מדע הלוגיקה

מדע הלוגיקה (בגרמנית: Wissenschaft der Logik) היא יצירתו העיקרית של הפילוסוף הגרמני גיאורג וילהלם פרידריך הגל, שהתפרסמה לראשונה בנירנברג בשלושה חלקים בין השנים 1812–1816. לאחר שפרסם את הפנומנולוגיה של הרוח, הגל גרס כי עליו לפתח לוגיקה אונטולוגית-מטפיזית, הממשיכה את תפיסת הלוגוס בעולם העתיק, והן את הפרויקט הפילוסופי של האידיאליזם הגרמני שהחל בביקורת התבונה הטהורה של קאנט (מהדורה שנייה 1787), כדי להצליח לתאר באופן מדעי את האחדות הראשונית שבין מחשבה והוויה.

 סקירה כללית 
ממוזער|דיוקן של גאורג וילהלם פרידריך הגל
מדע הלוגיקה ממשיך לפתח את "העמדה המדעית" בפנומנולוגיה של הרוח, בה הגל הראה שמחד לא ניתן להבין את הקטגוריות הלוגיות כקביעות אובייקטיביות המתארות את המציאות ללא תלות בסובייקט, כמו במטפיזיקה הדוגמטית, ומאידך לא כקביעות גרידא של הסובייקט, כפי שעולה בפילוסופיה הביקורתית של קאנט. במקום זאת, יש להבין אותם מתוך אחדות הסובייקט והאובייקט.

משימת מדע הלוגיקה היא לייצג מחשבה טהורה במשמעותה הספציפית. הוא נועד להחליף את הדיסציפלינות הקלאסיות של לוגיקה ומטאפיזיקה, על ידי איחוד של ייצוג המחשבה הטהורה עם האידאה של המוחלט. לדידו של הגל, לקביעות הלוגיות יש גם אופי אונטולוגי, ויש להבין אותן לא רק כתוכן התודעה, אלא גם כ"פנימיות העולם" (das Innere der Welt).Enzyklopädie I 81, Z 1

הגל ביקש לגזור באופן שיטתי את הקטגוריות ולהסביר את נחיצותן. האמצעי המכריע לכך הוא הדיאלקטיקה, שהגל רואה אותה כנטוע בטבעה של הקביעה הלוגית עצמה. לכן הוא משוכנע שבדרך זו ניתן לגזור לחלוטין את כל הקטגוריות "כמערכת של כוּליות" („als ein System der Totalität“).L I 569

 מבנה החיבור 
מדע הלוגיקה מחולק לשני תחומים ולשלושה "ספרים" או "דוקטרינות":
 "לוגיקה אובייקטיבית" (objektive Logik)
1. דוקטרינת ההוויה (die Lehre von Sein)
2. דוקטרינת המהות (die Lehre von Wesen)
 "לוגיקה סובייקטיבית" (subjektive Logik)
3. דוקטרינת המושג (die Lehre vom Begriff)

 סקירה סכמטית 

+מדע הלוגיקההאידאה כשלעצמה ובשביל עצמהלוגיקה אובייקטיביתמושג כשלעצמוהוויהקביעות (איכות)גודל (כמות)מידה (כמות איכותית)מושג בשביל עצמומהותרפלקסיה עצמיתתופעהממשותלוגיקה סובייקטיביתמושג כשלעצמו ובשביל עצמומושגסובייקטיביותאובייקטיביותאידאה

 1. דוקטרינת ההוויה 
 1.1 איכות 
+דיאלקטיקה של איכות הוויה ↔ אין → התהוות →
נמצאות →

הלוגיקה מתחילה במושג שמאופיין ב"מיידיות טהורה", כלומר שהוא לכאורה לא מתווך באף מושג אחר. מושג כזה מתבטא במושג המופשט "הוויה" (Sein). אבל הדרישה לפיה הוא יהיה מושג שלא תלוי באף מושג אחר הופכת את מושג ה"הוויה" לריק לחלוטין מתוכן. מכאן עולה מושג ה"אין" או ה"כלום" (Nichts) בתור מה שכלול במושג ההוויה המופשטת. לפיכך, מושג ההוויה מוגדר כ"לא יותר ולא פחות מכלום" („ Nichts und nicht mehr noch weniger als Nichts“).L I 83 היות ההוויה לא "פחותה מכלום" נובעת מכך שה"כלום" מוגדר כ"קביעה של המחשבה" (Denkbestimmung).

ההוויה והאין אפוא "מתמזגים" (übergehen) זה בזה. ההתמזגות של שני המושגים זה בזה מייצגת קטגוריה חדשה, "התהוות" (Werden).L I 83 f. ב"התהוות" קיימות שתי הקביעות, "הוויה" ו"אין" במעבר ההדדי שלהן זו אל זו. הגל מציין את הרקליטוס כפילוסוף הראשון שחשב במונחים של התהוות.

ישות המתווכת באמצעות אחדות ההוויה של ההתהוות היא "מושמות לעל" (Aufheben) ונקבעת בתורת "נמצאות" (Dasein) או "הוויה מסוימת" (bestimmtes Sein).L I 113 ff. עם זאת, היווצרה של ה"נמצאות" מחייבת שלא רק ההוויה אלא גם ה"אין" יקבע. מנקודת מבט זו, ה"נמצאות" מציגה את עצמה כ"משהו" (Etwas) הניצב כנגד "אחר" (Anderen) בתורת השלילה שלו. הגל מבהיר זאת באמצעות ציטוט משפינוזה: "Omnis determinatio est negatio" (כל קביעה היא שלילה).L I 121 כלומר כל הגדרה של "משהו" מחייבת שלילה של "אחר".

כל קביעה היא תיחום של גבולות, וכל קביעה של גבול כוללת גם משהו שקיים מעבר לו.L I 145 לחשוב על גבול ככזה פירושו גם לחשוב על הבלתי מוגבל. בדומה לכך עולה התפיסה שכל "סופי" (endliche) מונגד ל"אינסופי" (unendliche).L I 139ff. האינסופי הוא ה"אחר" של הסופי, ולהפך, הסופי הוא ה"אחר" של האינסופי.

אבל עבור הגל אי אפשר פשוט להעמיד את האינסופי מול הסופי, שכן אחרת האינסופי היה "גובל" בסופי ולכן הוא בעצמו היה מוגבל וסופי. אדרבה, יש לחשוב על המושג ה"אינסופי באמת" (wahrhaft Unendliche) בצורה כזו שהוא מקיף את הסופי: "אחדות הסופי והאינסופי, האחדות שהיא בעצמה האינסופית, המבינה את עצמה ואת הסופי שבתוכו" (Einheit des Endlichen und Unendlichen, die Einheit, die selbst das Unendliche ist, welches sich selbst und die Endlichkeit in sich begreift).L I 158

הגל אינו רוצה שהאחדות הזו תובן כאחדות ללא הבדלים, אלא ככזו שבה האינסופי מאפשר לסופי להתקיים. לאינסוף שכזה הוא קורא ה"אינסוף האמיתי" או ה"אינסוף החיובי" (affirmative Unendlichkeit).L I 156 והוא נבדל מה"אינסוף הרע" (schlechten Unendlichkeit),L I 149 שנוצר רק על ידי מעבר מגבול לגבול בהתקדמות אינסופית וחסר ההתייחסות חוזרת לגבול שנחצה.

התייחסות החוזרת מאפיינת גם את הסופי, כתוצאה של התיווך שלו עם האינסופי. ההתייחסות של הסופי לאינסופי מעבירה אותו למומנט של ה"הוויה-בשביל-עצמה" או את הה"היות-בשביל-עצמו" (Fürsichsein).L I 166 הגל מפתח קביעות אחרות מהקטגוריה של "בשביל עצמו" בהמשך הסעיף על "איכות". אם משהו הוא "בשביל-עצמו" אז הוא ה"אחד" (Das Eine). אם ה"אחד" (Eins) הזה מתווך על ידי "אחרים" (Andere), יש לראות גם אלה כ"אחדים" (Eines). הריבוי של "אחד" נובע מ"אחדים" אחרים. הם שונים זה מזה, אבל גם קשורים זה לזה, מה שהגל מכנה "דחייה" (Repulsion) ו"משיכה" (Attraktion).L I 190ff. הריבוי האחיד שלהם מוביל למושג "כמות" (Quantität).

 1.2 כמות 
+דיאלקטיקה של כמות הפרדה ↔ המשכיות
גודל אינטנסיבי ↔ גודל אקסטנסיבי

ההבדל המכריע בין כמות לאיכות הוא שבשינוי הכמות נשארת הזהות (Identität) של מה שמשתנה כמות שהיא. אם רק הכמות משתנה הוא נשאר מה שהוא, לא משנה אם הוא נעשה גדול יותר או קטן יותר.

הגל מבחין בין כמות "גרידא" או "טהורה" (reinen Quantität), שהיא כמות בלתי מוגדרת, לבין כמות "קבועה" (bestimmten Quantität) או "קוונטום" (Quantum). מצד אחד, ה"חלל" (Raum) בכללותו נתפס ככמות טהורה. מצד שני, אם מדברים על חלל מסוים, אז מדובר בכמות הספציפית.

המושגים "משיכה" (Anziehung) ו"דחייה" (Abstoßung) תלויים בקטגוריית הכמות. בלוגיקה, הם הופכים למומנטים של ה"רציפות" (Kontinuität) וההפרדה (Trennung) וביחד "דיסקרטיות" (Diskretion). שני המונחים של רציפות והפרדה מניחים זה את זה מראש. המשכיות פירושה שיש "משהו" מתמשך. ה"משהו" הזה הוא בהכרח "משהו" נפרד מ"אחר". לעומת זאת, מושג ההפרדה מניח גם את זה של המשכיות, אפשר להפריד רק בהנחה שיש שם משהו שאינו נפרד ומשהו שנפרד.

גודל קוונטי הוא גודל מסוים שתמיד ניתן לבטא אותו כ"מספר" (Zahl). המושג מספר שייך אפוא לקטגוריית הקוונטים. למספר יש שני מומנטים: הוא נקבע כבר־מנייה (Anzahl) וכיחידה (Einheit). מושג המספר כסכום יחידות כולל את מושג ההפרדה, בעוד שמושג האחדות כולל את ההמשכיות.

כמות קוונטית יכולה להיות כמות "אינטנסיבית" (intensive) או "אקסטנסיבית" (extensive), ומכאן עולה ההבדל בין גדלים אקסטנסיביים ואינטנסיביים.

 גודל אינטנסיבי ניתן לאפיין כדרגה שיש לה יותר או פחות עוצמה בהתאם לגודל. (למשל בתחושת של צבע, תחושת חמימות).
 לגדלים אקסטנסיבית אין לא תואר ולא עוצמה, למשל: אורך או נפח. גודל אקסטנסיבי נקבע באמצעות סולם מיושם. לעומת זאת, לא ניתן לקבוע כמויות אינטנסיביות לפי כל קנה מידה שנמצא מחוצה להן.

למעשה הגל דחה את התיאוריה הפיזיקליסטית לפיה ניתן לצמצם כל גודל אינטנסיבי לגודל אקסטנסיבי.Justus Hartnack: Hegels Logik. Eine Einführung. Peter Lang. Europäischer Verlag der Wissenschaften, Frankfurt am Main 1995., S. 31f.

 1.3 מידה 

דוקטרינת ה"מידה" (Maß) עוסקת באחדות של "איכות" ו"כמות". הגל מסביר את אופייה של אחדות זו באמצעות כמה דוגמאות. לדוגמה, השינוי הכמותי בטמפרטורה של מים מוביל לשינוי איכותי במצבם, הקפאה או התאיידות.L I 440

מכאן נקבע המושג של "מצע" (Substrates) נייטרלי ש"מצביו" (Zustände) משתנים בהתאם ליחסי המידה. הרעיון של משהו שמובחן בצורה זו לפי "מצע" ו"מצבים" מוביל לחלק השני של הלוגיקה, "דוקטרינת המהות".

 2. דוקטרינת המהות 
הגל מתאר את מושג המהות על ידי מושג ה"זיכרון" (Erinnerung), שאותו הוא מבין במובן המילולי כ"התהוות פנימה" (Innerlich-werden) או כ"התכנסות-לתוך-עצמו" (In-sich-gehen). הגל מתאר תחום שנמצא עמוק יותר מהמיידיות החיצונית של ההוויה, שתחילה יש "לחדור" את פני השטח שלו כדי להגיע למהותו. הקביעות הלוגיות של המהות שונות מאלו של ההוויה, והם מופיעים בצמדים: מהותי ולא מהותי (Wesentliches und Unwesentliches), זהות ושוני (Identität und Unterschied), חיובי ושלילי (Positives und Negatives), בסיס וביסוס (Grund und Begründetes), צורה וחומר (Form und Materie), צורה ותוכן (Form und Inhalt), מותנה ובלתי מותנה (Bedingtes und Unbedingtes) ועוד.

 2.1 ההוויה כרפלקסיה עצמית 

הגל מתחיל בטיפול ב"קביעות רפלקסיביות" (Reflexionsbestimmungen), "זהות" (Identität), "הבדל" (Unterschied), "סתירה" (Widerspruch) ו"בסיס" (Grund). הוא מנתח את הקביעות הרפלקסיביות ביחסיהן זו לזו ומראה שבבידודן הן חסרות אמת. ההגדרה החשובה ביותר של השתקפות היא של "הסתירה". הגל מייחס חשיבות רבה לכך שאין "לדחוף את הסתירה לרפלקסיה סובייקטיבית" כפי שהיה במקרה של קאנט.L II 75אדרבא, הסתירה נובעת מהדברים עצמם. זהו "העיקרון של כל תנועה עצמית" (das Prinzip aller Selbstbewegung) ולכן קיים בכל תנועה.

עקרון הסתירה חל לא רק על תנועה חיצונית, אלא הוא העיקרון הבסיסי של כל היצורים החיים: "משהו חי רק במידה שהסתירה שוכנת בתוכו" („Etwas ist also lebendig, nur insofern es den Widerspruch in sich enthält“). כלומר אין לו יכולת לחיות ללא הכוח להכיל ולסבול את הסתירה בתוכו.

עיקרון זה חל במיוחד על תחום החשיבה: "חשיבה ספקולטיבית מורכבת רק מכך שהחשיבה נאחזת בסתירה ובתוכה עצמה". („Das spekulative Denken besteht nur darin, daß das Denken den Widerspruch und in ihm sich selbst festhält“)

 2.2 התופעה

בחלק השני של דוקטרינת המהות, הגל עוסק במפורש בקאנט ובבעיית "הדבר כשלעצמו" דרך מושג ה"תופעה" (Erscheinung). כוונתו היא לא רק לבטל את ההבדל בין "דבר כשלעצמו" ל"תופעה", אלא גם להכריז על ה"תופעה" כאמיתות ה"דבר בפני עצמו": "התופעה היא מה שהוא דבר כשהוא לעצמו, או האמת שלו" („Die Erscheinung ist das, was das Ding an sich ist, oder seine Wahrheit“).L II 124–125

עבור הגל, מה שהוא הוויה כשלעצמה אינו מוצג בשום מקום אלא בהופעתו, ולכן אין טעם לבנות תחום של ה"כשלעצמו" (Ansich) שנמצא לכאורה "מאחורי" (dahinter) התופעה. התופעה היא ה"אמת העליונה" (höhere Wahrheit) הן כנגד תפיסת ה"דבר כשלעצמו" והן כנגד התפיסה של "קיום בלתי-אמצעי" (unmittelbare Existenz).L II 148

 2.3 הממשות 

בחלק השלישי, "ממשות" (Wirklichkeit), הגל דן בעקרונות מרכזיים של המסורת הלוגית והמטאפיזית. נושא מרכזי הוא הדיון במושג "המוחלט" ().

מצד אחד, הגל רואה במוחלט את המושג שבו מתמוססות כל הקביעות הקודמות, כי אם לא כן, לא ניתן היה להבינו כבלתי מותנה לחלוטין.L II 187 אבל אם זה היה נתפס רק כשלילת כל הפרדיקטים, אז המוחלט היה רק ריקנות. ואולם יש לתפוס אותו כהיפוכו, דהיינו כמלאות כשלעצמה.

חשיבה של רפלקסיה חיצונית אינה יכולה להתעמת עם המוחלט, כי החיצוניות שלה תבטל את מושג המוחלט. פרשנות המוחלט אינה יכולה אפוא ליפול לרפלקציה חיצונית לו, אלא חייבת להיות פרשנות משלו.L II 190

 3. דוקטרינת המושג 
הספר השלישי של מדע הלוגיקה מפתח לוגיקה של "המושג", המחולק לשלושה חלקים: "סובייקטיביות", "אובייקטיביות" ו"אידאה".

 3.1 הסובייקטיביות 

בחלק "סובייקטיביות" עוסק הגל בדוקטרינה הקלאסית של מושג (Begriff), שיפוט (Urteil) והיסק (Schluss).

כדי להסביר את "המושג של המושג" (Begriffs des Begriffs), הגל מתייחס ל"טבעו של האני" („Natur des Ich“). יש אנלוגיה מבנית בין המושג לאני: כמו המושג, גם האני הוא "אחדות המתייחסת לעצמה, וזאת לא ישירות, אלא בהפשטה מכל קביעות ותוכן ואל החופש של שוויון בלתי מוגבל עם עצמו."L II 253

השימוש של הגל במונח "מושג" שונה ממה שבדרך כלל מובן במושג. מבחינתו, המושג אינו הפשטה שמתעלמת מתוכנו האמפירי של דבר, אלא הוא משהו קונקרטי. המאפיין המרכזי של המושג הוא ה"שליליות" (Negativität). הגל דוחה את מושג הזהות המוחלטת העומדת בבסיס ההבנה הרגילה של המושג, שכן מבחינתו מושג הזהות כולל בהכרח את מושג ה"הבדל" (Unterschieds). כלומר, בכל מושג קיימת האפשרות שהוא יהיה נבדל מעצמו וישלול את עצמו.

ל"מושג" של הגל שלושה מומנטים: אוניברסליות (Allgemeinheit), פרטיקולאריות (Besonderheit) וסינגולריות/אינדיבידואליות (Einzelheit/Individualität). שלילה פירושו לקבוע ולהגביל. התוצאה של שלילת הכלל היא הנפרדות (הפרטיקולריות), שכתוצאה משלילתה של שלילה זו (כלומר שלילת הפרטיקולריות) הופכת לזהה עם הכלל, שכן הפרטיקולריות חוזרת לאחדות המקורית והופכת לאינדיבידואליות.

עבור הגל, המושג הוא אחדות של הכללי והפרטי. אחדות זו מפורשת בשיפוט "S הוא P", כאשר "S" הוא הסובייקט, האינדיבידואל, ו-"P" הוא הפרדיקט, הכללי.

לפי הגל, משפט יכול לקבל צורה דקדוקית של שיפוט מבלי להיות כזה בפועל. כדוגמה למשפט שאינו שיפוט בפועל הגל משתמש במשפט "אריסטו מת בשנתו ה-73 לחייו, שהיא השנה הרביעית של האולימפיאדה ה-115".L II 305 הוא אמנם מראה את תחביר שיפוט, אך אינו קושר מושג כללי עם מושג פרטי, ולכן אינו ממלא את הדרישות הלוגיות של שיפוט.

ההיסק או הסילוגיזם (der Schluss) הוא איחוד של מושג ושיפוט. הגל מציג את הדוגמה הבאה:L II 383
 כל האנשים בני תמותה
 עכשיו גאיוס הוא איש
 לכן, גאיוס הוא בן תמותה

המושג הפרטיקולרי (das Besondere) הוא "איש", המושג הסינגולרי (das Einzelne) הוא גאיוס, והמושג האוניברסלי (das Allgemeine) הוא "בן תמותה". התוצאה היא אחדות של הסובייקט הפרטני והפרדיקט הכללי או האוניברסלי, כלומר הפרדיקט בשיפוט "גאיוס בן תמותה". הגל טוען כי ניתן לערוך וריאציות שונות של היסקים:

 מסקנת קיום
 מסקנה בפיגורה בסיסית ס-פ-א (סינגולרי-פרטיקולרי-אוניברסלי)
 מסקנה של טרנספורמציות: א-ס-פ, פ-א-ס (אוניברסלי-סינגולרי-פרטיקולרי, פרטיקולרי-אוניברסלי-סינגולרי)
 סילוגיזם מתמטי א-א-א (אוניברסלי-אוניברסלי-אוניברסלי)
 מסקנת רפלקציה
 מסקנת הכולליות: ס-פ-א (סינגולרי-פרטיקולרי-אוניברסלי)
 מסקנת אינדוקציה: א-ס-פ (אוניברסלי-סינגולרי-פרטיקולרי)
 מסקנת אנלוגיה: פ-א-ס (פרטיקולרי-אוניברסלי-סינגולרי)
 מסקנת הכרח
 מסקנה קטגורית: ס-פ-א (סינגולרי-פרטיקולרי-אוניברסלי)
 מסקנה היפותטית: א-ס-פ (אוניברסלי-סינגולרי-פרטיקולרי)
 היסק דיסיונקטיבי פ-א-ס (פרטיקולרי-אוניברסלי-סינגולרי)

 3.2 האובייקטיביות 

עבור הגל, המושג של האובייקט יכול להיות מובן רק במידה שיש לו קשר הכרחי למושג של הסובייקט. מבחינה זו הוא גם המושא של "מדע הלוגיקה". הניתוח הפילוסופי של הגל מוביל צעד אחר צעד ממבט "מכני" (mechanischen) ל"כימי" (chemische) ל"טלאולוגי" (teleologischen) של האובייקט. באובייקט הטלאולוגי לא ניתן עוד להבחין בין התהליכים המובילים לתכלית והתכלית עצמה. הסובייקטיביות מבצעת בו אובייקטיביות. הגל קורא לאחדות הזו של סובייקטיביות ואובייקטיביות האידאה.

 3.3 האידאה 

במושג האידאה של הגל כל הקביעות של הלוגיקה "מושמות לעל" (Aufheben). האידאה היא האמת.L II 367 לכן האידאה זהה לכל מה שמדע הלוגיקה מסביר ביחס למבנה הלוגי של ההוויה. כל הקטגוריות משולבות באידאה, ומסתיימת בה התנועה של המושג (Bewegung des Begriffs).

הגל מבחין בשלושה היבטים של האידאה: חיים (Leben), ידיעה (Erkenntnis) ואידאה מוחלטת (absolute Idee).

 ב"חיים" אפשר להבין את האידאה כאחדותם של הנשמה והגוף. הנשמה היא מה שעושה אורגניזם לחי, והחלקים השונים של האורגניזם הם מה שהם אך ורק בגלל היחס שלהם לאחדות האורגניזם.
 ב"ידעה", הגל ימתייחס לשני המושאים "האמת והטוב" (des Wahren und des Guten). הסובייקט היודע שואף לידע על אחד המושאים. מושא הידע הוא בה בעת שונה מהסובייקט וזהה לו.
 לבסוף, ב"אידאה המוחלטת", שהיא שיא החשיבה הפילוסופית, התודעה הספקולטיבית רואה את הזהות של הסובייקטיבי והאובייקטיבי, של עצמו ושל עצמה. הסובייקט מזהה את עצמו כאובייקט והאובייקט הוא אפוא הסובייקט.

 גישות פרשניות של הלוגיקה 
ניתן להבחין בין שלושה זרמים בולטים בספרות המשנית בפרשנות של מדע הלוגיקה: קריאה אונטולוגית, קריאה אפיסטמולוגית וקריאה סמנטית:

 קריאות אונטולוגיות מניחות שהלוגיקה של הגל מפתחת תיאוריה ללא הנחות מוקדמות על ידי הצגת המבנה היסודי של המציאות. התחייבות זו אינה מותנית משום שתחילת הלוגיקה בוחרת בנקודת התחלה מינימלית עם "ידע מוחלט" או "הוויה טהורה". פרויקט הלוגיקה מאופיין בעיקר בהיותו לא דוגמטי ועמיד בפני ספקנות. גם התקדמות החקירה אינה מתבצעת בשיטה דוגמטית מראש, אלא צריכה לנבוע "מהעניין עצמו". נציגים בולטים: הרברט מרקוזה, סטיבן הולגייט.
 קריאות אפיסטמולוגיות רואות במדע הלוגיקה משימה שממשיכה את הפרויקט המודרני הקנטיאני של ביקורת התבונה. נציגים בולטים: רוברט פיפן, טרי פינקרד.
 קריאות סמנטיות ניתן לסווגן לשתי גרסאות: רמה ראשונית ורמה גבוהה יותר.
 קריאות סמנטיות ברמה הראשונית מתייחסות ללוגיקה כמציגה קטגוריות שהן אימננטיות לשימוש הלשוני שלנו. נקודת המוצא של הגל היא השפה היומיומית, המדעית והפילוסופית שלנו. זה כולל, למשל, ניתוח של קשרים בין השימוש שלנו במונחים בפרקטיקות השפה השונות. נציגים בולטים: טרי פינקרד, רוברט ברנדום.
 קריאות סמנטיות ברמה גבוהה יותר מבינות את הלוגיקה כמטאורה לגבי פרויקטים סמנטיים ברמה הראשונה. למשל פירמין שטקלר-ווייטהופר  רואה בלוגיקה שיטה לרפלקציה כללית על פרקטיקה קונבנציונלית, לרבות רפלקציה 'ספקולטיבית' ברמה גבוהה אף יותר על תנאי האפשרות של מודעות ושל חשיבה ביקורתית.Pirmin Stekeler-Weithofer: Hegels Analytische Philosophie: Die Wissenschaft der Logik als kritische Theorie der Bedeutung. Paderborn 1992

 לקריאות נוספות 
 ספרות ראשונית 
 בגרמנית 
 Georg Wilhelm Friedrich Hegel: Wissenschaft der Logik. 2 Bände. Schrag, Nürnberg 1812–1816
 Band 1,1. Schrag, Nürnberg 1812.
 Band 1,2. Schrag, Nürnberg 1813.
 Band 2. Schrag, Nürnberg 1816.
 Band 1,1. Cotta, Stuttgart und Tübingen 1832.

 באנגלית 
 Translated by W. H. Johnston and L. G. Struthers. London: George Allen & Unwin, 1929.
 Translated by Henry S. Macran (Hegel's Logic of World and Idea) (Bk III Pts II, III only). Oxford, Clarendon Press, 1929.
 Translated by A. V. Miller; Foreword by J. N. Findlay. London: G. Allen & Unwin, 1969.
 Translated by George di Giovanni, Cambridge: Cambridge University Press, 2010.

 ספרות משנית 
 אברהם צבי בראון, "הקאטיגוריות הלוגיות של היגל", עיון: רבעון פילוסופי, יד' (ב-ג-ד): 89–119, (תשכ"ד / 1963)
 ירמיהו יובל. "תבונה, ממשות, ושיח-פילוסופי לפי היגל", עיון: רבעון פילוסופי, כ"ו (א-ג): 59–115, (תשל"ה / 1975)
 פיני איפרגן, "'מדע הלוגיקה': מתווה מושגי לחיים אתיים?", עיון: רבעון פילוסופי, נ"ו: 363–408, (תשרי תשס"ח / אוקטובר 2007)

 Houlgate, Stephen. The Opening of Hegel's Logic. From Being to Infinity (West Lafayette, IN: Purdue University Press, 2006).
 Houlgate, Stephen. Hegel on Being, 2 vols. (London: Bloomsbury, 2022).
 Marcuse, Herbert [1932]. Hegel's Ontology and the Theory of Historicity. Cambridge, Massachusetts: MIT Press. 1987
 McTaggart, John McTaggart Ellis, A Commentary of Hegel’s Logic, New York: Russell and Russell Inc. 1910
 Mure, G.R.G., A Study of Hegel’s Logic, Oxford: Oxford University Press. 1950
 Pinkard, Terry, Hegel’s Dialectic: The Explanation of a Possibility, Philadelphia: Temple University Press, 1988
 Pippin, Robert B., Hegel's Idealism: The Satisfactions of Self-Consciousness, (Cambridge: Cambridge University Press, 1989).
 Pippin, Robert B., Hegel's Realm of Shadows: Logic as Metaphysics in Hegel's Science of Logic (Chicago: University of Chicago Press, 2018).
 Winfield, Richard Dien. From Concept to Objectivity: Thinking Through Hegel's Subjective Logic (Ashgate, 2006)
 Winfield, Richard Dien. Hegel's Science of Logic: A Critical Rethinking in Thirty Lectures (Rowman & Littlefield, 2012)
 Žižek. Slavoj. Less Than Nothing: Hegel and the Shadow of Dialectical Materialism (Verso Books, 2012)

 קישורים חיצוניים 
 מדע הלוגיקה – הטקסט המלא באתר הארכיון המרקסיסטי 
 הצגה סכמטית של מדע הלוגיקה באתר hegel.net


הערות שוליים

קטגוריה:גאורג וילהלם פרידריך הגל
קטגוריה:חיבורים פילוסופיים