ניטשה והציונות

הצירוף ניטשה והציונות או ציונות ניטשאנית (בגרמנית: Nietzscheanischer Zionismus) מצביע על הזיקות הרבות בין הגותו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה לבין אנשי הציונות, כאשר השפעת הגותו של ניטשה חצתה זרמים בציונות ורווחה בקרב גישות מנוגדות. הפילוסופיה של ניטשה, שהיה אלמוני מרבית שנות חייו, זכתה לפופולרית גוברת בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, וזאת במקביל לתחיית הציונות.

סקירה כללית
בין הסוגיות הבולטות בהגותו של ניטשה שנמצאו רלוונטיות עבור הוגים ומנהיגים ציוניים, בולטת קריאתו של ניטשה ל"היפוך הערכים" המגולמת בדמות של ה"על-אדם", אשר מצאה הדים בשאיפה הרווחת בקרב ציונים רבים לזנוח את דמות היהודי הגלותי לטובת דמותו של העברי או "היהודי החדש", על גרסאותיה השונות. בדומה לזאת, ביקורתו של ניטשה כלפי היהדות-הכהנית כראשית "מוסר העבדים", שעם זאת נבדלת מהחיוניות של היהדות המקראית המקורית, הדהדה את הרצון להתגבר על היהדות-הרבנית, לטובת חזרה לערכים שורשיים בארץ ישראל.

 ציונים ניטשאניים 
 אהרן דוד גורדון (1856–1922) 

 בנימין זאב הרצל (1860–1904) 
"חוזה המדינה", בנימין זאב הרצל, מייסד ונשיא ההסתדרות הציונית, היה אמביוולנטי לגבי האידאולוגיה של ניטשה. למרות זאת, קיים דמיון בין תפיסת "היהודי החדש" שלו לבין ה"על-אדם" של ניטשה. לפי יעקב גולומב, ניתן להקביל בין דמותו של יעקב סמואל ממחזהו של הרצל הגטו החדש לבין דמותו של זרתוסתרה בספרו של ניטשה כה אמר זרתוסטרה. האידיאלים של סמואל אינם עולים בקנה אחד עם מנטליות העדר, הוא גאוותן ואינו מפגין "רסנטימנט", אינו מבקש ליישם ערכים ומוסר, ונמצא במסע להתגבר על "האני" הישן שלו.

גולומב גם מייחס להרצל השפעה מניטשה בספרו מדינת היהודים שם הוא כותב: , בדומה לאמירתו של ניטשה בספרו לגנאלוגיה של המוסר .ניטשה, לגנאלוגיה של המוסר חלק 2: §24 עם זאת, הוא מציין שאף שהרצל הזכיר ביומניו האישיים פילוסופים רבים (בהם: אפלטון, שופנהאואר, קאנט, הגל, אריסטו, פיירבאך, ברנטנו, פיכטה, שלינג, וולטר, ורוסו), ניטשה אינו מוזכר ביומניו.
 מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (1865–1921) 

 חיים ויצמן (1874–1952) 

חיים ויצמן הזכיר את ניטשה פעמים רבות במכתביו לאשתו לעתיד, למשל בשנת 1902 כתב: "אני שולח לך את ניטשה: למדי לקרוא ולהבין אותו. זהו הדבר הטוב והמשובח ביותר שאני יכול לשלוח לך".

 מרטין בובר (1878–1965) 
הפילוסוף מרטין בובר, אף שהיה ביקורתי כלפי הגותו של ניטשה, עמד על הנחיצות להטמיעהּ בציונות. כפי שעלה בנאומו בקונגרס הציוני החמישי, בובר ראה בהגות הניטשאנית גורם הכרחי ללילדה מחדש של היהדות, משום שלתפיסתו ניטשה היה .

בובר סבר כי אלפיים שנות הגלות אפשרו להמיר את העוצמה הפיזית של העם היהודי לעוצמה רוחנית בקרב היהודים. הדחף המהותי של הרנסאנס היהודי היה לשחרר את האנרגיה הרוחנית, מתוך אמונה ששמירה על הרוח מפנימה את האינסטינקטים של האדם, אשר לאחר מכן מופנים נגד עצמו. ניטשה חשב שהפעולה הנכונה לנקוט לאחר דה-רוחניות היא לקדם את הדחף האסתטי של האדם. חזונו של בובר הדגיש את הרעיון של פיוס העם היהודי לחיים של יצירתיות, אושר ובריאות. הפילוסופיה הדיאולוגית של בובר, אשר שואפת להתגבר על האינדיבידואליות החד-צדדית של האקזיסטנציאליזם, קיבלה ביטוי מעשי בהיותו שותף להקמת התנועה הציונית "ברית שלום", ששמה לה למטרה לייצר דיאלוג יהודי-ערבי.

 הלל צייטלין (1871–1942) 

 זאב ז'בוטינסקי (1880–1940) 

 פרנץ רוזנצווייג (1886–1929) 

 גרשם שלום (1897–1982) 

 ברוך קורצווייל (1907–1972) 

 ישראל אלדד (1910–1996) 
ישראל אלדד היה ממנהיגי הלח"י, סופר, משורר, פובליציסט, ודוקטור לפילוסופיה, שנודע גם כמתרגם של רוב כתבי ניטשה לעברית.

 ציונים אנטי-ניטשאניים 
 מקס נורדאו (1849–1923) 
אשהיים טוען כי "נורדאו תיעב את ניטשה" וכי רוב הקטגוריות של הגותו הן בגדר מראה הפוכה לגישותיו של ניטשה, שכן שניהם דיברו למשל בגנות ה"ניוון".

לעומת זאת, גולמב טוען כי אף שנורדאו תקף את ניטשה בוולגריות הוא נמשך לקריאתו של ניטשה לעיצוב הרמוני של אישיות אותנטיות.

 אחד העם (1856–1927) 
אחד העם, אבי הציונות הרוחנית, הביעה התנגדות להישענות של רבים בציונות על הגותו הלא יהודית של ניטשה. כך למשל במאמרו "שנוי הערכין" (התמכתב עם קיראתו של ניטשה לשינוי כל הערכים) וטען כי שינוי הערכים ברוח ניטשה מנוגד ליתרונה המוסרי של היהדות על פני אומות אחרות.

 אנטי-ציונים ניטשאניים 
 גיאורג ברנדס (1842–1927) 
גיאורג מוריס כהן ברנדס היה מבקר ספרות דני ממוצא יהודי שעמד על קשרי ידידות עם ניטשה. הוא היה מהראשונים שלימדו את הגותו באירופה, ובך עודד את הפצת רעיונותיו. ברנדס ביקש להשתחרר מהמסורת ומכבלי היהדות, והשיל מעצמו כל רגש של לאומיות. הוא החשיב את עצמו לאדם קוסמופולטי פן-אירופאי ודחה את הציונות כביטוי של לאומנות-רומנטית. ב-1889 שלח הרצל לברנדס עותק של ספרו "מדינת היהודים" ונתקל בתגובה צוננת מצד ברנדס.

דוד פרישמן (1859–1922)
דוד פרישמן שהיה מחלוצי הספרות העברית המודרנית, היה הראשון לתרגם לעברית את כה אמר זרתוסטרא (בתרגומו: כֹּה אָמַר סָרַתּוּסְתְּרָא). אולם פרישמן גם החזיק בעמדות אנטי-ציוניות.

 לקריאות נוספות 
 סטיבן אשהיים (עורך), מורשת ניטשה בגרמניה - 1890–1990, תרגמה מאנגלית חנה אשהיים, תל אביב: עם עובד, תשס"ח 2008
דוד אוחנה, זרתוסטרא בירושלים: פרידריך ניטשה והמודרניות היהודית, הוצאת מוסד ביאליק, 2016
יעקב גולמב, ניטשה העברי, בעריכת חיים פסח, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2009
 יעקב גולומב (עורך), ניטשה בתרבות העברית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2002.
 יעקב גולומב, "על הפולמוס 'הנטשאני' בין אחר־העם למיכה יוסף ברדיצ'בסקי", מסביב לנקודה : מחקרים חדשים על מ"י ברדיצ'בסקי, י"ח ברנר וא"ד גורדון, בעריכת: אבנר הולצמן; גדעון כ"ץ; שלום רצבי, עיונים בתקומת ישראל; עיונים בתקומת ישראל (סדרה) תשס"ח 2008
 יעקב גולומב, זהות בלא נחת: על יהודי שוליים נאורים וזיקתם אל ניטשה, ירושלים: מאגנס, 2022
 ירמיהו יובל, חידה אפלה: הגל, ניטשה והיהודים, הוצאת שוקן, 1996
 ירמיהו יובל, ניטשה והיוצאים מן הגטו: דיאלוג לא שלם, עיון: רבעון פילוסופי, כרך ס"ד (תשרי תשע"ו / אוקטובר 2015), עמ'. 393-404
 יותם חותם, גנוסיס מודרני וציונות: משבר התרבות, פילוסופית החיים והגות לאומית יהודית, הוצאת מאגנס, 2007.
 רון מרגולין, "הדתיות הנסתרת בכפירתו של ניטשה: על קריאותיהם של אהרן דוד גורדון ומרטין בובר בכתבי ניטשה", עיון ס"ד (תשע"ו), עמודים 418–430

קישורים חיצוניים


 הערות שוליים 

קטגוריה:פרידריך ניטשה
קטגוריה:ציונות