אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית (1920)

אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית (הסדרה הראשונה) הייתה קבוצה של שש אוניות מערכה שהונחו ב-1920 עבור הצי האמריקאי, אך מעולם לא הושלמו; הן נועדו להגיע למהירות של 23 קשרים (43 קמ"ש), וייצגו ניסיון להדביק את המהירויות הגוברות של יריביו העיקריים של הצי, הצי המלכותי הבריטי והצי הקיסרי היפני.

אוניות הסדרה דקוטה הדרומית אושרו בשנת 1917, אך העבודה נדחתה כדי שהצי האמריקני יוכל לשלב מידע שנרכש מקרב יוטלנד, שהתרחש באמצע 1916, בתכנון שלהם. העבודה נדחתה עוד יותר כדי לתת עדיפות למשחתות וכלי שיט קטנים אחרים, שכן הם היו נחוצים בדחיפות כדי להילחם בצוללות הגרמניות בצפון האוקיינוס האטלנטי. הבנייה החלה רק ב-1920. מכיוון שהסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 הגביל את כמות הטונות הכוללת של אוניות המערכה שהתאפשרו לצי האמריקני, והגבילו את גודל האוניות ל-, הבנייה הופסקה בתחילת 1922. הגופים הבלתי גמורים נגרטו בשנה שלאחר מכן, התותחים הועברו לצבא האמריקאי והדוודים והשריון שלהם שימשו למודרניזציה של אוניות מערכה ישנות יותר.

 רקע ותכנון 
לפני שהחלה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הצי לא מומן היטב על ידי הקונגרס של ארצות הברית, שלא נענה להמלצת המועצה הכללית של תוכנית בנייה של שתי אוניות מערכה בשנה. בחירתו של הנשיא וודרו וילסון ב-1912 ומינויו של ג'וזפוס דניאלס למזכיר הצי לא עשו דבר כדי לשנות זאת, שכן אף אחד מהשניים לא האמין שהוצאות נוספות על הצי הן כדאיות. פרוץ המלחמה החלה לשנות גישה זו, ובתחילת 1915, המועצה הכללית קראה לבנות ארבע אוניות מערכה בשנת הכספים 1916, אם כי הוועדה לענייני הצי דחתה המלצה זו בטענה שאין זה נבון לבצע שינויים בתוכנית הקיימת לפני שנלמד מספיק מחוויות המלחמה. במקביל לכך עלתה אמונה שהקיסרות הגרמנית אם תנצח עשויה לפלוש לארצות הברית, כולל סרט שהראה גרמנים מנצחים מוציאים להורג ותיקי מלחמת האזרחים, וכי הצי לא היה מוכן להתמודד עם איום כזה.
ימין|ממוזער| דקוטה הדרומית בבנייה
אירועים בחו"ל כמו עשרים ואחת התביעות היפניות מסין בתחילת 1915, ניסיונות גרמנים להתחיל בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת וטביעת הלוסיטניה במאי חשפו את החולשות של ארצות הברית לעיני הציבור. הם גרמו לווילסון לשקול מחדש את עמדתו והוא הורה למזכירי המלחמה והצי לתכנן גיוס ביולי. המועצה הכללית טענה שהצי צריך להיות שווה לצי החזק בעולם, זה של הבריטים, לא רק לאויב הסביר ביותר, הקיסרות הגרמנית, ודגל בבניית 10 אוניות מערכה במשך חמש שנים, יחד עם סיירות מערכה וספינות קטנות יותר. הקונגרס דן בהצעת התקציב בזמן שקרב יוטלנד התרחש בסוף מאי 1916 והניצחון הבריטי אישר את ערכה של אוניית המערכה בעיני חברי הקונגרס. הם דחסו את תוכנית המועצה הכללית לשלוש שנים עם ארבע אוניות בשנת הכספים 1917 ושלוש בכל אחת מהשנים הבאות. ארבע האוניות הראשונות, שהפכו לסדרת קולורדו, היו רק שיפורים צנועים בהשוואה לסדרת טנסי הקודמת, אך הגישה המשתנה כלפי אוניות מערכה אפשרה לדירקטוריון הכללי להציע אוניות הרבה יותר חזקות ויקרות עבור שתי הקבוצות האחרונות. המחיר המקסימלי נקבע על $21,000,000.

דרישות המועצה הכללית לא פורטו ביסודיות בתחילת תהליך התכנון והיא ביקשה חימוש ראשי של תריסר תותחי  ומהירות גבוהה יותר מ-21 הקשרים הקיימים של האוניות המוקדמות יותר, כדי להתמודד עם מגמות שנראו באוניות מערכה זרות מהירות כמו סדרת קווין אליזבת הבריטית וסדרת נגאטו היפנית. למרות זאת, מהירות גבוהה יותר לא הייתה בעדיפות גבוהה והדירקטוריון הסתפק בעלייה צנועה של שני קשרים. לאחר פלירטוט עם עיצוב חימוש של 12 תותחים בשישה צריחים עם תותחים שיצאו גדולים בהרבה מהרצוי, ניסויי ירי ארוכי טווח מוצלחים עם הצריחים המשולשים ששימשו את סדרת פנסילבניה גרמו למדור התכנון המוקדם של הלשכה לבנייה ותחזוקה (C&R) לבחור ארבעה צריחי תותחים משולשים עבור האוניות החדשות. זה אפשר להם לבסס את העיצוב על גרסה מוגדלת של הקולורדו, תוך החלפת הצריחים התאומים של האוניות הישנות בצריחים משולשים. גידול זה במספר התותחים הראשיים היה המשך לתרגול חיל הים מתחילת עידן הדרדנוט. המועצה הכללית בחרה בתותח Mark 2 החדש שפותח 50 קליבר במקום בתותח Mark 1 הישן יותר 45 קליבר מכיוון שהוא היה הרבה יותר חזק בעלות מינימלית במשקל. בחירות אלו העניקו לעיצוב תפוסה משוערת של . דניאלס אישר את המאפיינים המקדימים ב-20 בנובמבר 1916, למרות שהלשכה הלאומית וה-C&R התווכחו על המספר והמיקום של תותחי ה-5 אינץ' (127 מ"מ) של החימוש המשני למשך מספר חודשים לפני התפשרות על 20 תותחים בתערובת של צריחי תותחים חד-קניים ודו-קניים כאשר המועצה הכללית אישרה את התכנון ב-24 בינואר 1917. הכניסה האמריקנית למלחמה באפריל גרמה להשעיית כל בניית אוניות ראשה לטובת ספינות קטנות יותר שימושיות באופן מיידי יותר למאמץ המלחמתי, אם כי זה אפשר לצי לשנות את התכנון על סמך הניסיון שנצבר מהבריטים.

בשלב זה התכנון הוגבל על ידי המגבלות שהוטלו על ידי הדרישה ליכולת לעבור דרך תעלת פנמה, חלק מהותי מהאסטרטגיה של הצי שכן זה חסך זמן של שבועות כאשר ספינות נאלצו לעבור מהאוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי או להפך. בינתיים החליטה המועצה הכללית שלאחר שפע של שינויים, שהמשמעותיים שבהם הם החלפת ירי חזק יותר, אך איטי יותר, לתותחי  במקום תותחי 5 אינץ', שריון סיפון עבה יותר מחוץ למצודה וגובה מוגבר עבור תותחי ה-16 אינץ'. אדמירל משנה דייוויד ו. טיילור, הבנאי הראשי של הצי וראש ה-C&R חישב שהמשקל הנדרש ליישום כל השינויים הללו יעלה על השוקע שהוגדר לפי הדירקטוריון של  שיכול לעבור בקלות דרך התעלה. במאמץ למתן את ההשפעה על השוקע של האונייה על ידי כל השינויים הללו ואי אפשרות לחרוג מרוחב התעלה של , טיילור תיקן את העיצוב על ידי הוספת אורך וניצל את ההזדמנות כדי לשפר את הגנת הטורפדו של האונייה, מה שהגדיל את אורכה ל- ואת התפוסה ל-. הדירקטוריון דחה את העיצוב היקר יותר הזה ועמד ברוב הדרישות שלו; דניאלס אישר שינויים אלו ב-29 בינואר 1918. טיילור חקר את שיפוע השריון, שהבטיח לחסוך משקל רב, אך בסופו של דבר החליט שלא לעשות זאת. ב-6 ביולי שינתה המועצה את טיוטת המפרט שלה ל- בריק, מה שאומר שהספינות יצטרכו להוריד משקל כדי לעבור דרך התעלה וירדה מהדרישה למייצב ג'ירו שעבורו נשמרו . זה אפשר לטיילור להוסיף מחיצה רוחבית משוריינת מאחור ושריון עבור הדוודים.

מאפייני העיצוב של דקוטה הדרומית עקבו מקרוב אחר אוניית המערכה מהסוג הסטנדרטי, אם כי בקנה מידה גדול יותר. כמו הטנסי והקולורדו, הם תוכננו עם אותם גשרים, תרני סריג ומערכת הנעה טורבו-חשמלית והשתמשו באותה מערכת הגנה מפני טורפדו כמו הסדרה האחרונה. ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן תיאר את הדקוטה הדרומית כפיתוח האולטימטיבי של סדרת אוניות המערכה של ארצות הברית שהחלה עם סדרת נבדה, למרות הגידול בגודל, במהירות ובחימוש המשני מהסוג הסטנדרטי שאפיין את הסדרות מנבדה ועד קולורדו.

 תיאור 
ממוזער| פרופיל של סדרת דקוטה הדרומית
העיצוב של סדרת דקוטה הדרומית דרש אורך כולל של , רוחב של 106 רגל, ושוקע של 33 רגל בתפוסה רגילה. הדחק האוניות נועד להיות  בריק ו- בטעון, עם גובה מטאצנטרי של  במעמס מלא. הצוות שלהם היה מורכב מ-137 קצינים, 1,404 מלחים ו-75 נחתים.

 הנעה 
הנעה טורבו-חשמלית, שהצי האמריקני אימץ עבור אוניות ראשה עם סדרת ניו מקסיקו המוקדמת יותר, המשיכה בסדרה זו. יתרון אחד של הנעה טורבו-חשמלית היה שההחלפה של כבלים חשמליים גמישים בקווי קיטור מגושמים אפשרה להרכיב את המנועים הלאה אל ירכתי האונייה; זה הפחית את הרטט והמשקל על ידי קיצור צירי המדחף. רווח אחר היה היכולת לשוט אחורה בעוצמה מלאה מבלי להזדקק לטורבינת רוורס נפרדת לשם כך, פשוט על ידי היפוך הקוטביות החשמלית של המנועים. יתרונות נוספים היו היכולת להפעיל את כל ארבעת המדחפים אם אחד ממחוללי הטורבו כשל, והאפשרות להפעיל רק חלק מהגנרטורים במהירות נמוכה עם עומס גבוה יותר ויעילות רבה יותר. "[כונן טורבו-חשמלי] היה יעיל, מחוספס ותמיד אמין. אבל זה היה גם כבד, מסובך, ולא קל לתחזוקה ולשמירה על כוונון." המכונות גם דרשו אמצעי אוורור מיוחדים כדי לפזר חום ולהרחיק את נתזי המים המלוחים. גם עם זה ואמצעי בידוד משוכללים, ההגנה מפני רטיבות או הצפה עקב נזקי קרב או גורמים אחרים נותרה בעייתית והיא היוותה סכנה של מתח גבוה לצוות אם ייפגע.

בסדרת דקוטה הדרומית, שני גנרטורים טורבו (ג'נרל אלקטריק עבור אינדיאנה ומונטנה, וסטינגהאוס עבור האחרות) היו מחוברים לזוג אלטרנטורים AC של 28,000 KVA ו-5,000 וולט. אלה הזינו ארבעה מנועים חשמליים, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, בדירוג של 11,200 קילוואט (15,000 כוחות סוס) של זרם ישר (DC). תריסר דוודי צינור מים, כל אחד בתא נפרד משלו מחוץ לחדרי הטורבינות, סיפקו קיטור לגנרטורים בלחץ עבודה של 285 PSI (1,965 קילו-פסקל, 20 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הפליטות מכל שלישיית דוודים קובצו יחד ולאחר מכן כל ארבעת הפליטות רוכזו יחד מעל הסיפון העליון לתוך הארובה היחידה. האוניות צוידו גם בשמונה גנרטורים DC טורבו 500 קילוואט (670 כוחות סוס). עם סך של 60,000 כוחות סוס (45,000 קילוואט), המהירות המרבית המיועדת שלהם הייתה 23 קשרים (43 קמ"ש). הם נשאו מספיק מזוט כדי לתת להם טווח מתוכנן של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).

 חימוש 
ימין|ממוזער| תותח 16 אינץ'/50 המוצג במעגן הצי של וושינגטון
הסוללה הראשית של האוניות מסדרת דקוטה הדרומית כללה תריסר תותחי Mark 2 בקוטר 16 אינץ' בארבעה צריחים עם תותחים משולשים, זוג צריחים ירי-על לפני ומאחורי המבנה. אלה ירו את אותם פגזים במשקל  כתותחי סימן 1 של סדרת קולורדו עם מהירות לוע של  לטווח של  בהגבהה המרבית של הצריח של 46 מעלות. תותחי ה-Mark 2 לא הותקנו בסופו של דבר על סיפון אף אונייה; כאשר החל התכנון של אוניות המערכה מסדרת איווה בשנת 1938, ההנחה הייתה בתחילה שאוניות אלו ישתמשו בעודפי תותחי Mark 2, אך עקב תקשורת שגויה בין שתי מחלקות הצי המעורבות בתכנון, אוניות האיווה דרשו תותח קל יותר מאשר Mark 2/Mark 3 מה שהוביל לעיצוב של תותח 16 אינץ'/50 קליבר Mark 7 במשקל .

לדקוטה הדרומית היה חימוש משני שהורכב מ-16 תותחי Mark 12 6 אינץ' 53 קליבר בצריחים בודדים. תריסר מהם היו בבתי תותחים לא משוריינים בצד המבנה וארבעת התותחים הנותרים הוצבו לצד המבנה הקדמי. לתותחים היה טווח מרבי של  בהגבהה של 20 מעלות והם ירו פגזים במשקל  במהירות לוע של . הם הותקנו בסיירות מסדרת אומהה ובכמה צוללות גדולות שנבנו במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 לאחר ביטול אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית.

הגנה נגד מטוסים סופקה על ידי ארבעה תותחים דו-תכליתיים 3 אינץ' (76 מ"מ) בקליבר 50 בבסיסים בודדים באמצע הספינה. הם ירו פגזים במשקל  במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה), לתותחים היה טווח מרבי של  והם יכלו לירות בקצב של 12–15 פגזים לדקה. האוניות צוידו גם בזוג של צינורות טורפדו בקוטר 21-אינץ' (533 מ"מ) שקועים, אחד בכל צד רוחב.

 הגנה 
עיצוב חגורת השריון של סדרת דקוטה הדרומית דרשה שריון בעובי  אשר מתחדד ל  מתחת לקו המים. היא השתרעה בין הברבטים הקדמיים והאחוריים של הצריח והגנה על מכונות ההנעה ומחסני התחמושת. מחיצות רוחביות קדמיות ואחוריות בעובי  יצרו מצודה משוריינת על ידי סגירת קצוות החגורה. הסיפון הראשי ישב בראש החגורה המשוריינת; זה היה הסיפון המשוריין הראשי והוא הורכב משתי שכבות בעובי  של פלדה, האחת מפלדת ניקל (NS) והשנייה מפלדה לטיפול מיוחד (STS). מתחתיו היה סיפון הפיצול שהיה מורכב משריון בעובי  של STS שנועד לתפוס רסיסים מפגזים שהתפרצו על הסיפון הראשי. מול המחיצה הקדמית, סיפון הפיצול המשיך אל החרטום, אם כי כעת הוא היה מורכב משכבה אחת בעובי 5 אינץ' של STS ועוד אחת, בעובי  של פלדת ניקל. בין הסיפון הראשי לסיפון הרסיסים, פתחי הדוודים היו מוגנים על ידי שריון בעובי .

הצריחים היו מחופים במגני תותחים בעובי , עם דפנות בעובי  וגג בעובי 5 ס"מ. הברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 13.5 אינץ' מעל הסיפון הראשי ו- מתחת לזה. שריון צריח הניתוב היה בעובי 16 אינץ' בחזית ובצדדים והיה לו גג בעובי 8 אינץ'. ההגנה התת-מימית הייתה דומה לזו של סדרת קולורדו, בעומק חמש שכבות עם תאים אטומים למים המופרדים על ידי שלושה מחיצות טורפדו בעובי  שנמשך מסיפון הריסוק לקרקעית האונייה ובין המחיצות הרוחביות. התא החיצוני היה ריק, שלושת האמצעיים שימשו כמכלי נפט, וגם התא הפנימי היה ריק.

 אוניות הסדרה 
שם האונייה המספנה הונחה הושהתה בוטלה% השלמה גורל דקוטה הדרומית (BB-49) מספנת הצי של ניו יורק 15 במרץ 1920  1922  1922 38.5% נמכרה לגרוטאות,  1923 אינדיאנה (BB-50) 1 בנובמבר 1920 34.7% נגרטה על הממשה מונטנה (BB-51) מספנה ימית האי מארה  1920 27.6% נמכרה לגרוטאות,  1923 קרוליינה הצפונית (BB-52) מספנת הצי נורפוק 12 בינואר 1920 36.7% איווה (BB-53) ניופורט ניוז בניית ספינות 17 במאי 1920 31.8% נמכרה לגרוטאות,  1923 מסצ'וסטס (BB-54) מספנת נהר פור 4 באפריל 1921 11.0%
עם ביטול אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית וסיירות המערכה מסדרת לקסינגטון, התותחים הקיימים הועברו לצבא האמריקאי ושימשו כתותחי הגנת החוף. הדוודים שלהם שימשו למודרניזציה של שש האוניות של הסדרות פלורידה, ויומינג וניו יורק באמצע שנות ה-20; לוחות השריון שלהם שימשו לחיזוק השריון הקיים של אוניות מערכה אחרות.

 קישורים חיצוניים 

קטגוריה:אוניות מערכה בצי ארצות הברית
קטגוריה:סדרות של אוניות מערכה