National Review

National Review (תעתיק: נשיונל ריוויו, מילולית: סקירה לאומית) הוא מגזין שמרני-ליברטריאני-אמריקאי, המתמקד בחדשות ובמאמרי פרשנות בנושאים פוליטיים, חברתיים ותרבותיים. המגזין נוסד על ידי הסופר ויליאם פרנק באקלי בשנת 1955. עורך המגזין הראשי הוא ריץ' לורי, ועורך המגזין הוא ראמש פונורו.

מאז הקמתו, מילא המגזין תפקיד משמעותי בהתפתחות השמרנות בארצות הברית, סייע בהגדרת גבולותיו, וביסס את עצמו כקול מוביל בימין האמריקאי .

 היסטוריה 
 רקע 
ממוזער|ויליאם פרנק באקלי, המייסד והעורך הראשון של נשיונל ריוויו, בתמונה ב-1985
לפני הקמת נשיונל ריוויו ב-1955, הימין האמריקני היה אוסף לא מאורגן ברובו של אנשים שחלקו פילוסופיות שזורות זו בזו, אך היו להם מעט הזדמנויות לקול ציבורי מאוחד. הם רצו לדחוק לשוליים את הדעות האנטי-מלחמתיות, הלא-התערבותיות, של הימין הישן . Nash, George H. (1976, 2006). 

ב-1953 פרסם ראסל קירק את "המוח השמרני", בו התחקה אחר קשר דם אינטלקטואלי מאדמונד ברק ועד לימין הישן של תחילת שנות ה-50. הספר ערער את התפיסה בקרב אינטלקטואלים כי לא קיימת מסורת שמרנית קוהרנטית בארצות הברית.Frohnen, Bruce, Jeremy Beer, and Jeffrey O. Nelson (2006) American Conservatism: An Encyclopedia. 

ויליאם פרנק באקלי ג'וניור הושפע מאוד מהמושגים של קירק. לבקלי היה כסף; אביו התעשר משדות נפט במקסיקו. הוא ניסה בתחילה לרכוש את המגזין הימני אירועים אנושיים , אך נדחה. לאחר מכן פגש את ווילי שלאם, העורך המנוסה של הפרימן; הם יקדישו את השנתיים הבאות בגיוס שלוש מאות אלף דולר כדי להקים מגזין שבועי משלהם, שנקרא במקור National Weekly (נשיונל שבועי). 

ב-19 בנובמבר 1955, המגזין של באקלי החל להתגבש. באקלי הרכיב קבוצה אקלקטית של סופרים: מסורתיים, אינטלקטואלים קתולים, ליברטריאנים וקומוניסטים לשעבר.

כעורכים וכתורמים, באקלי חיפש אינטלקטואלים שהיו קומוניסטים לשעבר או שעבדו פעם בשמאל הקיצוני, כולל ויטקר צ'יימברס, ויליאם שלאם, ג'ון דוס פסוס, פרנק מאייר וג'יימס ברנהאם. John P. Diggins, "Buckley's Comrades: The Ex-Communist as Conservative," Dissent July 1975, Vol. 22 Issue 4, pp. 370–386

 עידן גולדווטר 
ה-National Review תמך בבארי גולדווטר בתחילת שנות ה-60. באקלי ואחרים המעורבים במגזין לקחו תפקיד מרכזי בתנועת "דראפט גולדווטר" ב-1960 ובקמפיין הנשיאותי שלו בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1964.

באקלי ומאיר קידמו את הרעיון של הרחבת גבולות השמרנות, לפיו אסכולות שונות של שמרנים, כולל ליברטריאנים, יפעלו יחד כדי להילחם ביריביהם המשותפים.

באקלי ועורכיו השתמשו במגזין שלו כדי להגדיר את גבולות השמרנות - וכן להדיר אנשים או רעיונות או קבוצות שלדעתם לא היו ראויים לתואר שמרני. הם תקפו את אגודת ג'ון ברץ', ג'ורג' וולאס ואנטישמים.

בשנת 1957, התפרסם בנשיונל ריוויו מאמר מערכת לטובת מנהיגות לבנה במדינות הדרום, בטענה ש"השאלה המרכזית שעולה... היא האם הקהילה הלבנה בדרום זכאית לנקוט באמצעים הדרושים כדי לנצח, פוליטית ותרבותית, באזורים שבהם הוא לא שולט מבחינה מספרית? התשובה המפוכחת היא כן – הקהילה הלבנה זכאית כל כך, כי לעת עתה זהו הגזע המתקדם."  Quoted in John B. Judis, William F. Buckley, Jr.: Patron Saint of the Conservatives (2001) p. 138 בשנות השבעים של המאה ה-20 , הנשיונל ריוויו תמך בחברה עיוורת צבעים ובסוף אף הביע תמיכה בהעדפה המתקנת . Laura Kalman, Right Star Rising: A New Politics, 1974–1980 (2010) p. 23

בסוף שנות ה-60, המגזין גינה את תומך ההפרדה הגזעית ג'ורג' וואלאס, שהתמודד בפריימריז הדמוקרטיים ב-1964 וב-1972 והתמודד עצמאית לנשיאות ב-1968. במהלך שנות ה-50, באקלי פעל להסרת האנטישמיות מהתנועה השמרנית ואסר על בעלי דעות אלו לעבוד עבור National Review . Judis, William F. Buckley, Jr.: Patron Saint of the Conservatives pp. 283–287 ב-1962 גינה באקלי את אגודת ג'ון בירץ' כ"רחוקים מהשכל הישר" ודחק במפלגה הרפובליקנית להרחיק את עצמה מהשפעתו של וולץ'. 

 תמיכה ברייגן 
לאחר שגולדווטר הובס על ידי לינדון ג'ונסון ב-1964, באקלי ונשיונל ריוויו המשיכו לדגול ברעיון של תנועה שמרנית, שהתגלמה יותר ויותר ברונלד רייגן, שהפך לדמות פוליטית בולטת במהלך הקמפיין של גולדווטר. הנשיונל ריוויו תמך בו כשאתגר את הנשיא ג'רלד פורד בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ב-1976 ובקמפיין המוצלח שלו ב-1980.

במהלך שנות ה-80, הנשיונל ריוויו קרא לקיצוצי מיסים, כלכלת צד-היצע, יוזמת ההגנה האסטרטגית ותמיכה במדיניות החוץ של הנשיא רונלד רייגן נגד ברית המועצות.

 שנות התשעים 
המגזין מתח ביקורת על מדינת הרווחה ותמך בהצעות הרפורמה במערכת הרווחה של ארצות הברית שהועלו בשנות ה-90. המגזין מתח ביקורת קבועה על הנשיא ביל קלינטון. מאמר מערכת ארוך משנת 1996 קרא לתנועה לקראת לגליזציה של סמים. 

 עידן טראמפ 
ב-2015, פרסם המגזין מאמר מערכת בתחת הכותרת "Against Trump" (נגד טראמפ), שכינה אותו "אופורטוניסט פוליטי לא מעוגן מבחינה פילוסופית" והכריז על התנגדותו הנחרצת לדונלד טראמפ ולאפשרות שיבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.  מאז בחירתו של טראמפ לנשיאות, מערכת הנשיונל ריוויו המשיכה למתוח עליו ביקורת.   

עם זאת, בעקבות ניצחונו של טראמפ בבחירות ב-2016, כמה כותבים של נשיונל ריוויו נקטו עמדות מגוונות יותר לגבי טראמפ. הנסון, למשל, תומך בו,  בעוד שהעורך ראמש פונורו והכותב ג'ונה גולדברג נשארו ביקורתיים כלפי טראמפ. 

 National Review Online 
גרסת אינטרנט פופולרית של המגזין, National Review Online ("NRO"), כוללת גרסה דיגיטלית של המגזין, עם מאמרים המתעדכנים מדי יום על ידי כותבי המגזין, ובלוגים המזוהים עמו.

 National Review Institute 
ה-National Review Institute, המכון הלאומי לביקורת, פועל בקידום מדיניות ומסייע בהקמת תומכים חדשים בתנועה השמרנית. המכון הלאומי לביקורת נוסד על ידי ויליאם פרנק באקלי ב-1991 כדי לעסוק בפיתוח מדיניות, חינוך ציבורי והסברה שיקדמו את העקרונות השמרניים שבהם דגל. 

 מאזן כספים 
כמו ברוב מגזיני הדעות הפוליטיות בארצות הברית, נשיונל ריוויו מקבל מספר מועט של פרסומות. המגזין ממומן מדמי מנוי, תרומות וגיוסי תרומות.

באקלי אמר ב-2005 כי המגזין הפסיד כ-25 מיליון דולר במשך 50 שנותיו.Shapiro, Gary.

 עורכים וכותבים 
העורך הראשי של המגזין הוא ריץ' לורי. רבים מהפרשנים של המגזין קשורים למכוני מחקר כמו הריטג' פאונדיישן ו-American Enterprise Institute. כותבים אורחים בולטים כללו את ניוט גינגריץ', מיט רומני, פיטר טיל וטד קרוז.

 קישורים חיצוניים 





 הערות שוליים 

קטגוריה:עיתונים באנגלית
קטגוריה:נאו-קונסרבטיבים
קטגוריה:ניו יורק: עיתונים