אוניות המערכה מסדרת ניו יורק

אוניות המערכה מסדרת ניו יורק הייו זוג אוניות מערכה סופר-דרדנוט שנבנו עבור צי ארצות הברית בין 1911 ל-1914. שתי אוניות הסדרה, ניו יורק וטקסס, ראו שירות נרחב החל בכיבוש וראקרוס, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.

סדרת ניו יורק, שעוצבה כשיפור חמוש יותר בהשוואה לסדרת ויומינג הקודמת, הייתה סדרת אוניות המערכה הראשונה שהכילה את תותח ה-14 אינץ' (356 מ"מ) /45 קליבר והסופר-דרדנוט האמריקאיות הראשונות, אך הייתה אחת מסדרת אוניות המערכה האחרונות שתוכננו עם פריסה של חמישה צריחים ופחם לדלק. הסדרה סבלה גם מכמה ליקויים כמו מחסור בנשק נגד מטוסים ובפריסת שריון, אשר טופלו בסדרת נבדה שלאחר מכן. בגלל הליקויים הללו, שתי האוניות עברו כמה שיפוצים נרחבים במהלך הקריירה שלהן, ששינו מאוד את המראה שלהן.

הן ניו יורק והן טקסס נכנסו לשירות בשנת 1914 ומיד שירתו בכיבוש וראקרוס, ושירות לתגבור הצי הגדול של הצי המלכותי בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכן מניחים כי ניו יורק הטביעה צוללת בהתנגשות מקרית. שתי האוניות ביצעו אימונים ושיפוצים רבים בתקופת בין המלחמות, והצטרפו לסיורי הנייטרליות בתחילת מלחמת העולם השנייה. מאחר שהיו מיושנות בשל כניסת אוניות מערכה מתקדמות יותר לשירות, שתי האוניות שימשו בעיקר כמלוות שיירות וארטילריה ימית במהלך המלחמה. ניו יורק תמכה במבצע לפיד בצפון אפריקה, ביצעה סיורים ואימונים בשיירות באוקיינוס האטלנטי, ותמכה בקרב איוו ג'ימה ובקרב אוקינאווה. טקסס תמכה במבצע לפיד, במבצע אוברלורד, בהפצצת שרבור, במבצע דרגון ובקרבות באיוו ג'ימה ואוקינאווה. לאחר המלחמה, ניו יורק שימשה כספינת מטרה במבצע פרשת דרכים וטבעה כמטרה ב-1948, בעוד טקסס הוסבה לספינת מוזיאון, ועגנה בפארק הלאומי סן חסינטו עד שהועברה למבדוק יבש בגלווסטון, טקסס. באוגוסט 2022 לפעולות שיקום.

 רקע 
סדרת ניו יורק הייתה החמישית מתוך 11 סדרות נפרדות שתוכננו על ידי צי ארצות הברית בין 1906 ל-1919, בסך הכל 29 אוניות מערכה ו-6 סיירות מערכה. כמעט כל מערך הקרב האמריקני תוכנן מתוך ניסיון עם הפרה-דרדנוטים והתבוננות בעיצובים זרים. העיצוב של סדרת ניו יורק מקורו בוועידת ניופורט ב-1908, שהביאה לשיטה חדשה לתכנון אונית מערכה, כאשר המועצה הכללית לקחה חלק פעיל יותר בתהליך התכנון של אוניות, ומועצת הבנייה של הצי הייתה אחראית על ביצוע העיצוב במקום ליצור אותו. בעוד שסדרת ניו יורק תוכננה ברובה על ידי מועצת הבנייה, הלקחים שנלמדו בסדרה אפשרו למועצה הכללית להוסיף אותם לאוניות הבאות מסדרת נבדה.

ועידת ניופורט קבעה הסכמה כללית בין המנהיגים שאוניות הצי האמריקני צריכות לשאת סוללות גדולות יותר בתגובה לקליבר העולה של אוניות מערכה במדינות אחרות, בעיקר התותח הימי BL 13.5 אינץ' Mk V אשר הוצג על ידי סדרת אוריון של הצי המלכותי, כמו גם המעבר של הצי הגרמני מתותחי  לתותחי . היה אז ויכוח אם סדרת פלורידה, שהונחה ב-1909, צריכה לשאת חימוש כבד יותר מתותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5. בסופו של דבר, ב-30 במרץ 1909, הקונגרס האמריקני אישר ב-1909 את בנייתן של שתי אוניות מערכה "עיצוב 601", הידועות גם בשם אוניית מערכה 1910 עם שישה צריחים בקוטר 12 אינץ', שהמועצה הכללית בחרה, על פני שני עיצובים עם תותחי 14 אינץ'. אלו יהפכו לסדרת ויומינג. במקביל, המועצה הכללית החלה לתכנן את סדרת האוניות הבאה, וב-21 באפריל 1909 החליטה על שתי אוניות מערכה בגדלים דומים, ולאחר ויכוחים על התותחים הראשיים ניתן אישור לשתי אוניות מערכה ב-24 ביוני 1910. בשנת 1911 הציעה הוועדה לענייני הצי של הסנאט האמריקני להקטין את גודל האוניות כחלק מהפחתת תקציב של 24,000,000 דולר, אך מזכיר הצי ג'ורג' וון לנגרקה מאייר נלחם לשמור על העיצוב המקורי והאוניות לא שונו.

הסדרה מכונה בדרך כלל סדרת ניו יורק, אך היא נקראת מדי פעם גם סדרת טקסס כי ניו יורק הושלמה מספר חודשים לאחר אחותה, טקסס.

 תכנון 
 מאפיינים כלליים 
אוניות הסדרה היו באורך כולל של 573 רגל (175 מטר), אורך של 565 רגל (172 מטר) בקו המים, רוחב של 95 רגל 6 אינץ' (29.11 מטר) ושוקע של 28 רגל 6 אינץ' (8.69 מטר). הדחק האוניות היה 27,000 טונות ארוכות (27,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 28,367 טונות ארוכות (28,822 טונות) במעמס מלא. האוניות עברו שינויים והגדלות משמעותיות בשריון ובחימוש במהלך חייהן המבצעיים. לאחר השיפוץ הרביעי והאחרון שלה ב-1943, ניו יורק הגדילה את ההדחק שלה ל-29,340 טונות ארוכות (29,810 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-34,000 טונות ארוכות (35,000 טונות) במעמס מלא. השיפוץ האחרון של טקסס התבצע ב-1945, ולאחר מכן ההדחק שלה היה 29,500 טונות ארוכות (30,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-32,000 טונות ארוכות (33,000 טונות) במעמס מלא. כפי שתוכננו, לאוניות היה צוות המורכב מ-1,042 קצינים ומלחים. עד 1945, טקסס נשאה 1,723 קצינים ומלחים עם תוספת של צוותים לנשק נוסף, כמו גם יחידה חדשה של נחתים.

 חימוש 
ממוזער| צריחים 1 ו-2 על סיפון טקסס, מציגים את תותחי ה-14 אינץ'. סרת ניו יורק הייתה סדרת אוניות המערכה הראשונה של הצי האמריקאי שנשאה את התותח הכבד הזה.
הסוללה הראשית של אוניות הסדרה כללה עשרה תותחי 14 אינץ'/45 קליבר, ערוכים בחמישה צריחי תותחים כפולים המסודרים, מחרטום ועד ירכתיים, 1, 2, 3, 4 ו-5, ומסוגלים להגביה ל-15 מעלות. הסדרה הייתה האחרונה שהציגה צריח המוצב באמצע האונייה. בשנת 1910 משרד החימוש של הצי האמריקני תכננה ובדקה בהצלחה את התותח הימי בקוטר 14 אינץ'. התותח הוכח כבעל דיוק יוצא דופן ואחידות תבניתית. סדרת ניו יורק הייתה הסדרה החמישית של עיצוב אוניות מערכה אמריקאיות, וכבר החלה העבודה על העיצוב השישי, סדרת נבדה. עד 1910 אף אוניית מערכה מסוג דרדנוט לא הושקה למים, מכיוון שכולן היו בשלב כלשהו של הבנייה או בתכנון. כמעט כל מערך הקרב של הצי האמריקני תוכנן על ידי הסתמכות על ניסיון מעיצובים פרה-דרדנוט או מהתבוננות בעיצובי אוניות מערכה זרות.

כפי שנבנו, שתי האוניות נשאו גם 21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר ערוכים עשרה בכל צד עם אחד בירכתיים, בעיקר להגנה מפני משחתות וסירות טורפדו. רבים מתותחי ה-5 אינץ' היו ירודים ברמת הדיוק בים סוער, בשל היותם מותקנים ליד קצות האונייה ומתחת לסיפון הראשי. האוניות לא תוכננו עם הגנה נגד מטוסים, ועם התפתחות התעופה הימית, זה נתפס כחסרון רציני למעמד. סדרת ניו יורק הייתה סדרת אוניות המערכה האמריקאית הראשונה שהרכיבה תותחים נגד מטוסים, עם שני תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר שהותקנו על פלטפורמות על גבי מנופי הסירה של טקסס בשנת 1916. בשנת 1918 הצטמצם החימוש המשני ל-16 תותחי 5 אינץ'/51 קליבר, שמונה בכל צד, שכן התותחים ליד קצות האונייה היו קשים לפעולה בכל מצב של הים. כאשר שתי האוניות שופצו בשנים 1925–1926, הגנת הנ"מ הוגברה עם שמונה תותחי 3 אינץ'/50 קליבר ערוכים ארבעה בכל צד. שישה מתוך שישה עשר תותחי ה-5 אינץ' הנותרים הועברו גבוה יותר באונייה לקזמטים חדשים על הסיפון הראשי. סדרת ניו יורק כללה בתחילה ארבעה צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מילימטרים), שניים בחרטום ושניים בירכתיים, עבור הטורפדו Bliss-Leavitt Mark 3, במקום השניים הקודמים, בגלל התקדמות בביצועי הטורפדו שהגדילו את החשיבות של הנשק. חדרי הטורפדו הכילו 12 טורפדות בסך הכל, בתוספת 12 מוקשים ימיים. עם זאת, צינורות הטורפדו הוסרו בשיפוץ 1925–1926.

חללי מחסני תחמושת ומכונות היו סגורים בגוף המוגן. נפח מחסני התחמושת הצטמצם עבור מכונות מוגברות, כאשר כל מחסן תחמושת הכיל 75 עד 80 פגזים ומטענים הודפים, בעוד פגזים נוספים נישאו בצריחים ובחדרי הטיפול שלהם.

בשנת 1937 שמונה תותחי נ"מ 1.1 אינץ' (28 מ"מ) /75 קליבר בשני צריחים מרובעים נוספו כדי לשפר את חימוש הנ"מ הקל. האוניות זכו לחידוש נרחב יותר בכמויות גדולות של תותחי נ"מ קלים על חשבון תותחי 5 אינץ'/51 קליבר ב-1942, מכיוון שהמתקפה על פרל הארבור הראתה שחימוש נ"מ קל מלפני המלחמה אינו מספק. צריחי התותחים המרובעים בקוטר 1.1 אינץ' הוסרו ונוספו 24 תותחי בופורס 40 מ"מ בשישה צריחים מרובעים (מאוחר יותר הוגדלו ל-40 תותחים), בעוד שנוספו גם 42 תותחי אוליקון 20 מ"מ בצריחים בודדים. חימוש התותחים נ"מ בקוטר 3 אינץ' הוגדל ל-10 תותחים, בעוד שחימוש התותחים בקוטר 5 אינץ' הצטמצם ל-6 תותחים.

 שריון 
האוניות המשיכו את חבילת השריון של סדרת ויומינג עם שיפורים קלים. תוכנית השריון של הסיפון תמשיך להישאר נחותה באופן מובהק מסדרת נבדה המצליח עם תוכנית השריון של הכל או כלום. עם זאת, הקפיצה קדימה בטווח שסיפקה בקרת אש משופרת עדיין לא נראתה ולא היה זמן לכלול אותה בתכנון הנוכחי. האונייה כללה חגורת שריון בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) שהתחדדה ל-10 אינץ' (254 מ"מ) והגנת הקזמטים כללה שריון בעובי 6.5 אינץ' (165 מ"מ) עם מחיצה פנימית. סדרת ניו יורק הייתה הראשונה ששילבה חדר תכנון מרכזי משוריין מתחת לסיפונים, אך על גבי הסיפון המגן, וסגור בקופסה דקה של שריון מפני רסיסים.

חגורת השריון של אוניות הסדרה הייתה בעובי של 10 עד 12 אינץ'. הקזמטים התחתונים שלה היו עם שריון בעובי בין 9–11 אינץ' (230–280 מ"מ), ולקזמטים העליונים שלה היו עם שריון בעובי 6 אינץ' (150 מ"מ). שריון הסיפון היה בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ), ובצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 14 אינץ' (360 מ"מ), גגות בעובי 4 אינץ' (100 מ"מ), דפנות בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ) ולוחות מאחור בעובי 8 אינץ' (200 מ"מ). הברבטות שלה היו מוגנות עם שריון בעובי בין 10–12 אינץ' (254–305 מ"מ). מגדל הניווט שלה היה מוגן עם שריון בעובי 12 אינץ' של שריון, עם גג בעובי 4 אינץ'. בסך הכל, השריון הסתכם ב-261.67 טונות על הקזמטים העליונים, 1,680.33 טונות על הקזמטים התחתונים, 1,549.16 טונות לאורך החגורה, 127.42 טונות על המחיצות, 1,322.11 טונות על סיפון הפיצול, 2,085.39 טונות על הברבטות, ו-856.11 טונות על מגדל הקונינג להגנה כוללת של 8,120.62 טונות.

 הנעה 
האוניות הונעו על ידי 14 דוודים פחמים של Babcock & Wilcox שהניעו שני מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שתי פעימות, בדירוג של 28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט), והעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). היה לה טווח של 7,060 מיילים ימיים (13,080 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). בתחילה, התכנונים דרשו להגדיל 14 אחוזים בכוח ל-32,000 כוחות סוס (24,000 קילוואט) לעומת 28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט) בסדרה הקודמת. עם זאת, התגלה כי יעילות הנעה גדולה יותר של מנוע ההנעה אפשרה הפחתה בהספק המותקן, והצריכה רק 28,100 כוחות סוס כדי לקבל מהירות של 21 קשרים.

סדרת ניו יורק הייתה הסדרה האחרונה של אוניות מערכה אמריקאיות שהונעה על ידי פחם. הסדרה תוכננה לשאת 2,850 טונות ארוכות (2,900 טונות) של פחם, יותר הרבה מכל סדרת אוניות מערכה אחרת. בשנת 1910, אוניות המערכה הבאות מסדרת נבדה תוכננו מתוך מחשבה על מזוט. שתי האוניות הוסבו לשאת מזוט ב-1926, והן היו בעלות קיבולת של 5,200 טונות ארוכות (5,300 טונות) של נפט. שישה דוודי נפט חדשים של Bureau Express החליפו את ארבעה עשר הדוודים המונעים בפחם בעיצוב הישן יותר באותה תקופה ללא אובדן כוח.

 בנייה 
ימין|ממוזער| ניו יורק בבנייה ב-1912
מימון אוניות המערכה אושר על ידי חוק מ-24 ביוני 1910, שהגדיר כי עלות האוניות לא תהיה יותר מ-6,000,000 דולר. החוק גם קבע מדיניות עבודה חדשה לבנייתן, אשר הציב מגבלות קפדניות על שעות העבודה ותנאי העבודה של עובדי המספנות. הוגשו הצעות רק עבור אוניית המערכה טקסס, ב-27 בספטמבר 1910, בעוד שאוניית המערכה ניו יורק, הייתה אמורה להיבנות על ידי מספנת הצי של ניו יורק. ההצעות נפתחו עבור טקסס ב-1 בדצמבר. בסופו של דבר זכתה חברת ניופורט ניוז לבניית ספינות בחוזה עם הצעה של 5,830,000 דולר. בנייתה של טקסס החלה ב-17 באפריל 1911, היא הושקה ב-18 במאי 1912 והסתיימה ב-12 במרץ 1914. ניו יורק הונחה ב-11 בספטמבר 1911, הושקה ב-30 באוקטובר 1912 והושלמה ב-15 באפריל 1914.

עד 1926, סדרת ניו יורק נחשבה למיושנת בהשוואה לאוניות מערכה אחרות בשירות, כך ששתי האוניות זכו לשיפוץ מלא. בעוד מספר אוניות מערכה אחרות בשירות, כולל יוטה ופלורידה, הוסבו לספינות אימונים או נגרטו, ניו יורק וטקסס נבחרו לעבור שיפוץ כדי להגביר את המהירות, השריון והחימוש שלהן, בהתאם לאמנת הצי של וושינגטון משנת 1922.

3,000 טונות של שריון נוספו להן להגנה מפני מטרות אוויריות וצוללות. מספר תותחי הנ"מ 3 אינץ' הוגדל ל-8, ושישה מתותחי ה-5 אינץ' הועברו לקזמטים חדשים על הסיפון הראשי. צינורות הטורפדו הוסרו בשלב זה. 14 הדוודים הפחמיים של Babcock & Wilcox שלהן הוחלפו בשישה דוודים מונעי נפט של Bureau Express והארובות התאומות הוחלפו לארובה אחת, מאחורי המבנה העליון הקדמי. במקום תרני סריג הותקנו חצובות, ועל החצובה הקדמית הותקן מגדל פיקוח. באמצע האוניות נבנה מגדל שהכיל בקרת אש נוספת לגיבוי המערכת על התורן הקדמי. מעוט חדש הותקן על גבי צריח מספר 3, ומנופים הותקנו משני צידי הארובה לטיפול בסירה ובמטוסים. נוספה הגנה נוספת לסיפון, והרוחב שלהן הורחב ל-106 רגל (32 מטר). נוספו להן בליטות נגד טורפדו. עם זאת, הבליטות הללו הקשו על התמרון במהירויות נמוכות, הן התגלגלו רע, ודיוק הירי שלהן הצטמצם בים סוער.

 היסטוריית שירות 
 USS ניו יורק 
ממוזער| ניו יורק (מימין) במהלך האימונים ב-1932
זמן קצר לאחר כניסתה לשירות, ניו יורק הפכה לאוניית הדגל לכיבוש האמריקאי של וראקרוס ב-1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא הפכה לאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-9, בפיקודו של אדמירל משנה יו רודמן. היא נשלחה לתגבר את הצי הגדול הבריטי בים הצפוני, היא ניהלה תפקידי הסגר וליווי שיירות. היא באה פעמיים במגע עם צוללות גרמניות, ומאמינים כי הטביעה אחת בטעות. היא חזרה לארצות הברית בתום המלחמה, והחלה לקחת על עצמה תפקידי סיור והדרכה. ניו יורק הותקנה במכ"ם XAF בפברואר 1938, כולל הדופלקס הראשון של ארצות הברית כך שאנטנה אחת תוכל לשלוח וגם לקלוט.

היא הייתה חלק מסיורי הנייטרליות לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, ובילתה את תחילת המלחמה בליווי שיירות בין ניו יורק לאיסלנד. היא תמכה במבצע לפיד, פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה, שם היא השביתה סוללות חוף המאיימות על הנחיתות בנובמבר 1942. היא נשארה בליווי שיירות ובאימונים במשך מספר שנים, עד שהועברה לצי האוקיינוס השקט בסוף המלחמה ותמכה בנחיתה על איוו ג'ימה בפברואר 1945, ולאחר מכן בפלישה לאוקינאווה באפריל 1945. היא נפגעה קלות מהתקפת קמיקזה בקרב זה. לאחר המלחמה, היא שימשה כספינת מטרה במהלך שני ניסויי פצצת האטום של מבצע פרשת דרכים, ולאחר מכן נחקרה על השפעותיה, לפני שהוטבעה כמטרה מול הוואי ב-1948.

 USS טקסס 
שמאל|ממוזער| טקסס בפארק הלאומי סן חסינטו, שם היא עגנה כספינת מוזיאון עד 2022
טקסס גם השתתפה בכיבוש וראקרוס במשך מספר חודשים ב-1914, לפני שערכה אימונים ושדרוגים כדי להפוך לאונייה הראשונה של הצי האמריקני שהרכיבה כלי נשק נגד מטוסים. היא ניהלה סיורי שיירות בתחילת מלחמת העולם הראשונה והייתה האונייה האמריקאית הראשונה שירתה על ספינה גרמנית במהלך משימת ליווי שיירה ב-1917. היא הצטרפה לאוניות מערכה אמריקאיות אחרות בתגבור הצי הבריטי לקראת סוף המלחמה והייתה נוכחת בכניעת הגרמנים. בתקופת בין המלחמות היא הפכה לאחת מאוניות המערכה הראשונות ששיגרו והפעילו מטוסים, ולעיתים קרובות החליפה את זמנה בין האוקיינוסים האטלנטי והשקט בתרגילי אימון.

היא הייתה חלק מסיורי הנייטרליות בתחילת מלחמת העולם השנייה ותמכה בנחיתות של בעלות הברית בצפון אפריקה, ולאחר מכן ניהלה משמרות ליווי שיירות לנמלים בצפון אפריקה ובאירופה במהלך 1943. ב-6 ביוני 1944, היא תמכה במבצע אוברלורד, שחיפה על נחיתות בעלות הברית בחופי נורמנדי, צרפת, במיוחד על קרב פואנט דו אוק. מאוחר יותר באותו חודש, ב-25 ביוני, היא תמכה בהפגזת שרבור ושם נפגעה בפגז ארטילריה גרמני. ביולי היא עברה לתמוך במבצע דרגון, פלישת בעלות הברית לדרום צרפת. לאחר תיקונים והכשרה נרחבים, היא עברה לאוקיינוס השקט ותמכה בפלישה לאיוו ג'ימה בפברואר 1945. לאחר מכן היא עברה לתמוך בנחיתות באוקינאווה באפריל. לאחר תום המלחמה, טקסס הושבתה, ובשנת 1948 היא הועברה לפארק הלאומי סן חסינטו והוסבה לספינת מוזיאון, שם נשארה עד 31 באוגוסט 2022. היא הועברה למבדוק יבש בגלווסטון, טקסס תמורת פרויקט שיקום של 35,000,000 דולר, המוערך שיימשך 12–18 חודשים. ביתה החדש בטקסס עדיין לא נקבע נכון למועד המעבר.

 אוניות הסדרה 
שמאל|ממוזער| אוניית מערכה מסדרת ניו יורק על גב שטר של שני דולר אמריקאי משנת 1918.
+נתוני בנייה שם האונייה מס' הגוף המספנה הונחה הושקה כניסתה לשירות הוצאה משירות גורל ניו יורק BB-34 מספנת הצי של ברוקלין 11 בספטמבר 1911 30 באוקטובר 1912 15 במאי 1914 29 באוגוסט 1946 הושבתה ב-13 ביולי 1948; הוטבעה כמטרה, 8 ביולי 1948 טקסס BB-35 ניופורט ניוז בניית ספינות 17 באפריל 1911 18 במאי 1912 12 במרץ 1914 21 באפריל 1948 הושבתה ב-30 באפריל 1948; משמשת כספינת מוזיאון

 קישורים חיצוניים 

קטגוריה:אוניות מלחמה בצי ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:אוניות מערכה בצי ארצות הברית
קטגוריה:סדרות של אוניות מערכה