פקודת התעבורה

פקודת התעבורה היא החוק המסדיר את כללי התעבורה בישראל. המילה "פקודה" בשם החוק משקפת את מקורו – הפקודה נחקקה על ידי שלטון המנדט הבריטי, ומאז עברה שינויים רבים. הפקודה עוסקת בעיקר בנושאי רישוי ושפיטה, ואילו כללי ההתנהגות בדרכים מוסדרים בתקנות התעבורה שהותקנו מכוח פקודה זו.

היסטוריה

פקודת המשטרה התעבורה ב-31 בדצמבר 1933, בשם "פקודת ההובלה בדרכים", על ידי שלטון המנדט הבריטי. בדומה למרבית החקיקה המנדטורית, גם פקודה זו הוכנסה לספר החוקים הישראלי סמוך להקמת המדינה, במסגרת פקודת סדרי השלטון והמשפט – דבר החקיקה הראשון של מועצת המדינה הזמנית. בנובמבר 1948 שונה של הפקודה ל"פקודת התעבורה".

ב-1 באוגוסט 1961 פורסם נוסח חדש לפקודה. מאז ועד לאוגוסט 2023 תוקנה הפקודה 131 פעמים.

תיקונים עיקריים:
 תיקון מס' 64 הוסיף לפקודה את סימן ג'1 לפרק השני, העוסק ברישיון להפעלת מונית בקו שירות.
 תיקון מס' 69 הוסיף לפקודה את סעיף 65ב, הקובע חובת החזקה של אפוד זוהר ושימוש בו.
 תיקון מס' 72 הסדיר מחדש את אופן הבדיקה של נהיגה בשכרות, לאחר פסק דין שחייב זאת.
 תיקון מס' 103 הוסיף לפקודה את סעיף 65ד, המחייב תאגידים להפעיל מערכת לדיווח ומעקב על עבירות תעבורה.
 תיקון מס' 113 הוסיף לפקודה את סעיף 27א1, המסמיך רשויות מקומיות לבצע באמצעות מצלמות פעולות אכיפה שעניינן עבירות תעבורה.
 תיקון מס' 130 בא לתת מענה להתפתחות הטכנולוגית של רכב אוטונומי, ובמסגרתו נוספו לפקודה סעיפים המסדירים תפעול של רכב אוטונומי.

הוראות הפקודה
פקודת התעבורה מורכבת מ-11 פרקים.

כמקובל בחוקים רבים,  עוסק בהגדרת המושגים הרבים המופיעים בהמשך הפקודה.

 עוסק ברישוי ורישום בתחום הרכב: רישיון רכב ורישום רכב, רישיון נהיגה (כולל הגבלות על נהג חדש), רישיון להפעלת מונית, רישיון להוראת נהיגה, רישיון למיתקן תחבורתי (מסוף לתחבורה ציבורית או תחנה מרכזית) והפעלה ניסיונית של רכב עצמאי בלא נהג.

 עוסק בפטורים שונים מהחובות שנמנו בפרק השני, כגון פטור מאגרות רישום ומאגרות רישיון רכב ופטור מאגרת רישיון נהיגה.

 עוסק בכללי השפיטה בבתי המשפט לתעבורה. הפרק מסמיך את בתי המשפט לתעבורה לדון בעבירות הבאות:
(1) עבירות תעבורה, שהן עבירות לפי פקודה זו והתקנות שהותקנו מכוחה;
(2) עבירות לפי הסעיפים 2, 17, 39, 40, 41 ו־46 לפקודת הביטוח, ולפי סעיף 48 לפקודה האמורה במידה שהוא מתייחס לעבירות שפורטו בפסקה זו;
(3) עבירות על חוק הפיקוח על מצרכים ושירותים, תשי"ח–1957, ועל התקנות והצווים שניתנו על פיו, הנוגעים לתעבורה ולכלי רכב;
(4) עבירות על החוק לתיקון דיני העונשין (שימוש ברכב בלי רשות), תשכ"ד–1964;
(5) עבירות על חוק למניעת מפגעים, תשכ"א–1961, והתקנות לפיו, אם העבירות נוגעות לכלי רכב;
(6) עבירה לפי  לחוק העונשין, תשל"ז–1977, שנעברה תוך כדי שימוש ברכב;
(7) עבירות לפי חוק שירותי הובלה, התשנ"ז–1997;
(8) עבירה לפי סעיף 23(ב)(5) לחוק הנהיגה הספורטיבית, התשס"ו–2005;
(9) עבירות לפי חוק אוויר נקי, התשס"ח–2008, אם העבירות נוגעות לרכב מנועי;
(10) עבירות לפי חוק רישוי שירותים ומקצועות בענף הרכב, התשע"ו–2016.

הפרק מסמיך רשויות מקומיות לבצע באמצעות מצלמות פעולות אכיפה שעניינן עבירות תעבורה.

 עוסק בסמכות שוטר לעצור נהג על עבירות תנועה מסוימות, ולהטיל קנס על עבירות אחרות.

 עוסק בסמכותם של בית המשפט ושל קצין משטרה לפסול רישיון נהיגה של אדם (כולל קביעת פסילת מינימום לעבירות מסוימות) ולאסור שימוש ברכב מחמת עבירות שנעשו בו.

 עוסק בחובתו של הנוסע באוטובוס בקו שירות לשלם בעד נסיעתו.

 עוסק באכיפת עבירות בנתיבי תחבורה ציבורית בידי מפקחים שמונו על ידי שר התחבורה.

 מפרט עבירות לפי הפקודה ועונשיהן.

 מסמיך את שר התחבורה להתקין תקנות בנושאי הפקודה, ומסמיך את הרשויות המקומיות להתקין חוקי עזר להסדרת תנועה וחניה בתחומיהן.

תקנות
מכוח הפקודה הותקנו תקנות רבות:
 תקנות התעבורה – התקנות העיקריות מכוח הפקודה














לקריאה נוספת
 יצחק שורץ, אוגדן לדיני תעבורה, אלון הוצאה לאור, 2022
 אילון אורון, תעבורה – עיקרי הלכות, פרלשטיין-גינוסר, 2023
 אריה ליכט, מורד מפרע, עבירות תעבורה – הלכה ומעשה, אוצר המשפט, 2017

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

*
קטגוריה:ישראל: פקודות
קטגוריה:ישראל: תחבורה