ייוחד) לשם הקרבתו לפני עבודה זרה נאסר בהקרבה על המזבח, אמנם השימוש בו לצרכים אחרים מותר.
מקור הדין 
בתלמוד הבבלי מובאים שלושה מקורות שונים לדין זה:

 במסכת בכורות, הפסוק  שנאמר לגבי פסול הקרבת בעל חיים בעל מום, נדרש על ידי רבי ישמעאל גם ביחס למוקצה לעבודה זרה: .
 במסכת תמורה מובא מקור נוסף לאיסור הקרבת מוקצה לע"ז , פסוק זה נדרש על ידי רב טובי בר מתנה בשם רבי יאשיה לעניין מוקצה לע"ז: .
 במסכת בבא קמא נדרשות המילים  שנאמרו בתורה לגבי קורבן עולה, כמילות מיעוט שמורות על כך שרק חלק "מִן הַצֹּאן" ניתן להקרבה, ולא כל צאן, למעט מוקצה לעבודה זרה.

הגדרת ההקצאה האוסרת
בגמרא במסכת תמורה מובאת ברייתא ששנה רב חנניא טריטאה לפני רבי יוחנן: "אין מוקצה אסור אלא עד שיעשו בו מעשה", כאשר הכוונה היא: "עד שיגזז ויעבדו בו".

בראשונים הובאו שתי גרסאות לגמרא זו, שמהן נגזרת ההגדרה ההלכתית של ההקצאה האוסרת את הבהמה להקרבה: לפי גרסה אחת, הגרסה היא כמובא בתלמוד שלפנינו: "עד שיגזז ויעבדו בו" כלומר האיסור חל רק במקרה שנעשתה פעולה אקטיבית בבהמה לשם ע"ז, כגון גזיזתה לכבוד האליל. כגרסה זו פסק הרמב"ם.

אולם גרסת הראב"ד, רש"י והתוספות היא "אין מוקצה אסור אלא עד שעה שיגוזו או שיעבדו בו כלום", כלומר לגרסה זו בעל החיים נאסר בעצם הקצאתו לעבודה זרה, אולם גיזתו או שימוש אחר בו מבטל את הקצאתו לע"ז, הואיל ומעשה של חולין בבהמה מעיד על כך שאין כוונה יותר להקריבה לאליל, ולכן משעה שנעשה בה שימוש - פקע איסור הקרבתה למזבח.

דיני ה'מוקצה'
במשנה במסכת תמורה נאמר כי רק הבהמה עצמה נאסרת באיסור 'מוקצה', ולא האביזרים שעליה. זאת בניגוד למקרה שהבהמה נעבדה בפועל.

אם הבהמה הוקצתה לע"ז בעודה מעוברת, גם ולדהּ אסור בהקרבה.כמו כן, גם תור או בני יונה שהוקצו לעבודה זרה נפסלו להקרבה, בדומה לבהמה.

על פי הלימוד המשווה בין בהמה שהוקצתה לע"ז לבהמה בעלת מום, השוואה זו נכונה גם ביחס למעשר בהמה, שכשם שעל בהמה בעלת מום חל חיוב מעשר בהמה, כך גם על בהמה שהוקצתה לעבודה זרה חל חיוב זה.

 הערות שוליים 

קטגוריה:הלכה
קטגוריה:עבודת אלילים
קטגוריה:קורבנות ביהדות