היישוב היהודי בעזה

היישוב היהודי בעיר עזה התקיים לסירוגין מהמאה השנייה לפנה"ס ועד מאורעות תרפ"ט ומלחמת העצמאות. הקהילה היהודית בעיר הוציאה מקרבה רבנים ואישים ידועי שם, אך לאורך כל ההיסטוריה הייתה קהילת מיעוט בעיר שרוב אוכלוסייתה אינו יהודי.

היסטוריה
בציווי ה' לעם ישראל לכבוש את ארץ ישראל נאמר: , ופירשו חז"ל: . עזה נפלה בנחלת שבט יהודה (; ) ונכבשה בסוף תקופת התנחלות השבטים (), אולם נראה שלא החזיקו בה בני ישראל זמן רב והיא הייתה עיר פלשתית לכל אורך תקופת השופטים, ואף אחריה.

 תקופת בית שני וימי המשנה והתלמוד 
בשלהי תקופת הנהגתו של יונתן החשמונאי את יהודה, בעת שפעל צבאית בשירותם של המלך הסלאוקי אנטיוכוס השישי ועוצר המלוכה טריפון נגד דמטריוס השני, הוא צר בשנת 142 לפסה"נ על עזה ושרף את שדותיה, ואנשי העיר נכנעו. יונתן הסכים לכרות להם ברית, ולקח את בני ראשיהם כבני ערובה ושלח אותם לירושלים.
עזה הייתה עוינת למדינה החשמונאית עד חורבנה של העיר בידי המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, בשנת 96 לפסה"נ, והיא נותרה חרבה עד הכיבוש הרומי של ארץ ישראל בידי פומפיוס (63 לפסה"נ), אז נבנתה מחדש על ידי הנציב הרומי של סוריה, אולוס גביניוס, באתר חדש, מדרום לעזה הקדומה, ולפי התאריכים על מטבעותיה היא החלה למנות את שנותיה למן שנת 61 לפנה"ס.
עזה הייתה בתחום שלטונו של הורדוס מלך יהודה (37–4 לפסה"נ), ואחרי מותו בשנת 4 לפסה"נ, סופחה לפרובינקיה סוריה. בפרוץ המרד הגדול של יהודי ארץ ישראל בשלטון הרומאי, בשנת 66 לספירה, הותקפה העיר על ידי המורדים היהודים.

לאחר מרד בר כוכבא (132–136 לספירה) נשלחו יהודים רבים מאזור יהודה ליריד עזה, שם נמכרו לעבדות.
בדור החמישי לתנאים (דורו של רבי יהודה הנשיא), דן רבי אלעזר ברבי שמעון בדיני נגעי בתים במקום בשם 'חורבתא סגירתא' שהיה ב"תחום עזה". ב הוזכר שוק הבהמות של עזה, ובמדרש רבה הוזכר יריד עזה כאחד משלושה ירידים גדולים, אך אין להסיק מכך שהתקיימה בעיר קהילה יהודית בתקופה זו.

בהמשך התקופה הרומית בארץ ישראל הייתה בעזה קהילה יהודית, והיה ניתן לראות על אחד העמודים ב את הכתובת "חנניה בר יעקב" בעברית וביוונית, ומעליה חקוקה מנורה עם שופר בצידה האחד ואתרוג בצידה האחר, עד השחתתה בפברואר 1978.
חכמים החשיבו את עזה כמחוץ לתחום גבולות עולי בבל של ארץ ישראל, אך לא גזרו עליה טומאת ארץ העמים.

 התקופה הביזנטית 
שמאל|ממוזער|250px| דוד מנגן בנבל בפסיפס בית הכנסת העתיק בעזה (העתק)
סמוך לנמל עזה התגלו שרידי בית הכנסת העתיק בעזה הימית, שנבנה בסביבות שנת 508 לספירה, בתקופה הביזנטית. על רצפת הפסיפס של בית הכנסת ניתן להבחין בבעלי חיים אפריקאים שונים עדויי מדליונים, בכניסה מתוארת דמות פורטת בנבל המקסימה את החיות, ומעליה מופיע השם "דויד". בכתובת המרכזית של הפסיפס מופיע ביוונית:  (ספירת יהודי עזה החלה מהגירוש של גביניוס). קהילת עזה מוזכרת גם בכתבי גניזת קהיר.

בשלהי התקופה הביזנטית הייתה עזה מרכז יהודי חשוב בדרום ארץ ישראל, ויחד עם טבריה היוותה ליהודי התפוצות מקום עלייה לרגל כתחליף לירושלים, שהגישה אליה נמנעה מיהודים. לפי מקור קראי, בתקופה זו . התיישבות זו נמשכה עד סוף התקופה הביזנטית, כפי שעולה מתיאור הכיבוש הערבי של חבל עזה (בפברואר 634, אחרי כיבוש סביבות העיר הוטל עליה מצור שהסתיים בכיבושה של העיר ביולי) בכרוניקה סורית אלמונית: .

 התקופה הערבית הקדומה 
הכובשים הערבים לא גירשו את יושבי העיר היהודים והנוצרים ולאורך כל תקופת השלטון הערבי התקיים היישוב היהודי בעזה ברציפות עד אמצע המאה ה-11, אז חרבה העיר.

ידועים מתקופה זו: רבי משה העזתי הנקדן (~800–825) ורבי אפרים בן שמריה העזתי, ממנהיגי הקהילה היהודית בפוסטאט שבמצרים שמוצאו מעזה. השתמרה התכתבות מאותה תקופה בין חכמי פוסטאט וחכמי עזה, בנושא ירושה שעמד בלב פולמוס הלכתי ביניהם, על מכתבו של 'קהל עזה' חתומים חמשה עשר ממנהיגי העיר ובראשם ישועה בר נתן, "ישועה החבר בסנהדרין גדולה בירבי נתן, נין גור אריה" שהיה מיוחס לנשיאים משבט יהודה. כתב יד שהתגלה ב מלמד על פולמוס שהתגלע בין דוד בן דניאל מזרע ראשי הגולה בבבל ובין משפחת הגאונים לבית הכוהנים בשאלה האם עזה ואשקלון נכללות בגבולות ארץ ישראל או לא, וגם פולמוס זה מורה על קיומה של קהילה יהודית בעיר עזה בתקופה זו.

קיימת אי-בהירות לגבי קיומם של יישובים יהודיים קטנים סביב לעיר עזה בראשית האלף הראשון לספירה, לפי שמחה אסף הוכרחו יהודי הפזורה היהודית שסביב עזה בתקופה זו לעקור אל תוך העיר. אך לפי בנימין זאב קדר אין להשערה זו ביסוס מספיק. פיוט בן התקופה, שנכתב בידי הפייטן רבי שמואל בירבי הושענא, מקונן על גזירה שנחתה על יהודי האזור באותה תקופה: , הגרסה 'חצריה' תומכת בקיומה של פזורה יהודית סביב עזה. אך קיימת גם גרסה מקבילה: , חצרים הוא כינוי עברי עתיק לרפיח וייתכן שהפייטן כלל בקינתו את יהודי רפיח ולא עסק בפזורה יהודית סביב עזה, שספק אם הייתה קיימת.

ב-1077 כבש אתסיז אבן אוק במהלך דיכוי מרד נגד הסלג'וקים את עזה, הוא החריב את העיר כליל והיישוב בה התחדש רק כעבור שני דורות. נוסעים יהודים שביקרו בארץ ישראל בתקופה זו, בנימין מטודלה ופתחיה מרגנסבורג, אינם מזכירים את עזה כלל וגם יהודה אלחריזי שעבר בעזה ב-1218 בדרכו ממצרים לירושלים והוא אינו מתאר מפגש עם יהודים בעיר.

התקופה הצלבנית
עם הכיבוש הצלבני וכינון ממלכת ירושלים בשליש הראשון של המאה ה-12 נמלטו תושבי עזה מעירם והיא נמסרה למסדר אבירי היכל שלמה שיישבוה מחדש. לא נמצאו ידיעות על יהודים בעיר באותה תקופה, ולכן רווחת ההנחה שגורלם היה זהה לזה של יתר תושבי העיר המוסלמים והיישוב היהודי בעזה חדל להתקיים בתקופה זו עד התקופה הממלוכית. רבי אברהם אבולעפיה מזכיר ב את , אך קיימת מחלוקת בין החוקרים אם יש בכך תימוכין להתיישבות יהודית בעיר בתקופה זו.

 התקופה הממלוכית 
עם הכיבוש הממלוכי חזרו יהודים לעזה ובעיר קמה קהילה יהודית שוקקת. כבר ברבע האחרון של המאה ה-14 (1384) דיווח נוסע נוצרי איטלקי בשם גוצ'י על יישוב יהודי בעזה, בדיווחו נמסר כי יהודי עזה עוסקים בייצור יין "ויינם הוא טוב". נוסע נוצרי אחר, בשם דה אנג'ליר, שביקר בעיר ב-1395, מתאר חלוקה של העיר לשכונות או רחובות, היהודים ברחוב אחד ושומרונים ברחוב אחר וכן הלאה. אולי בצורה כפויה, כדי להבחין בין בני הדתות השונות, חבשו תושבי עזה כיסויי-ראש בצבעים שונים: המוסלמים במטפחת לבנה, הנוצרים במטפחת בצבע כחלחל, השומרונים במטפחת לבנה בגוון אדום בהיר ואילו היהודים במטפחת צהובה.

בסביבות 1432, דיווח המרגל הבורגונדי ברטרנדון דה לה ברוקייר , על מפגש עם יהודי סיציליאני בעזה. אזכור זה לבדו אין בו כדי לבסס ידיעה על נוכחות יהודית קבועה בעיר בראשית המאה ה-15, אך נראה כי התקיים רצף של נוכחות כזו, כפי שמעידים אזכורים מהמחצית השנייה של מאה זו. הנוסע היהודי בן פירנצה, משולם מוולטרה, מתאר בסיפור מסעו לארץ ישראל בשנת 1481 את העיר עזה:
 הוא מספר כי היהודים יושבים בחלק העליון של העיר (הכוונה לג'בל אל מונטאר) –  כמו כן הוא ראה את  והוא מוצא כי הבתים ההם עדיין חרבות ושוממות  על קהילת היהודים הוא מספר כי יש להם בית כנסת יפה וקטן. יש להם שדות וכרמים. הנוסע מזכיר שמות של שני יהודים מעזה: רבי משה בן רבי יהודה ספרדי וחותנו רבי מאיר ספרדי צורף. ב-1486 או 1487 עבר בעיר רבי עובדיה מברטנורא במהלך מסעו לירושלים, גם הוא מתאר תיאורים דומים לאלו של משולם מוולטרה, אך מוסיף שהתארח בביתו של חכם אשכנזי בשם רבי שלמה מפראגה שברח מירושלים והשתקע בעזה ובביתו התכנסו בשבתות "כל זקני הקהל והפרנסים".

גם ב קיימות עדויות על יישוב יהודי בעזה, כנראה גדול מזה שהיה בעיר במאה ה-15. לפי דפתר עות'מאני משנת 1525–1526 התגוררו בעזה באותה שנה 95 משפחות יהודיות.

 התקופה העות'מאנית 

אברהם דוד מעריך שבמאה הט"ז התגוררו בעיר עזה בין 100 ל-200 משפחות יהודיות.

בתחילת המאה ה-17 כיהן המקובל והפייטן ר' ישראל נג'ארה כרבה של הקהילה עד לפטירתו ב-1628 וקבורתו בבית העלמין היהודי שבה. לאחריו כיהן בנו רבי משה בן ישראל נג'ארה.

תושב העיר, המקובל נתן העזתי, הכריז על שבתי צבי כעל משיח בליל חג השבועות בשנת 1660.

בשנת 1674 דיווח כומר ישועי שהגיע אל העיר, שליהודים יש רובע משלהם. כומר נוצרי אחר שהגיע לעזה בשנת 1726 דיווח על קהילה יהודית בעיר, שבניה עוסקים במסחר ומשמשים כמתורגמנים.

בפברואר 1799 עם כיבוש הכוחות הצרפתיים בראשות נפוליאון את העיר, פרצה בה מגפת דבר והיהודים נטשו את העיר. בעשור הראשון של המאה ה-19 התבטל היישוב היהודי בעיר.

 במאה ה-19 
ב־1835 ציווה איברהים פאשא לפרק את בית הכנסת שבעזה ולבנות באבניו מצודה במג'דל. בני הקהילה היהודית בחברון נטלו את דלתות העץ של בית הכנסת לבית הכנסת אברהם אבינו שבעירם.

ב־1839 פנו יוצאי הקהילה היהודית בעזה שהתגוררו בחברון לשר משה מונטיפיורי בבקשה לסיוע לחדש את הקהילה. מהאיגרת נראה שהקהילה ננטשה לאחר רצח חיים פרחי.

בשנת 1869, התגוררו בעזה שתי משפחות מיוצאי מרוקו שמקובל לראות בהן הגרעין המייסד להתיישבות היהודית החדשה בעיר. ואולם בתקופת עליית הביל"ויים, המסמלת את ראשית העלייה הראשונה (שנות ה-80 של המאה ה-19), החלו ניסיונות לחידוש היישוב היהודי בעזה. במסגרת ניסיונות אלו, ביקר בעיר ב-1882 זלמן דוד ליבונטין, שדיווח כי לא פגש בה אף יהודי. הוא הציע להקים את היישוב היהודי באזור עלי מונטר.

בשנת 1885 קרא זאב קלונימוס ויסוצקי, מראשי חובבי ציון, להקים התיישבויות יהודיות בלב ערים ערביות (כמו עזה, לוד ושכם) כדי לתת מענה נוסף לפרנסת העולים, מלבד המושבות החקלאיות שקמו אז. בשנת ה'תרמ"ז, 1886 דיווח יחיאל ברי"ל כי מתגוררים בעזה כבר 50 משפחות יהודיות. בני הקהילה המתחדשת היו בני היישוב הישן מירושלים, עיקרם מבני העדה הספרדית. נלוו עליהם עולים מרוסיה שעזבו את המקום לאחר זמן קצר. בית הכנסת ששימש את הקהילה המקומית במאה ה-18, נהרס ועל חורבותיו הוקמה כנסייה נוצרית, והקהילה המתחדשת ניהלה בתקופה הראשונה את תפילותיה בדירה שיוחדה לצורך כך.

ב-1895 נותרה בעיר קהילה יהודית מזערית ובה שתים עשרה משפחות, שניהלו יחסים מצוינים עם האוכלוסייה המוסלמית.

 במאה ה-20 
ממוזער|מדבקה ברחובות, במהלך מלחמת חרבות ברזל עם הכיתוב "עזה יהודית או אזעקות בעוטף"

החל מ-1907 כיהן הרב ניסים אוחנה כרב קהילת עזה, ייסד בה בית ספר ללימוד תנ"ך ותלמוד בשפה העברית, ואליעזר בן-יהודה נכח בפתיחה שלו. בנוסף, הוא התקין שם מקווה טהרה לנשים, ויזם הקמה של בית עלמין.

ואולם, במלחמת העולם הראשונה גורשו יהודי עזה וחלקם אף הוגלו מארץ ישראל. בגל התיישבות זה, ידוע כי חלק גדול מיהודי עזה עסקו במסחר וכי בין היתר החזיקו במונופול על יצוא אבטיח הפקועה ("חנדל") דרך הים מנמל עזה לנמל המבורג. את הירק גידלו הבדואים שבנגב בחולות, והוא שימש גם כתרופה פופולרית לעצירות. ענף חקלאי אחר, גידול דגן שעורה שהייתה מבוקשת לתעשיית הבירה, משך הרבה משפחות יהודיות נוספות עד לשנת 1916, השנה שבה פינו צבאות העות'מאנים והגרמנים את כל תושבי האזור לקראת ההתמודדות מול צבאות בריטניה ובני בריתה. לאחר המלחמה חזרו יהודים לעזה (במפקד 1922 נרשמו בה כ-50 יהודים), אך הם הוכרחו שוב לעזוב בעקבות מאורעות תרפ"ט.

בסקר הכפרים (1945) נמנו בנפת עזה 2,890 יהודים, מהם 80 בעיר עזה עצמה, אך מאז מלחמת העצמאות אין עוד יישוב יהודי בעיר. גם כאשר יושבה רצועת עזה לאחר מלחמת ששת הימים במסגרת יישובי חבל עזה (גוש קטיף, כפר דרום, ונצרים, ויישובי התוחמת הצפונית), לא התפתחה התיישבות יהודית בתוך העיר עזה עד לביצוע תוכנית ההתנתקות בשנת 2005. לאחר ביצוע ההתנתקות נסגרה רצועת עזה לישראלים לחלוטין.

לקריאה נוספת
 א"ר מלאכי, לתולדות היישוב היהודי בעזה, הדואר, גיליונות ל"ו-ל"ז (תרצ"ג-תרצ"ד); תשי"ז-תשי"ח.
 י. כנעני, "לתולדות היישוב היהודי בעזה, מסוף המאה ה-15 עד אמצע המאה ה-17", בתוך: ידיעות בחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, שנה ה' (תרצ"ז) חוברת א'-ב', עמודים 33–41. 
 מאיר בניהו "לתולדות היישוב היהודי בעזה, מסוף המאה ה-17 ועד שנת תרפ"ט (1929)", בתוך: ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, כ' (תשט"ז), עמודים 21–30. 
 מרדכי אלקיים, יהודי עזה בדור שעבר: פרקי זכרונות, שבט ועם, ז' (תשל"ג), עמודים 234–248
 הרב יואל פרידמן, "עזה בספרות השו"ת בתקופה שלאחר גירוש ספרד", בתוך: התורה והארץ, ז' (תשס"ה), כפר דרום: מכון התורה והארץ, תשס"ה. עמודים 229–250
 חגי הוברמן, יהודים בעזה, נצרים: מרכז למורשת יהודי עזה, תשנ"ג
 חגי הוברמן, "ההיסטוריה היהודית של עזה", בתוך: התורה והארץ, ז' (תשס"ה), כפר דרום: מכון התורה והארץ, תשס"ה. עמודים 334–375 (מהדורה מעודכנת של החוברת 'יהודים בעזה')
 הרב יעקב אריאל, קריאת מגילה בעזה, בתוך: התורה והארץ, ז' (תשס"ה), כפר דרום: מכון התורה והארץ, תשס"ה. עמודים 251–253
 עדו ישראלי, חובבי ציון בעזה, סגולה 167, מאי 2025, עמ' 44–55
 ישראל שפירא, עזה מאז ולתמיד תולדות יהדות עזה, 2024
 ד"ר דותן גורן, הטביעו חותם:קהילת יהודי עזה, עלון הארכיון הציוני, אוגוסט 2025.:

קישורים חיצוניים



 ; 
 יורם אלמכיאס | העדה העברית בעזה בשנים 1929-1882, "בארץ אהבתי" הרצאות לימי המלחמה- המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, אוניברסיטת בר-אילן, דצמבר 2023.


הערות שוליים

*
קטגוריה:רצועת עזה: יהדות
יהודי
קטגוריה:היישוב הישן
קטגוריה:קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופה הממלוכית
קטגוריה:קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל
קטגוריה:קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופה הצלבנית
קטגוריה:קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית
קטגוריה:תולדות עם ישראל בארץ ישראל
קטגוריה:יישובים עבריים שנחרבו במלחמת העצמאות