פייסנות

פייסנות () בהקשרה הבינלאומי היא מדיניות דיפלומטית הדוגלת בהימנעות מעימותים כלפי ישות כוחנית גם במחיר ויתורים ערכיים או מעשיים. המונח מזוהה במיוחד עם מדיניות החוץ של בריטניה בשנות ה-30 של המאה העשרים, בהובלת ראשי הממשלה שלה, נוויל צ'מברלין, רמזי מקדונלד וסטנלי בולדווין כלפי גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית ב-1935-1939.Mallett, Robert (1997). "The Anglo‐Italian war trade negotiations, contraband control and the failure to appease Mussolini, 1939–40." Diplomacy and Statecraft 8.1: 137–67. בעקבות לחץ בריטי, פייסנות גם הובילה חלק ממהלכיה של צרפת בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, אך בה המדיניות הייתה הרבה פחות פופולרית מבבריטניה.

הפייסנות לאחר מלחמת העולם הראשונה, בהובלת תנועת אנטי המלחמה , הייתה פופולרית מאד בעקבות הטראומה בבריטניה מהמלחמה. במהלך שנות השלושים, ובמיוחד לאחר הסכם מינכן, הנחשב לשיא של מדיניות הפייסנות, חלו תמורות משמעותיות בדעת הקהל ובפוליטיקה הבריטית ביחס לפייסנות. ככלל, מפלגת הלייבור התנגדה למדיניות הפייסנות וכן מספר חברים במפלגה השמרנית, כמו וינסטון צ'רצ'יל, מזכיר המדינה דאף קופר  ואנתוני אידן, לימים ראש ממשלת בריטניה. עם תומכי המדיניות נמנים רוב חברי המעמד העליון בבריטניה, כמו גם משפחת המלוכה כולל המלך ג'ורג' השישי, אנשי העסקים הבולטים, בית הלורדים והתקשורת ברובה, כולל רשת BBC ועיתון הטיימס.

היסטוריונים, דיפלומטים ואנשי אקדמיה חלוקים ביניהם ביחס לאפקטיביות של נקיטה במדיניות הפייסנות כלפי גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית בשנות השלושים של המאה העשרים. הערכותיהם נעות בין גינוי ותיעוב לפייסנות, המייצגת חולשה שאין להפגין אל מול רודנים ושסיכנה את אירופה לבין הערכות כי גרמנייה הייתה חזקה דיה די הצורך עוד טרם יישום המדיניות, ולולא הזמן היקר שנקנה באמצעות הפייסנות, ושנוצל להצטיידות והיערכות המערב, היטלר היה מנצח במלחמה.

ראו גם
 הסכם מינכן
 מדוע למות עבור דנציג?

 לקריאה נוספת 

 Ripsman, Norrin M.; Levy, Jack S. (2008). "Wishful Thinking or Buying Time? The Logic of British Appeasement in the 1930s". International Security. 33 (2): 148–181.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:דיפלומטיה
קטגוריה:אסטרטגיה