הזונה הגדולה מבבל

הזונה הגדולה מבבל הוא מחזה סאטירי מאת המחזאי חנוך לוין שהוצג לראשונה בתיאטרון הקאמרי בשנת 1982.
זהו עיבוד מודרני לסיפור טראוס, פרוקנה ופילומלה מהמיתולוגיה היוונית.

 תקציר העלילה 
בני הזוג בְּרֹאדָך ואַשִׁימָא מתגוררים בבקתה בשולי המדבר. שניהם מרירים, ובראדך מתאר את אשימא: "רזון בשרך: לא ירכיים, לא שדיים, כלום, קו דק וחסכוני של עצמות גרומות", ואשימא עונה לו: "חיינו נוראים. מה יש בינינו? – התיעוב ההדדי, שהוא, ישנה סברה, מין סוג של אהבה."

בִּגְוַוי, הזונה הגדולה מבבל, אחותה של אשימא, מגיעה עם מלוויה לביקור אצל בראדך ואשימא. אשימא מספרת לבגווי שהיא גוססת, ובגווי מנחמת אותה: "נתקי את הכבלים, היי קלה, שוטי-רחפי עם הרוח המובילה אותך לים הגדול של המנוחה". בלילה בראדך ואשימא שוהים על משכבם, אשימא מקוננת על גסיסתה בזמן שבראדך מאונן תוך שהוא מדמיין שהוא שוכב עם בגווי. אשימא המתה מקוננת על מותה, בזמן שהקברן מכסה אותה בעפר: "אני גופתה המתה של אשימא. יבש לי בפה. מוטלת בזויה ומבוישת וחסרת-אונים." בראדך ובגווי משוחחים ליד קברה של אשימא, ובהמשך לכך בראדך בועל את בגווי על קברה של אשימא. בגווי נפרדת מבראדך ב"חמש אמירות פרידה של הנאנסת לאונס".

בחורף בראדך מגיע לבבל ומחכה בשער הארמון של בגווי. הוא משוחח עם מריק השפכים. בארמון מקוננת בגווי על שהיא בהיריון מבראדך: "הוי, בראדך מבחוץ, ועוד בראדך מבפנים, ואין לי לאן להימלט מפני בראדך!" בראדך ממשיך לחכות בשער הארמון עד האביב ומנחם את עצמו: "יש לי נערה בבבל, בבטנה השארתי מזכרת, יום אחד היא תקרא לי אליה, איך אפשר אחרת?" בגווי מתייסרת בצירי לידה ומשוחחת עם המיילדת עד להולדת התינוק. ציחא-ציחא, סריסה של בגווי, מגיע אל בראדך שבפתח הארמון ומוסר לו את התינוק, ומצטט את הוראתה של בגווי: "שייקח את החבילה שלו ויחזור אל המדבר". לאחר הסתלקותם של בראדך והתינוק אומר ציחא-ציחא "לא בתרועת חצוצרות ולא בקול שופר האדם נוצר. רק בגניחה עמומה של גבר מזיע בלילה על אישה גונחת פרקדן."
ממוזער|רזיה ישראלי בתפקיד בגווי
בגווי ההולכת ומזקנת מהרהרת בהתבגרותו של בנה הגדל אצל בראדך במדבר, ובהגיע הילד לגיל שבע היא מורה: "קִראוּ להם. הגיע המועד לרסיסי המשפחה להתאחד". שני סריסים מביאים את ההזמנה לבראדך ולילד, איטיס. בראדך ואיטיס מגיעם לארמונה של בגווי. בגווי שולחת לחצר את איטיס המתנכר לה. בגווי ובראדך מתפייסים. בגווי מורה לשוחט לשחוט את הילד שבחצר ולמסור אותו לטבח, שיכין ממנו ארוחה לבראדך. השוחט מבצע את הוראתה ומוסר את גופת הילד לטבח, שמגיב: "מה שטוב בחיה הזאת, זה שאין לה נוצות". השוחט חוזר אל בגווי, שרוצחת אותו. באולם הנשפים בארמון מגיש הטבח קדירה לבראדך ולבגווי, ובראדך אוכל בהנאה רבה את הבשר שהוגש לו. בראדך נרדם לזמן קצר, וכשהוא מתעורר הוא מחפש את איטיס, ובגווי אומרת לו שהוא איתם בחדר, ולבסוף מגלה לו שאיטיס בבטנו. על צערו של בראדך עונה בגווי: "מה שתחבתָ אל תוכי החזרתי לך לתוך פיך." בראדך מתאפק מלרוקן את מעיו, אך לבסוף עושה זאת בזמן שבגווי צופה בו ושני סריסים מלקקים בערוותה ובישבנה. ציחא-ציחא מעיר על כך: "ייסורי נקביו של בראדך מול תענוגות נקבֵי בגווי!" בגווי כופה על בראדך להתייצב מול גוש הצואה באומרה לסריסיה: "אל תיתנו לו להימלט. בן יש לו כאן, יתייצב פנים מול בנו." היא פונה אל בראדך ואומרת: "הנה הילד, בראדך. הוא אילם עכשיו. יַצֵג אותו, הֱיֵה לו לפה, שַׂחֵק לנו את הצואה." בראדך מציית ומשמיע מונולוג בשמו של איטיס.

מקורות השראה
ממוזער|דמות הזונה הגדולה מבבל כפי שמתוארת בחזון יוחנן
שם המחזה, "הזונה הגדולה מבבל", ודמותה של בגווי הם בהשראת דמותה של בבל הגדולה מספר חזון יוחנן בברית החדשה, זו ש"עַל־מִצְחָהּ כָּתוּב שֵׁם בְּדֶּרֶךְ סוֹד בָּבֶל הַגְּדוֹלָה אֵם הַזֹּנוֹת וְתוֹעֲבוֹת הָאֲדָמָה". עלילת המחזה היא בהשראת סיפור טראוס, פרוקנה ופילומלה מהמיתולוגיה היוונית, שבו טראוס, הנשוי לפרוקנה, אונס את אחותה פילומלה. בתגובה לכך פרוקנה רוצחת את בנם איטיס, ומגישה את בשרו למאכל לטראוס.

העלאת המחזה
המחזה הועלה לראשונה באפריל 1982 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של חנוך לוין. תפאורה ותלבושות: רות דר. מוזיקה: פולדי שצמן. בהשתתפות: יוסף כרמון - בראדך; חוה אורטמן - אשימא; רזיה ישראלי - בגווי; יהודית ינאי - איטיס; דב רייזר - ציחא-ציחא; ששון גבאי - שוחט; נורית כהן - מיילדת; ששי סעד - איכר; רוז משיחי - מריק שפכים; ירמי עמיר - טבח; אלי גלזר - סריס דקדקן; ילון לוריא, יהודה דרי, תמיר רוזניס, דורון ברבי - עבדים. נגנים: מישה בלכרוביץ' - פסנתר; בני קדישזון/עופר שלחין - כלי הקשה; מורטון קם - קלרינט, סקסופון, חליל; מנשה רגיב - חצוצרה; מיקי דור - טרומבון; תמי אשל - זמרה.

טרם העלאת המחזה, אשרה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את העלאתו ללא שינויים, לאחר מכן הוסיף יו"ר המועצה תנאי "בלי עירום מלא", ולבסוף אושרה העלאת המחזה ללא תנאי.

 התקבלות
המחזה נחשב לאחד המחזות השערורייתיים של לוין, וספג ביקורות קשות במיוחד. ההצגה תיארה מצב מעוות ומקאברי של יחסי הורים וילדים, יחסי מין, לידה ומוות, ומציג את הקיום האנושי במלוא כיעורו ועליבותו. לפני העלאתו לבמה בתיאטרון הקאמרי שחקנים, ובראשם יוסי ידין, התנגדו להעלאת המחזה, ובעקבות התנגדותם קוצר המחזה והוצאו ממנו קטעים בוטים במיוחד. ועדיין, בגרסה שהועלתה, דובר בגלוי על עבודה בזנות, על קיום יחסי מין, ואף הייתה בו סצנה שבו אם שוחטת את בנה ומגישה אותו לאביו בארוחה. המחזה עורר סערה ציבורית עזה. העיתונות תיארה נשים שהתעלפו באולם, ועשרות שקמו בהפגנתיות ועזבו את האולם. 

המחזה הורד מן הבמה לאחר כ-30 הצגות, בעקבות מחאות בציבור. המבקרים דרשו את הסרת החסות העירונית והתקציבית מהתיאטרון הקאמרי. פוליטיקאים, כגון סגנית שר החינוך, ח"כ מרים גלזר-תעסה, ביקרו בחריפות את המחזה הזה בפרט ואת מחזותיו של חנוך לוין בכלל., ; לעומת כתב אלי שי: "ההתרגשות הכללית ממה שהוגדר כגועל וכפגיעה בטעם הטוב הייתה מוגזמת לחלוטין". הוא מציין כי "לוין מעלה מצב מיתי, המבוסס על מעמדים קיצוניים ודמויות שהן חלאת אדם; בבסיסו – מאבק אכזרי בין המינים. המצב הזה עשוי לשקף מציאות חברתית נתונה, וקרוב לוודאי שהוא שיקוף מוגזם של מציאות כזאת."

לקריאה נוספת
 מיכאל הנדלזלץ, חנוך לוין על־פי דרכו, ידיעות ספרים, 2001, הפרק "לא מביא בחשבון את רגשות הקהל", עמ' 87–94.

 קישורים חיצוניים
 המחזה "הזונה הגדולה מבבל", באתר חנוך לוין


הערות שוליים

קטגוריה:מחזות חנוך לוין
קטגוריה:יצירות משנת 1982