החצר האחורית של אמריקה

החצר האחורית של אמריקה (באנגלית: America's Backyard) הוא מושג שלעיתים קרובות נעשה בו שימוש בתחומי מדע המדינה ויחסים בין-לאומיים ביחס לאזורי ההשפעה של ארצות הברית, אזורים בהם יש לה עליונות באופן מסורתי, בעיקר באמריקה הלטינית. כששימוש במושג זה לרוב מבטא הבנת תהליכי גלובליזציה המעוררים חשש בחצי הכדור מערבי, גם בהתאם לדוקטרינת מונרו, בעניין זכותה של ארצות הברית להתנגד לכוחות זרים בחצי הכדור המערביים.

במידה זו או אחרת, מקביל מושג זה למונח הרוסי "חו"ל הקרוב" (ברוסית: ближнее зарубежье), שמתייחס למדינות מרכז אסיה שהיו תחת שלטון ברית המועצות.

לאחרונה, המושג שולט בתקשורת הפופולרית בהתייחס לאיומים על הביטחון הלאומי של ארצות הברית, יחד עם התרגילים הצבאיים הרוסיים והטרור במזרח התיכון, וזאת כדי להמחיש את הניגוד בין איומים אלו על שטחי המולדת של ארצות הברית עם החזיתות המסורתיות באירופה ובמזרח התיכון.

בהקשר שמנותק לחלוטין מהתחום הגאופוליטי, נעשה לעיתים שימוש במושג החצר האחורית של אמריקה בהתייחס לפארקים הלאומיים של ארצות הברית ולקרקעות ציבוריות בארצות הברית, וכן ל"לב הארץ"  ברמה הכללית יותר.

טרמינולוגיה
"החצר האחורית" מול "חו"ל הקרוב"
בהשראת השימוש במונח "החצר האחורית" שמתייחס לאזור הסובב את אזור מגוריו של אדם, או את שכונת מגוריו, המושג "החצר האחורית של אמריקה" מתייחס לאזור שבו ארצות הברית, כ"בעל הבית", טענה לזכות קניינית כלשהי, או ביקשה להגביל כל השפעה חיצונית בו. לעומת זאת, המונח "החצר האחורית של אמריקה" מתייחס לאזור שבו פעולות מצד גורמים עוינים או מעצמות מתחרות עלולות להיחשב למעשי התגרות. למונח יש מכנים משותפים רבים עם המונח הרוסי "חו"ל הקרוב", שבו נעשה שימוש בעיקר בהתייחס למדינות ברית המועצות לשעבר. המונח "חו"ל הקרוב" מסמן ש"רוסיה [טוענת] לזכויות באזור שמתעלות מעל המוסכמות הדיפלומטיות המסורתיות".

בין שני המושגים הללו קיימים הבדלים בכך שהמונח "חו"ל הקרוב" מתייחס לארצות שבעבר היו באיחוד פוליטי עם רוסיה עד להתפרקות ברית המועצות, ולאחר קבלת עצמאותן היו חלק של חבר המדינות, בעוד שלארצות אמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית, שנחשבות לחצר האחורית של אמריקה, מעולם לא היו קשרים פוליטיים עם ארצות הברית (למעט פנמה). בנוסף, במושג "החצר האחורית של אמריקה" נעשה גם שימוש בהקשר פנימי בהתייחס לפארקים הלאומיים של ארצות הברית ולשטחים פתוחים אחרים, בעוד שהמושג "חו"ל הקרוב" מתייחס אך ורק להקשרים גאופוליטיים, ולא בהקשר האמור של המונח האמריקאי.

שימושים נוספים במושג
קיימים שימושים נוספים למונח בהתייחס לשטחים ציבוריים וביטחון הפנים.

ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק משתמש גם הוא במונח "החצר האחורית של אמריקה" בהתייחס לקרקעות הציבוריות של אמריקה. לדוגמה, הפארקים הלאומיים, היערות, שמורת טבע ופארקים עירוניים. במכלול זה כלולים גם דרכי נוף ודרכים העוברות לצד נהרות, וכן אתרים היסטוריים. הקרקעות הציבוריות או "החצר האחורית של אמריקה" בהקשר זה משתרעות על כשליש משטחה של ארצות הברית.

במונח "החצר האחורית של אמריקה" כמקום של ביטחון ושלווה, שלא כמו אזורי עימות במקומות אחרים, נעשה שימוש בהקשר לחלקים המרכזיים של ארצות הברית. לדוגמה, לאחר הפיגוע באוקלהומה סיטי, דיברו האמריקאים בגילוי לב על ההלם שלקו בו כשמתקפה כזאת יכולה להתרחש בעיר במרכז ארצות הברית ולא באחת הערים הידועות או המרכזים הפוליטיים או הכלכליים של הארץ, או מחוצה לה. רבים הביעו את הפתעתם שמעשה טרור שכזה התרחש ממש במרכז של ארצות הברית, "עמוק בתוך ליבה של אמריקה". יותר מכך, המונח "החצר האחורית של אמריקה" הופיע לסירוגין עם המונח "לב הארץ" (heartland) בכתביהם של עיתונאים, סופרים, ותיקי מלחמה, ובלוגרים.

היסטוריה
דוקטרינת מונרו

בראשית המאה ה-19 ניסו מושבות ספרדיות רבות באמריקה הלטינית לנצל את ההזדמנות של נפילת האימפריה הספרדית ועשו מאמצים להשיג את עצמאותן. אף על פי כן, בראשית שנות ה-20 של המאה ה-19, הייתה ספרד על סף השבת כוחה. ארצות הברית ובריטניה הגדולה לא היו מעוניינות שספרד תשיב לעצמה את כוחה באמריקה הלטינית, שכן הן שאפו שמושבות אלו יהיו עצמאיות. עם קבלת העצמאות של המושבות הללו, הן יכלו לסחור עם ארצות הברית ועם בריטניה באופן שיועיל לכל הצדדים ולא יהיה מוגבל על ידי ספרד המרקנטיליסטית ששאפה להפיק רווחים לטובת כלכלת המולדת שלה על חשבון הדרום אמריקאים. לאור כל זאת, הציג הנשיא ג'יימס מונרו את הדוקטרינה הקרויה על שמו ב-2 בדצמבר 1823. בדוקטרינת מונרו הובהר שכל מאמץ עתידי של ארצות אירופה לרכוש לעצמן מושבות או להתערב בענייניהן של מדינות יבשת אמריקה יראו על ידי ארצות הברית של אמריקה כצעד תוקפני שיחייב התערבות של ארצות הברית, וקבע שחצי הכדור המערבי לא יהיה עוד שטח לקולוניזציה של ארצות אירופה, ושארצות הברית לא תתערב בנעשה במושבות אירופאיות קיימות ולא בעניינים הפנימיים של ארצות אירופה. בשל העובדה שארצות הברית לא הייתה ידועה אז כמעצמה, לא זכתה דוקטרינת מונרו להתייחסות רצינית ברמה הבינלאומית. על כל פנים, מאחר שבריטניה הגדולה הסכימה עם הדוקטרינה, אף אחת מהארצות לא קראה עליה תיגר.

המונח "החצר האחורית של אמריקה" נטבע במהלך תקופה זו בהתייחס לאמריקה הלטינית. ארצות הברית תמכה בעצמאותן של המושבות הספרדיות בשל העובדה שהן שאפו להרחיק את ספרד וארצות אירופאיות אחרות מחצי הכדור המערבי, הרחק מ"החצר האחורית של אמריקה".

גישה זו התבטאה ברכישת לואיזיאנה (מצרפת), רכישת אלסקה (מרוסיה), מלחמת 1812 (נגד בריטניה), מלחמת ספרד-ארצות הברית, אידאולוגיית המקל הגדול  ועוד.
אמריקה הלטינית כחצר האחורית של אמריקה
ממוזער|250px|מדיניות "המקל הגדול" של תאודור רוזוולט שטענה לשליטה אמריקאית בקריביים.
מאז ייסודה של ארצות הברית, יחסים בין-לאומיים היו חשובים מבחינה פוליטית להבטחת שלומה של הדמוקרטיה וכוח השפעתה של האומה המתפתחת. על רקע הקרבה של אמריקה הלטינית לארצות הברית, היבשת השכנה תויגה כ"חצר האחורית של אמריקה". בניסיון להרחיב את התפתחות כלכלתה, יישמה ממשלת ארצות הברית אסטרטגיות רבות כלפי אמריקה הלטינית, במיוחד במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, כולל במסגרת "ברית הקידמה" .

הבחינה והניתוח של היחסים בין אמריקה הלטינית ובין ארצות הברית במהלך השנים התרחבו במהלך השנים האחרונות. הסרת החיסיון ממסמכים רשמיים שנוגעים לאמריקה הלטינית על ידי ממשלו של ביל קלינטון אפשרה למידע ציבורי נוסף בנושא להיחשף. כתוצאה מכך, נחשף הציבור בהדרגה למגוון רחב יותר של פרספקטיבה ומידע על החצר האחורית של אמריקה ועל תפקידה של ארצות הברית באמריקה הלטינית.

פרסומים פופולריים שיצאו לאחרונה חשפו מבט מפורט יותר על התפתחות היחסים בין ארצות הברית לבין אמריקה הלטינית. מהלך ההיסטוריה הוביל לחקירה כוללת על השאלה אם ארצות הברית צריכה להיחשב כשכן טוב או כ"זאב רע". המחקר הפופולרי ביותר הוא זה של גרייס ליווינגסטון, "החצר האחורית של אמריקה: ארצות הברית ואמריקה הלטינית מדוקטרינת מונרו ועד המלחמה העולמית בטרור", שמפרט את האסטרטגיה של ארצות הברית כלפי אמריקה הלטינית במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, ובמיוחד חושף את החולשות המהותיות שלה ואת הבורות והדעות הקדומות של קובעי המדיניות בארצות הברית. אף על פי שליווינגסטון מודה בדעה קדומה שלילית, זו שמתמקדת בהיבטים השליליים של מדיניות ארצות הברית כלפי אמריקה הלטינית על חשבון המאמצים החיוביים, כמו ברית הקידמה, היא טוענת שיש לחשוף את האמת.

אף על פי שאמריקה הלטינית היא לא האזור העני ביותר בעולם, היא האזור שהכי סובל מחוסר שוויון. מבחינה היסטורית שלטה אליטה קטנה ברוב העושר בה. באופן מסורתי, התעסקה ארצות הברית עם אליטה זו, אף על פי שהיא הייתה מדכאת או ריאקציונרית, בשל העובדה שהיא שלטה על הממשלה ועל כלכלת השוק. ההמונים החלשים, היו לעיתים קרובות אנאלפביתים, לא דוברי ספרדית, וחיו על סף קיום כלכלי. עובדה אחרונה זו מסבירה את ההתפתחות הבלתי שוויונית של אמריקה הלטינית. ליווינגסטון סבורה שלמרות שבארצות הברית ובאירופה המהלך המהפכני או המלחמה היו לפעמים המבשר ההכרחי לשינוי, ממשלת ארצות הברית פעלה כמשקל נגד לרפורמה, והתייחסה למהפכים, למחאות ולמהפכות כאיום על היציבות ולכן גם על האינטרסים שלה.

על כל פנים, על תפקידה המסורתי של ארצות הברית כמעצמה ההגמונית היחידה ביבשת אמריקה נקרא תיגר על ידי קובה במהלך המלחמה הקרה (משבר הטילים בקובה) וכן במהלך המשבר המתחולל בשנים האחרונות בוונצואלה.
תגובות משטרים באמריקה הלטינית
עשויה בצדק להיקרא האיש הזקן והחכם של אנטי אמריקאי. אחרי מאתיים שנה של יחסים עם ארצות הברית, מדינות הדרום צברו ידע רב על הסתירות שבמגורים ליד מעצמה שמגנה בזמן כובש, משקיעה כפי שהיא מנצלת, ומתיימרת בידידות כפי שהיא עושה אויבים. אמריקאים ממוצא היספני ולטיני רואים את עצמם יותר ויותר כמקוללים-"כל כך רחוק מאלוהים וכל כך קרוב לארצות הברית", כך אמר גנרל פורפיריו דיאס שקונן על מקסיקו שלו. עיתונאים, סופרים ואמנים באמריקה הלטינית דיברו יותר ויותר נגד ההשפעה המשחיתה של הצפון והציגו את ארצות הברית בדימויים של תאוות בצע וגזענות. חוסה אנריקה רודו מאורוגוואי למשל השווה את ארצות הברית לתמצית הפינוק העצמי והחומריות. עשרות שנים מאוחר יותר, חואן חוסה ארבאלו מגואטמלה דיבר על "הכריש" בארצות הברית שמקיף ללא הרף את "סרדינים" באמריקה הלטינית וללא רחמים זולל אותם. כשבמקביל מנהיגים פוליטיים באמריקה הלטינית גינו את ההתרוששות הגוברת של הכלכלות שלהם על-ידי תאגידים בארצות הברית, החתירה של מחלקת המדינה של ארצות הברית תחת המשטרים שלהם, והיחלשות הביטחון במדינותיהם על ידי ה-CIA והפנטגון. כשכאשר הפנמים התפרעו נגד כוחות ארצות הברית ב-1959 ושוב ב-1964, כתבים התמקדו בעיקר ברגש הפשוט של השנאה: "אומה ששונאת גרינגוס". לאורך השנים היו סוגים שונים של תגובות אנטי-אמריקאיות; במלחמת העולם הראשונה ותקופת השפל הגדול כאשר נחתים אמריקאים נכנסו לשטחי מדינות אמריקה הלטינית, ומשקיעים אמריקאים קנו בה אדמות; עמי אמריקה-הלטינית התנגדו לאמריקאים דרך לוחמת גרילה באזורים הכפריים ובהפגנות לא-אלימות בערים. התנגדות זו המשיכה עד למהפכה הקובנית ב-1959.

סופרים אמריקאים ממוצא היספני ולטיני רבים כתבו וסלדו לארצות הברית, שכן באמריקה הלטינית האנשים קתולים- ודוגלים בערכי הליברליזם ואילו ארצות הברית פרוטסטנטית- ודולגת בערכי האינדיבידואליזם. סופרים אלו השוו את האמריקאים לפטריוטים הרומים, בניגוד ללטינים הפילוסופים; וטענו כי האמריקאים חושבים רק על האינטרסים העצמיים לעומת על ערכי הצדק. לטענתו של אלן מקפירסון ההנחה באותה העת הייתה שהאנטי-אמריקאיות רווחה בעיקר בקרב האליטות, ובגלל שהאוכלוסייה החלשה יותר זוכה להנאות מטעם ארצות הברית על בסיס יומיומי כמו כבישים, בתי ספר, מתקני בריאות ציבור ועוד. עוד טוען מקפירסון כי האליטות נהגו להסיט את הביקורת עליהן דרך העברת השיח הביקורתי עליהן אל ארצות הברית. המנהיגים הפוליטיים באמריקה הלטינית שעשו שימוש באנטי אמריקניזם בין אם בסמליות, בנאומים, או בחקיקה בדרך כלל הלכו אחרי דעת קהל ולא להפך, וזאת בניסיון ליצור רגש פופוליסטי.

במהלך השנים הוגדרה אמריקה הלטינית כ"חצר האחורית של ארצות הברית", חצר כזו הנקייה מנשק גרעיני. אולם בשנים האחרונות חלו באזור שינויים כלכליים ופוליטיים; ביניהם עליית הפופוליזם, היחס העוין הגלוי של המשטרים לארצות הברית, חדירת השפעות זרות (כמו של רוסיה, סין ואיראן). שינוים אלו, שערערו את מאזן הכוחות העולמי, הובילו לבעייתיות במניעת תפוצת הגרעין באזור ושמו במוקד את שאלת התפוצה הגרעינית. קובה הייתה למדינה הראשונה שהכניסה נשק גרעיני לאזור אמריקה הלטינית בשנת 1962 במקרה משבר הטילים בקובה על מנת להתגרות ולהגן על עצמה מפני ארצות הברית. פחד מאיום חיצוני הוא משותף לאזור והוא זה שבמידה מסוימת הביא למשבר. מקפירסון דרך מחקר היסטורי טוען כי ההתפשטות הגלובלית של הדמוקרטיה הייתה לזרז לאנטי-אמריקאיות. כשבתחילת המאה העשרים אנטי-אמריקניזם היה חלק שולי בחברה, בעיקר מנת חלקם של שחקנים לא-מדינתיים. באמצע המאה עבר למרכז האסטרטגי, בעיקר לאליטה של השחקנים המדינתיים. וכיום האנטי-אמריקאניזם לבש צורה חדשה של שילוב בין ישן וחדש; בו הוא נפוץ גם בקרב אליטת השחקנים המדינתיים וגם בשולי החברה. בתקופת המלחמה הקרה היו לרבים ממדינות אמריקה-הלטינית מכנה משותף ואויב משותף מול ארצות הברית. ואילו כיום מכנה משותף זה התפוגג והאליטות משתמשות במדינת הלאום על-מנת לשבור את התלות בארצות הברית. שכן האנטי-אמריקאיות זוהה כסיבה לחוסר היכולת של המדינה בעבר.

לפי שיפלי כל מי שמכיר את ההיסטוריה של ארצות הברית, יודע כי היא מוכרת כפועלת להפלת מנהיגים פופולריים במדינות אמריקה הלטינית הקטנות - גם אלה שנבחרו באופן דמוקרטי - וזאת במטרת המטת הרס עם המערכת הכלכלית שלה. באפריל 2002, האליטות צבאיות והעסקיות בקראקס הובילו לניסיון הפיכה נגד הוגו צ'אווס, שבסופו נכשל. מייד לאחר ההפיכה, ממשל ג'ורג' ווקר בוש מיהר להכיר ולתמוך בשליטים החדשים. כאשר הניו יורק טיימס דיווח כי באפריל 2002 "בוש נפגש עם גורמים רשמיים וונצואליים שהדיחו את המנהיג", עניין זה הוביל רבים להאמין שלארצות הברית היה חלק בפרשה. ארצות הברית כמובן הכחישה כל מעורבות, זאת במיוחד כאשר החלו לעלות מרידות עממיות שהחזירו את צ'אווס לשלטון, רק יומיים מאוחר יותר. צ'אווס עצמו לא האמין להכחשות ובראיון ל-CNN טען כי "16 גורמי צבא אמריקאים היו מעורבים בהפיכה". למרות המשך ההכחשות, מסמכי ה-CIA האחרונים הוכיחו כי ממשל בוש היה מודע למזימה שבועות מראש, שכן בין 2001 ו-2003 כ-20 מיליון דולרים הועברו אל קבוצות אופוזיציה בוונצואלה כדי לעזור לממן את ההפיכה. בשנת 2004 הודיע פידל קסטרו בקובה על ביטול הסחר במדינה בדולרים.

בעקבות מהפכת עלייתו לשלטון של הוגו צ'אווס ננקטו צעדים מתחום מדיניות החוץ במטרה להבטיח את ריבונותה. כשונצואלה מתנגדת לגלובליזציה ולמדיניות הכלכלית הנאו-ליברלית, ופועלת לשם צמצום ההגמוניה האמריקאית בעולם. וזאת למרות שארצות הברית היא בין שותפות הסחר הגדולות של ונצואלה, החיכוך בין ה-2 התעורר בשל העדפתה של ארצות הברית לבעלות פרטית על תעשיית הנפט בוונצואלה; בראשות תאגידים בינלאומיים. ואילו העדפתה של ונצואלה ביחס לנפט היא מדיניות המגדירה שליטה לאומית על נכסי הנפט- כנכס לאומי אסטרטגי. החל משנת 1940 החלו ממשלות ונצואלה להגדיל את רווחיהן מתעשיית הנפט דרך מיסים ותמלוגים עד שלבסוף הלאימה את הנפט. ונצואלה גם ניסתה לקדם את עמדותיה בדבר חשיבות השליטה הלאומית על ייצור נפט במדינות המתפתחות באמצעות תפקידה המוביל ביצירת אופ"ק. בשנת 2000 נפגשו סדאם חוסין והוגו צ'אווס בהקשר לאופ"ק, לאחר מכן חוסין עבר לסחר בנפט בלעדית באמצעות האירו. צ'אווס ארגן את הפגישה השנייה בתולדות אופ"ק בקראקס בשנת 2000- פגישה בה הוסכם לצמצם את ייצור הנפט לשם העלת ערכו.

הברית הבוליברית שהוקמה ב-2004 התפתחה לכלי פוליטי המשמש כ"כח חברתי" הנועד להקל ולייצב את שלטונם של מנהיגי ונצואלה וקובה כמנהיגי האנטי-אמריקניזם באזור. בחסותה הרחיבו מנהיגי אמריקה הלטינית המעורבים באופן מסיבי את התעמולה נגד ארצות הברית ובני בריתה באזור, על-מנת לערער את לגיטימיות פעולות ארצות הברית באזור, להרחיב את הסוציאליזם וליצור חלוקה מחדש של הכלכלה המקומית. זאת תוך ערעור הערכים הדמוקרטיים-ליברלים והשווקים החופשיים של ארצות הברית. רוב מדינות הברית הבוליברית הן סוציאליסטיות שפיתחו יחס עוין כלפי ארצות הברית. כשמשטריהן מפגינות באופן רציף וגלוי, תוך שימוש בקלף הלאומניות, יחס עוין כלפי ארצות הברית והקפיטליזם, בטענה כי יש צורך "להרתיע את הענק מצפון אמריקה". בדוקטרינה החדשה שפרסמה ונצואלה ב-2005 הועלו 3 סעיפים עיקריים, תוך התייחסות לחוסר הסימטריה בכוחות הבין-לאומיים ולצורך לייצבן באמצעות "מאזן אימה":
 ארצות הברית היא האויב העיקרי של ונצואלה.
 בקונפליקט לא סימטרי יש לנהל סכסוך בעוצמה נמוכה- "מלחמה של פרעושים".
 הוצעה האפשרות לפיתוח נשק-גרעיני כהרתעה להתקפה אמריקאית.

המזרח התיכון כחצר האחורית החדשה של אמריקה
מספר פרשנים אירופאים טענו שלמדיניות ארצות הברית במזרח התיכון יש (במתכוונן או שלא במתכוון) את ההשפעה להפיכת המזרח התיכון כ"חצר האחורית החדשה של אמריקה", מוקד חדש שבו ארצות הברית מנסה להאיץ את השפעתה על ההתפתחויות הפוליטיות באמצעות שינויי משטר ולחץ פוליטי שמזכיר את צעדיה באמריקה הלטינית בעבר.

העיתונאי הבריטי מרטין ז'ק רואה במזרח התיכון כאזור שנמצא תחת אזור ההשפעה של ארצות הברית. אף על פי כן, על מהלך זה נקרא תיגר על ידי איראן, רוסיה וסין. יותר מכך, מאמציה של ארצות הברית להרחיב את השפעתה אל המזרח התיכון, במיוחד בהקשר של מלחמת האזרחים בסוריה, מלחמת עיראק ומלחמת אפגניסטן, כשלו והשיגו תוצאות הרות אסון.

תגובת משטרים במזרח התיכון
שיפלי טוען כי המטרה העיקרית של ממשל ג'ורג' ווקר בוש בפלישה לעיראק הייתה להבטיח את אחזקתו של הדולר האמריקאי כמטבע העתודה של העולם, ועל ידי כך לשמור על ההגמוניה העולמית של ארצות הברית. מטרת הפלישה הייתה יותר מהבטחת זרימה חופשית של נפט לארצות הברית או אפילו בלימת מחירו. יש הטוענים כי עניין הפלישה הונע גם משיקולים אחרים אסטרטגיים כמו שצוין על ידי דייוויד הארווי ואחרים: וביניהם גם יצירת אזור סחר חופשי נוסף בעיראק. אזור שיספק פורקן להון שנצבר ושישמש להגברת רווחיות החברות בארצות הברית שצפויות להיות מפיקות הנפט של עיראק. עם זאת לטענתו של שיפלי, עיקר המניעים לפלישה לעיראק היה האופן בו הנפט נמכר: מי מקבל אותו, עד כמה מקבל, כמה משלם, והכי חשוב איך משלם. כשנכון ל-2007, הדולר האמריקאי היה המטבע היחיד לקיום עמו עסקות נפט. אלא שעם התפתחות האירו כמטבע תחרותי הפופולריות שלו גדלה ונוצר הצורך במאבק על השליטה מעל אזורי יצוא נפט. עם הקמת אופ"ק ולקראת משבר הנפט של 1970, ארצות הברית הייתה מוכנה לעלייה במחירי הנפט ואף עודדה לעלייה שכן ראתה בצעדים אלו כדרך לוודא כי הדולר יגן על ההגמוניה שלו נגד התחזקות מטבעות מדינות מערב אירופה ויפן. כשבמאמר שמנת 1976 אופנהיים קבע כי "השיקול העיקרי מאחורי היחס המעודד של הממשל האמריקאי כלפי עליית מחירי הנפט היה האמונה שמחירי הנפט הגבוהים יובילו לעליית כוחה הכלכלי של ארצות הברית מול אלו באירופה ויפן. שכן המסחר בנפט נעשה בדולר." מזכיר המדינה לשעבר הנרי קיסינג'ר מאוחר יותר אישר חשדותיו של אופנהיים בכרך השני של זכרונותיו בו הודה כי "העלייה במחירי האנרגיה תשפיע בעיקר באירופה וביפן, וכנראה תשפר את מעמדה התחרותי של אמריקה." כשעליית מחירי הנפט הביאו לתוצאה הרצויה, יפן ואירופה סבלו משפל כלכלי ואילו ארצות הברית הצליחה להתגבר על המשבר, שנפל בעיקר על הצרכנים והאשמה נפלה על אופ"ק. כלכלת ארצות הברית נשענת בעיקר על גירעונות סחר, ולכן מצב ירידת ערך הדולר או החלפתו בסחר הנפט, מסוכן לארצות הברית. ההגמוניה הכלכלית של ארצות הברית תישבר עם המעבר למטבע אחר. מאוחר יותר איראן עברה לשימוש באירו לסחר בנפט, ובאופן כללי המעיטה בשימוש בו.

בשנת 2002 הכליל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את איראן ב"ציר הרשע" וטען כי "איראן מתחמשת על-מנת לאיים על שלום העולם". זאת לאחר הצהרת נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד שאמר "כאשר מדינות המערב ניסו לבודד את איראן, אנחנו נכנסנו לחצר האחורית של ארצות הברית"."

לפני מלחמת עיראק איראן שקלה לעבור בסחר הנפט לאירו אך לאחר המלחמה ראתה במעבר כסכנה, איראן בעקבות זאת נעשתה לשקטה מאוד. עם זאת, לאחר ההפגנות בארצות הברית נגד הלחימה בעיראק התברר באיראן כי ארצות הברית לא הולכת להיכנס למלחמה נוספת ולכן בשנת 2003 עברה להשתמש באירו לסחר וכן העבירה 60% מיתרות המטבע החוץ שלה לאירו. לאחר מכן עודדה את בעלות בריתה בברית ה-Asian Clearing Union (ACU) להעביר את הרזרבות שלהן גם כן לאירו תוך הענקת תמריצים בדמות תנאים מועדפים בנפט וגז.

ב-2009 הביע בית הנבחרים של ארצות הברית דאגה בהקשר לסכנה העתידית לארצות הברית שתנבע מהקשרים הכלכליים והביטחוניים שמתחזקים בין איראן אשר תומכת בטרור ובחזבאללה והלטיניות. וכן מהאנטי-אמריקניזם והאנטישמיות שאיראן מפיצה בהן.

חצרות אחוריות של מדינות אחרות
במונח "החצר האחורית" ובמונח "חו"ל הקרוב" נעשה יותר ויותר שימוש לתיאור אזורי ההשפעה הקרובים של מעצמות אחרות, כמו סין והודו.

סין: דרום-מזרח אסיה נחשבה באופן מסורתי כחצר האחורית של סין, אך לאחרונה היא הורחבה לתחומי "חו"ל הקרוב" של רוסיה במרכז אסיה, ואף לחלקים של דרום אסיה עם הקמת מיזמי תשתיות במקומות כמו קזחסטן, אירן ופקיסטן. בזמנים מסוימים מרכז אסיה הייתה תחת אזור ההשפעה של סין, במיוחד בתקופת שושלת האן ושושלת טאנג.

צרפת: צרפת מקיימת יחסים עם מושבותיה לשעבר באפריקה שנחשבות ל"חצר האחורית של האומה" (pré carré). זהו חלק מהאידאולוגיה הקרויה Françafrique.

הודו: פקיסטן בעבר הייתה חלק מהודו עד חלוקתה, דבר המשפיע עד היום על יחסי הודו–פקיסטן ובמסגרת הסכסוך ההודי-פקיסטני בכללותו.

ישראל: הגדה המערבית ועזה נחשבים לחצר האחורית של ישראל החל מתקופת הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון והממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה, ועד לאפשור אוטונומיה מלאה לעזה ועוטף עזה בתוכנית ההתנתקות, כמו בהכרה במדינה פלסטינית ביהודה ושומרון.

ראו גם
 אזור השפעה
 דוקטרינת מונרו
 מלחמות הבננה
 מדיניות השכן הטוב
 מבצע קונדור

הערות שוליים

קטגוריה:ארצות הברית: יחסי חוץ
קטגוריה:אימפריאליזם