וילדר פנפילד

וילדר גרייבס פנפילד (באנגלית: Wilder Penfield; 26 בינואר 1891 – 5 באפריל 1976) היה נוירוכירורג אמריקאי-קנדי. הוא פיתח והרחיב את תחום ניתוחי המוח בשיטות וטכניקות, ובעיקר שימוש ברישומים חשמליים למיפוי הפונקציות של האזורים השונים במוח. הוא תיאר לראשונה את ההומונקולוס בקליפת המוח. תרומתו המדעית בניסיון למיפוי תפקודי המוח התרחבה גם למגוון נושאים אחרים, כולל הזיות, אשליות, דיסוציאציה ו-דז'ה וו. פנפילד הקדיש הרבה חשיבה מדעית רבה לתהליכים מנטליים, ואף תהה אם יש בסיס מדעי כלשהו לקיומה של נשמה.

 ביוגרפיה 
 חיים מוקדמים וחינוך 
ממוזער|פמפילד כשחקן כדורגל בנבחרת אוניברסיטת פרינסטון.
נולד ב-ספוקיין, וושינגטון, ב-26 בינואר 1891, פנפילד בילה את רוב חייו המוקדמים בהדסון, ויסקונסין. את לימודיו הגבוהים עשה ב-אוניברסיטת פרינסטון, ושיחק בקבוצת הכדורגל של האוניברסיטה, ואף שימש לזמן קצר כמאמן הקבוצה לאחר סיום לימודיו ב-1913. ב-1915 הוא קיבל מלגת רודס לקולג' מרטון באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, ולמד נוירופתולוגיה תחת סר צ ' ארלס סקוט שרינגטון. לאחר תקופה אחת במרטון, פנפילד עבר לצרפת, שם הוא שירת כמלביש בבית חולים צבאי בפרברי פריז. הוא נפצע ב-1916 כאשר המעבורת שהיה על סיפונה, ה-אס אס סאסקס, נפגעה מטורפדו. בשנה שלאחר מכן, התחתן עם הלן קרמוט, והחל ללמוד ב-בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, וקיבל את תואר דוקטור לרפואה בשנת 1918; לאחר מכן עבד תקופה קצרה כרופא בית בבית החולים פיטר בנט בריגהאם בבוסטון. חזרה לאוקספורד ב-1919, פנפילד בילה את השנתיים הבאות בהשלמת לימודיו. במהלך תקופה זו פגש את סר ויליאם אוסלר. ב-1924, הוא עבד במשך חמישה חודשים עם פיו דל ריו הורטגה על אפיון סוג של תאי גלייה הידוע כיום כ-אוליגודנדרוציטים. הוא גם בילה תקופות השתלמות בגרמניה עם פדור קראוס ו-אוטפריד פורסטר, כמו גם ב-ניו יורק. בשנת 1928, במהלך 6 החודשים שהעביר בגרמניה עם פורסטר הוא למד כיצד להשתמש בהרדמה מקומית לצורך ניתוחי המוח כדי לשמור על המנותחים ערים בזמן הניתוח.See his biography "No Man Alone" (references below) : Ch.8 Interlude in Germany ; p167-168 and p257"Impressions of Neurology, Neurosurgery, and Neurohistology in Central Europe" unpublished report by Penfield to the Rockefeller Foundation – 1928 (read online). (דבר זה מתאפשר שכן המוח עצמו אינו מעוצבב בקולטנים לכאב, ולכן מספיק להרדים את הרקמות החיצוניות). כישורים אלו באו לידי שימוש נרחב בידיו בהמשך, לצורך המיפוי התפקודי השיטתי של המוח האנושי שעשה.

 קריירה רפואית 
לאחר התמחות בכירורגית תחת הארווי קושינג, הוא קיבל משרה במכון הנוירולוגי של ניו יורק, שם ביצע את הניתוחים העצמאיים הראשונים שלו לטיפול באפילפסיה. בזמן שחי ועבד בניו יורק פגש את דוד רוקפלר, שרצה להקים מכון רפואי שבו פנפילד יוכל להמשיך ולפתח את הטיפול הכירורגי באפילפסיה, אבל אינטריגות ופוליטיקה אקדמית בקרב הנוירולוגים בניו יורק מנעה את הקמת המוסד בניו יורק. בעקבות זאת, בשנת 1928 קיבל פנפילד הזמנה מסר וינסנט מרדית, בנקאי ופילנתרופיסט קנדי, ועבר ל-מונטריאול, קוויבק, קנדה. שם, פנפילד לימד ב-אוניברסיטת מקגיל ובבית החולים המלכותי ויקטוריה, והפך למנתח המוח הראשון בעיר.
ב-1934, פנפילד, יחד עם ויליאם קון, יסד והפך למנהל הראשון של המכון ובית החולים הנוירולוגי של מונטריאול באוניברסיטת מקגיל, שהוקם במימון רוקפלר. באותה שנה הוא גם הפך לנתין בריטי (כחלק מה האימפריה הבריטית, שכן אזרחות קנדית מובהקת לא הייתה קיימת עד אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1947). בשנים הראשונות לעבודתו במונטריאול הצטרף אליו דונלד הב, שהחל לבצע בדיקות מורכבות של תפקוד מוחי על החולים לפני ואחרי הניתוחים.

פנפילד לא הצליח להציל את אחותו היחידה, רות, שמתה מסרטן המוח, אם כי ניתוח מורכב שהוא ביצע הוסיף שנים לחייה.

פנפילד נבחר כחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1950 ופרש עשר שנים מאוחר יותר ב-1960. הוא היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובאגודה הפילוסופית האמריקאית. הוא מונה ל-מסדר הכבוד ב רשימת כבוד השנה החדשה 1953. הוא הפנה את תשומת ליבו לכתיבה, והפיק רומן כמו גם את האוטוביוגרפיה שלו אין אדם לבד. ביוגרפיה מאוחרת יותר, משהו מוסתר, נכתב על ידי נכדו ג ' פרסון לואיס.

בשנת 1960, השנה שבה פרש מעבודתו כנוירוכירורג, פנפילד זכה בפרס מדליית ליסטר על תרומתו למדעי הכירורגיה. הוא נשא את נאום ליסטר באירוע הענקת הפרס בנושא "הפעלת תיעוד החוויה האנושית", ב-קולג' המלכותי למנתחים באנגליה ב-27 באפריל 1961. ב-1967התקבל כחבר של מסדר קנדה וב-1994 הוא צורף לאחר מותו ל-אולם התהילה הרפואי הקנדי. חלק גדול מהחומר הארכיוני שלו נמצא ב-ספריית אוסלר באוניברסיטת מקגיל.

 חיים מאוחרים 
בשנותיו המאוחרות הקדיש פנפילד את זמנו לפעילות ציבורית, במיוחד לתמיכה בחינוך האוניברסיטאי. עם חבריו המושל הכללי ז 'ורז' ואניר ו פאולין ואניר, הם ייסדו את מכון ואניר למשפחה "לקדם ולהנחות את החינוך בבית – הכיתה הראשונה של האדם." הוא היה גם תומך מוקדם של דו-לשוניות בילדות.

פנפילד מת ב-5 באפריל 1976 מסרטן בטן ב בית החולים המלכותי ויקטוריה במונטריאול. האפר שלו ושל אשתו הלן נקבר באחוזת המשפחה במזרח בולטון (בולטון-אסט), קוויבק על מפרץ סרג 'נט, אגם ממפרמגוג.

 תרומה מדעית 
 מיפוי קליפת המוח הסומטו-מוטורית 
פנפילד היה חוקר פורץ דרך וכירורג מקורי. יש לזכור כי בתקופתו, שיטות ההדמיה למוח לא היו קיימות, וכמעט לא ניתן היה למקם במדויק את הנגעים אותם צריך היה הנוירוכירורג להסיר. פנפילד פיתח טכניקה נוירוכירורגית באמצעות מכשיר המכונה דיסקטור פנפילד שגורם לנזק המינימלי לקרומים ולמוח ומקובל בתחום הנוירוכירורגיה עד היום. עם עמיתו הרברט ג'ספר, נוירולוג ופסיכולוג, הם פיתחו את "ההליך המונטראולי" שבו הוא טיפל בחולים עם אפילפסיה קשה על ידי השמדת רקמת המוח באזור אותו איתרו כמקור לההתקפים. לפני הניתוח הוא גירה את סביבת אזור הניתוח באמצעות אלקטרודה שהוחדרה למוח תחת הרדמה מקומית, בעוד שהמטופלים היו בהכרה מלאה על שולחן הניתוחים, ורשם את תגובותיהם. בדרך זו יכול היה למקד בצורה מדויקת יותר את אזורי המוח האחראים להתקפים ולהפחית את הנזק הסביבתי והנכות התפקודית לאחר הניתוח.
ממוזער|ההומונקולוס הסנסורי לפי פנפילד, כפי שהוא פרוש על פני קליפת המוח.
השימוש בגרוי עצבי באופן שיטתי אפשר לפנפילד למפות את ייצוג התפקודים השונים על פני קליפת המוח. ידועים בעיקר המפה של הייצוג הסומטוטופי של מערכת תחושות הגוף והמערכת המוטורית המכונות ה"הומונקולוס". המפות האלה הראו את השטח המוקדש לאברי הגוף השונים עפני קליפת המוח שאיננו פרופורציונלי לגודל האיבר אלא לרמת הדיוק הנדרשת בעיבוד הנתונים המוחי (רזולוציה בתחושה, או תנועה עדינה במוטוריקה), ומכאן החלק הגדול של כפות הידיים, למשל, לעומת הגו. המפות האלה עדיין בשימוש היום, כמעט ללא שינוי. יחד עם הרברט ג ' ספר, הוא פרסם את העבודה הזו ב-1951 (ומהדורה שנייה בה- 1954) בספר שהיה לציון דרך במדעי המוח "אפילפסיה והאנטומיה התפקודית של המוח האנושי". עבודה זו תרמה רבות להבנת המיקום של התפקודים בקליפת המוח. המפות של פנפילד הראו חפיפה ניכרת בין אזורים: למשל, האזור המוטורי השולט בשרירי כף היד לפעמים גם שולט על שרירים בזרוע העליונה ובכתף. הוא הניח כי תכונה זו נגרמת על ידי שונות בין פרטים שונים בגודל המוח ובמיקום. שיטות הדמיה מתקדמות יותר הראו מאז כי הדבר נובע מאי רציפות ביצוג הסומטוטופי של קליפת המוח המוטורית.

 תפקודי האונות הרקתיות 
פמפילד דיווח כי גירוי עצבי של האונות הרקתיות יכול להוליך לתחושת זיכרונות חיים. מכאן נפוצו פרסומים פשטניים בספרות הפסיכולוגית, כולל הספר "אני בסדר - אתה בסדר", שהפיצו את התפיסה לפיה המוח "רושם" התנסויות באופן רציף ובפרטים מושלמים, למרות שהזכרונות האלו אינם ניתנים להעלאה רצונית. למעשה, אירועים כאלה של עליית "זכרונות" אירעה בפחות מ-5% מהחולים שעברו גירוי עצבי באונה הרקתית, אבל גם נוירוכירורגים מאוחרים יותר חזרו על התצפית.

מבין 520 חולים שעברו גירויים באונה הרקתית, 40 דיווחו על תחושות של חלומות, ריחות, הזיות של ראיה או שמיעה, וכן תחושות חוץ-גופיות. חלקם תיאורו גם הזיות ריח או תחושת מגע. במאמריו, תיאר פנפילד שילובים של הזיות, תחושת חלום וזכרונות, וכן רגשות מורכבים של בדידות, פחד, זרות ותחושת דז'ה-וו. כל התחושות האלו נמשכו רק כל עוד נמשך הגירוי בקליפת המוח הרקתית. פנפילד חילק את התחושות המתעוררות כתוצאה מגירוי של האונה הרקתית ל-2 סוגים:

 התנסות חושית - כאשרהחולה דיווח על שמיעה של מוזיקה, או ראיה של אורות בורקים.
 התנסות "רצועה" - אירועים בהם דיווח החולה על תחושות שכביכול קשורות לאירועים מוכרים מעברו, למרות שב"ד לא היו מסוגלים לציין את המקור המדויק לתחושה. הזיכרון יכול היה לעורר ולחזק רגשות שנקשרו להתרחשות.

פנפילד הדגיש כי אותם זכרונות היו, כנראה, דברים שבשלב מסוים הוא במוקד של תשומת הלב. פנפילד אסף במשך יותר מ-25 שנים תצפיות על התנסויות של חולים שלו במהלך גירוי עצבי מוחי, ודיווחו על אשליות חושיות שונות. המסקנות שלו היו כי לאשליות יכולות להיות מגוונות מאד, מהתנסות חושית פשוטה ועד אשליות מורכבות הכוללות הופעה של רגשות.

יש לציין כי התיאוריה של פנפילד לגבי הלוצינציות עברה רביזיה בשנות ה-70 עם השימוש הנפוץ בחומרים הלוסינוגניים, כאשר התפתחה ההבנה שהמקור להזיות איננו רק מחלות נפש, אלא הן תופעה נפוצה משחשבו קודם, היכולה להיגרם בנסיבות שונות .

 נקראים על שמו (eponyms) 
 ההומונקולוס של פנפילד - המבנה האנטומי של הארגון הסומטוטופי של תחושות הגוף וקליפת המוח המוטורית, כפי שתוארו לראשונה על ידו ב-1937.
 סינדרום פנפילד - התקפים אפילפטיים הנגרמים על ידי גידול הלוחץ על ההיפותלמוס, וגורמים לתופעות אוטונומיות.
 דיסקטור פנפילד - מכשיר כירורגי שהומצא על ידו.

קישורים חיצוניים

 מאמר מדע פופולרי, בריאן רזניק, VOX, 2018: "וילדר פנפילד צייר מחדש את מפות המוח - על ידי פתיחת הגולגולת של חולים".


 הערות שוליים 

קטגוריה:אמריקאים ילידי מדינת וושינגטון
קטגוריה:ספוקיין: אישים
קטגוריה:כירורגים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פרינסטון
קטגוריה:בוגרי בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס
קטגוריה:נוירוכירורגים
קטגוריה:מדענים קנדים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1891
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1976