חוק ארגון מחדש של המדינות

חוק הארגון מחדש של המדינות, 1956 (באנגלית: States Reorganisation Act; בהינדי: राज्य पुनर्गठन अधिनियम) היה רפורמה גדולה בגבולות המדינות והטריטוריות של הודו, וארגן אותם מחדש לפי קווי חלוקה לשוניים.

למרות ששינויים נוספים בגבולות המדינה של הודו נעשו מאז 1956, חוק הארגון מחדש של המדינות הוא השינוי הנרחב ביותר בגבולות המדינות לאחר עצמאות הודו, וגבולות מרבית מדינות הודו מבוססים עליו.

החוק נכנס לתוקף במקביל לתיקון השביעי לחוקת הודו, בו (בין היתר) הוכר מבנה חדש של מדינות הודו והוסדרו הדרישות להעברת חוק ארגון מחדש של המדינות, 1956 במסגרת הוראות חלק א' של חוקת הודו, סעיף 3.

 אינטגרציה פוליטית לאחר העצמאות והחוקה של 1950 
שמאל|ממוזער|419x419 פיקסלים|חלוקה מנהלית של הודו בשנת 1951. שימו לב שסיקים הייתה מדינה עצמאית עד 1975.
הודו הבריטית, שכללה את הודו, פקיסטן, בנגלדש ומיאנמר של ימינו, חולקה לשני סוגים של טריטוריות: מחוזות הודו הבריטית, שנשלטו ישירות על ידי פקידים בריטיים הכפופים למושל הכללי של הודו; ומדינות הודיות, בשליטתם של שליטים מקומיים שהכירו בסוזרניות הבריטית. כתוצאה מרפורמות בתחילת המאה ה-20, ברוב המחוזות הבריטיים נבחרו בתי מחוקקים ומושלים, אך חלק מהמחוזות הקטנים יותר נשלטו על ידי נציב כללי שמונה על ידי המושל הכללי. רפורמות שביצע המנהל הבריטי בשנות ה-30, בעיקר במסגרת חוק ממשלת הודו, 1935, הביאו את עקרון הפדרליזם, שעבר להודו העצמאית.

ב-15 באוגוסט 1947 בוטל הראג' הבריטי והודו חולקה לשתי מדינות: הודו ופקיסטן. הבריטים במקביל ביטלו את הבריתות שלהם עם יותר מחמש מאות מדינות הודיות, שיכלו לבחור בין סיפוח להודו, סיפוח לפקיסטן או עצמאות. מרבית המדינות הסתפחו להודו ומיעוטן לפקיסטן. שלוש מדינות גדולות פנו לעצמאות: היידראבאד, שנכבשה על ידי הודו, בהוטן, שהייתה למדינה עצמאית, וג'אמו וקשמיר, שהפכה לסכסוך בין הודו לפקיסטן.
ממוזער|261x261 פיקסלים|מדינות דרום הודו לפני חוק ארגון מחדש של מדינות
בין 1947 ל-1950 לערך שולבו שטחי המדינות הנסיכותיות בהודו. חלק מהמדינות אוחדו עם המחוזות הקיימים בהם גבלו; אחרות חברו למדינות נוספות והקימו מדינות איחוד, כגון ראג'פוטנה, הימאצ'ל פרדש, מאדהיה בהרט וווינדהיה פרדש; ומספר מדינות, בהם מייסור, היידראבאד, בופאל ובילספור, נותרו מדינות נפרדות בתוך הודו.

חוקת הודו, שנכנסה לתוקף ב-26 בינואר 1950, הפכה את הודו לרפובליקה, שהוכרזה גם כ"איחוד של מדינות". החוקה הבחינה בין שלושה סוגים עיקריים של מדינות. שנקראו על פי הסעיפים שבהם הוגדרו בנספח הראשון לחוקת הודו - מדינות חלק א', מדינות חלק ב', מדינות חלק ג' ומדינות חלק ד'.
 מדינות חלק א' – נכללו בה מדינות שהיו מחוזות בשליטת מושלים בהודו הבריטית, והן נשלטו על ידי מושל שמונה על ידי נשיא הודו ובית מחוקקים נבחר של המדינה. תשע המדינות בחלק א' היו אסאם, ביהר, בומביי, מאדהיה פרדש, מדראס, אודישה, פנג'אב, אוטר פרדש ומערב בנגל.
 מדינות חלק ב' – מדינות נסיכותיות לשעבר או איגודים של מדינות נסיכותיות, נשלטות על ידי רג'פרמוק, שהיה בדרך כלל שליט של המדינה העיקרית, ובית מחוקקים נבחר. הראג'פראמוק מונה על ידי נשיא הודו. שמונה מדינות חלק ב' היו היידראבאד, ג'אמו וקשמיר, מאדהיה בהרט, מייסור, פאטיאלה ואיחוד המדינות המזרחית של פנג'אב, ראג'סטאן, סאורשטרה וטרוונקור-קוצ'ין.
 מדינות חלק ג' – מדינות שנשלטו על ידי נציב כללי שמונה על ידי נשיא הודו, בה נכללו מחוזות שהיו בשליטת נציבים כלליים בהודו הבריטית וכמה מדינות נסיכותיות. עשר מדינות חלק ג' היו אג'מר, בופאל, בילספור, קורג, דלהי, הימאצ'ל פראדש, קוץ', מניפור, טריפורה וווינדהיה פרדש.
 הטריטוריה היחידה של חלק ד' – הייתה איי אנדמן וניקובר, שנוההל על ידי סגן מושל שמונה על ידי ממשלת הודו.

בסיווג זה, למדינות חלק א' היה מושל, למדינות חלק ב' היה ראג'פרמוק ולמדינות חלק ג' היה נציב.

 תנועה למדינות לשוניות 
הדרישה לארגון מדינות על בסיס לשוני החלה עוד לפני שעצמאות הודו. תנועה לשונית ראשונה מסוגה החלה בשנת 1895, במה שהוא כיום אודישה. התנועה צברה תאוצה בשנים מאוחרות יותר עם הדרישה לפיצול מחוז ביהאר ומחוז אוריסה עבור דוברי אורייה. בשל מאמציו של מדחוסודאן דאס, אבי הלאומיות של אודיה, התנועה השיגה בסופו של דבר את מטרתה ב-1936, כאשר מחוז אוריסה הפכה למדינה ההודית הראשונה שאורגנה על בסיס שפתי, כבר בהודו הבריטית.

בתקופה שלאחר עצמאות הודו עלו כמה תנועות פוליטיות לארגון מדינות על פי חלוקה לשונית. התנועה לפיצול החלק הצפוני של מדינת מדראס דובר הטלוגו צברה כוח בשנים שלאחר העצמאות, ובשנת 1953, 16 המחוזות הצפוניים דוברי הטלוגו של מדינת מדרס הפכו למדינת אנדרה.

בין 1950 ו-1956, בוצעו עוד מספר שינויים קטנים בגבולות מדינות הודו: המדינה הקטנה בילספור אוחדה עם הימאצ'ל פרדש ב-1 ביולי 1954; וצ'נדרנגור, מובלעת לשעבר של הודו הצרפתית, אוחדה עם מערב בנגל ב-1955.

 הוועדה לארגון מחדש של מדינות 
ביוני 1948 הוקמה ועדת המחוזות הלשוניים, שדחתה את השימוש בשפה כפרמטר לארגון מדינות הודו. בדצמבר 1953 מינה ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ועדה חדשה, הוועדה לארגון מחדש של המדינות, עליה הטיל לארגן מחדש את המדינות ההודיות. בראש הוועדה החדשה עמד נשיא בית המשפט העליון בדימוס, פזאל עלי; שני חברי הוועדה האחרים היו ה.נ. קונזורו וק.מ. פאנקיר. על הוועדה פיקח שר הפנים גובינד באלאב פאנט.

הוועדה לארגון מחדש של המדינות הגישה את מסקנותיה ב-30 בספטמבר 1955, כשהיא ממליצה על ארגון מחדש של מדינות הודו. הפרלמנט ההודי דן במסקנות הוועדה.
ממוזער|מדינות הודו לאחר חוק ארגון מחדש של מדינות

 שינויים קשורים על ידי חקיקה אחרת 
חוק ארגון מחדש של המדינות נחקק ב-31 באוגוסט 1956. לפני כניסתו לתוקף ב-1 בנובמבר, נעשה תיקון חשוב לחוקת הודו. על פי התיקון השביעי, בוטלה החלוקה הקודמת למדינות,. כשמדינות חלק א' וב' הושוו בשם "מדינות". סוג חדש של ישות, טריטוריית איחוד, החליף את הסיווג כמדינה חלק ג' וד'.

חוק נוסף נכנס לתוקף גם ב-1 בנובמבר, שהעביר שטחים מסוימים מביהר למערב בנגל.

 השינויים 
חוק ארגון מחדש של המדינות משנת 1956 חילק את הודו למדינות וטריטוריות איחוד. הרשימה הבאה מפרטת את המדינות ואת שטחי האיחוד של הודו כפי שאורגנו מחדש ב-1 בנובמבר 1956:

 מדינות 
 אנדרה פרדש: נוצרה על ידי מיזוג מדינת אנדרה והאזורים דוברי הטלוגו של מדינת היידראבאד.
 אסאם: המפה הסמוכה מתארת את התרחיש על פי חוק ארגון מחדש של מדינות משנת 1956. עם זאת, מדינת אסאם חולקה עוד יותר לארונאצ'ל פרדש, מיזוראם, נאגאלנד, מגהלאיה (לא לפי סדר כרונולוגי) בשנים שלאחר מכן.
 ביהר: שטחים קטנים הועברו למערב בנגל.
 מדינת בומביי: המדינה הורחבה על ידי סיפוח המדינות סאורשטרה וקוץ', לצד המחוזות דוברי מראטהית של מדינת היידראבאד. המחוזות דוברי קאנדה בדרום המדינה הועברו למדינת מייסור.
 קרלה: הוקמה על ידי איחוד מדינת טרוונקור-קוצ'ין עם האזורים דוברי מלאיאלאם של מדראס. אזורים דוברי טמילית בטרוונקור-קוצ'ין הועברו למדינת מדרס. איי לקדייב ומיניקוי הופרדו ממחוז מלאבר כדי ליצור טריטוריית איחוד חדשה איי לקדייב, אמנדיבי ומיניקוי.
 מאדהיה פרדש: וינדהיה פרדש, מאדהיה בהרט ובופאל אוחדו עם מאדהיה פרדש; המחוזות דוברי מראטהית שלמאדהיה פרדש הועברו למדינת בומביי.
 מדראס: הוגדרה כמדינת הטמילים. מחוז מלאבר דובר מלאיאלאם הועבר לקרלה, ומחוז דרום קנרה חולק בין האזורים דוברי קאנדה שהועבר למדינת מייסור ודוברי מלאיאלאם שהועברו לקרלה וטריטוריית איחוד חדשה, האיים לקדיביים, מיניקוי ואמינדיבי. החלק הדרומי של טרוונקור-קוצ'ין דובר הטמילית נוספו למדינת מדראס.
 מדינת מייסור: גדלה על ידי הוספת מדינת קורג והמחוזות דוברי קנאדה ממערב מדראס, דרום בומביי ומערב היידראבאד.
 פנג'אב: מוגדל על ידי הוספת איחוד מדינות פטיאלה ופנג'אב המזרחית.
 ראג'סטאן: מוגדל על ידי הוספת מדינת אג'מר וחלקים ממדינות בומביי ומאדהיה בהרט.
 מערב בנגל: מוגדל על ידי הוספת אזור מביהר.
בגבולות ג'אמו וקשמיר, אודישה ואוטר פרדש לא נעשו שינויים ב-1956.

מדינות חלק ג' וד' שלא מוזגו עם מדינות אחרות, הפכו לטריטוריות איחוד:
 איי אנדמן וניקובר
 דלהי
 מניפור
 טריפורה
 הימאצ'ל פרדש
 איי לקדייב, מיניקוי ואמינדיבי

 קישורים חיצוניים 
 נוסח החוק


הערות שוליים 

קטגוריה:הודו: חוק ומשפט
קטגוריה:1956 בפוליטיקה
קטגוריה:הודו: מדינות וטריטוריות איחוד