גרנד פרי ברזיל

גרנד פרי ברזיל (בפורטוגזית: Grande Prêmio do Brasil), הנערך כיום תחת השם גרנד פרי סאו פאולו (בפורטוגזית: Grande Prêmio de São Paulo), הוא מרוץ גרנד פרי המתקיים בברזיל מאז 1972, והחל מ־1990 הוא מתקיים במסלול אינטרלאגוס בסאו פאולו.
 היסטוריה 
 אינטרלאגוס, סאו פאולו (1972–1980) 
הגרנד פרי הברזילאי נערך לראשונה בעונת 1972, אך לא כחלק מאליפות העולם. בדומה למסלולים אחרים ברחבי העולם, מרוץ זה נועד להוכיח ל־FIA שמסלול אינטרלאגוס כשיר לארח גרנד פרי בטרם יהפוך למרוץ מן המניין בלוח השנה של פורמולה 1. בדומה למסלולים נוספים באמריקה הלטינית שאירחו מרוצי גרנד פרי, כמו המסלולים במקסיקו סיטי ובואנוס איירס, אינטרלאגוס היה, ועודנו, ממוקם בליבה של שכונה עירונית בעיר גדולה. אמרסון פיטיפלדי, יליד העיר סאו פאולו, זכה בפול פוזישן ואף הוביל ברוב המרוץ לשמחת הקהל, אך נאלץ לפרוש חמש הקפות לסיום לאחר תאונה, כשהוא מעניק את הניצחון ליריבו הארגנטינאי קרלוס ראוטמן. בשנה שלאחר מכן נכלל המרוץ באליפות הפורמולה 1, ופיטיפלדי, הגיבור המקומי ואלוף העולם המכהן, ניצח בו כאשר הוא מוביל בכל ההקפות. פיטיפלדי הוסיף וניצח גם בשנה הבאה בתנאים גשומים מעמדת הפול פוזישן, וב־1975 ניצח קרלוס פייס, גם הוא יליד העיר, כשהוא מוביל על פיטיפלדי במקום השני, מה שהשלים 1–2 מקומי. ב־1976 הגרנד פרי הברזילאי פתח לראשונה את אליפות העולם, לאחר שהגרנד פרי הארגנטינאי בוטל מסיבות פוליטיות, ואלוף העולם ניקי לאודה ניצח בו עם הפרארי שלו, ניצחון ראשון מבין שלושה רצופים לקבוצה האיטלקית. קרלוס ראוטמן ניצח בשנית ב־1977, אך בעקבות תלונותיהם של הנהגים על המסלול המחוספס, המרוץ של 1978 הועבר למסלול ג'קרפגואה בריו דה ז'ניירו. ראוטמן ניצח שם בפעם השנייה ברציפות עם צמיגי מישלן, במה שהיה לניצחון הראשון של יצרנית הצמיגים הצרפתית, כשהוא מקדים את פיטיפלדי, חביב הקהל, ולאודה, אלוף העולם המכהן.

המרוץ שב לסאו פאולו לקראת העונה הבאה לאחר עבודות שדרוג ניכרות, וז'אק לאפיט ניצח בו, לאחר שניצח גם בארגנטינה שבועיים קודם לכן. לאחר 1978 המרוץ היה עתיד להתקיים בסאו פאולו ובריו דה ז'ניירו לסירוגין, אך לקראת 1980 חלקים מהמסלול בג'קרפגואה, שנבנה על אדמה ביצתית, החלו לשקוע, ופני השטח של המסלול ניזוקו בצורה קשה, ולכן המרוץ התקיים באינטרלאגוס שחזר לארח את הגרנד פרי שנה מוקדם מן הצפוי ובטרם נסלל מחדש. המכוניות של אותה שנה נטו להיות קופצניות, מה שהפך את מסלול אינטרלאגוס המשובש לבלתי נסבל עבור הנהגים. המסלול היה כה מחוספס עד שמספר מכוניות סבלו מתקלות מכניות בשל כך, מה עוד שתנאי הבטיחות לא היו מספיקים ועוררו את תרעומתם של הנהגים. ג'ודי שכטר, אלוף העולם, ניסה למנוע מהמרוץ להתקיים אך נכשל בכך, ורנה ארנו הצרפתי ניצח בו. במהלך שנות השבעים אוכלוסיית סאו פאולו כמעט הכפילה את עצמה והאזור סביב המרוץ הפך לצפוף ומוזנח יותר ויותר, דבר שעמד בניגוד לתדמיתו הזוהרת של הקרקס הנודד. מארגני האליפות החליטו בסופו של דבר כי בנוסף לבעיותיו של המסלול, ריו דה ז'ניירו היפה מתאימה יותר לאליפות היוקרתית, והגרנד פרי הברזילאי עבר לג'קרפגואה עד סוף שנות השמונים.

 ג'קרפגואה, ריו דה ז'ניירו (1981–1989) 
עונת 1980 הייתה עונתו האחרונה של פיטיפלדי באליפות, ובאותה שנה הגיע הכוכב העולה נלסון פיקה, יליד ריו דה ז'ניירו, למקום השני באליפות בשנתו השנייה בלבד בפורמולה 1. עובדה זו, כמו גם מצבו העלוב של מסלול אינטרלאגוס וסביבתו, גרמו לגרנד פרי הברזילאי להישאר בריו לאורך כל שנות השמונים. מסלול ג'קרפגואה נבנה על אדמה ביצתית ושטוחה, בשונה מאינטרלאגוס שהפרש הגובה בו עומד על 43 מטרים, אך בדומה לו, ג'קרפגואה הוא מסלול תובעני עם פניות ארוכות ומהירות ושחיקת צמיגים גבוהה. באופן מסורתי, הגרנד פרי הברזילאי היה אחד מהסיבובים הראשונים של האליפות ולאורך כל שנות השמונים הוא התקיים תמיד במרץ או תחילת אפריל, סוף עונת הקיץ בברזיל, ובגלל מזג האוויר הטרופי של ריו רוב המרוצים בג'קרפגואה נערכו בטמפרטורות גבוהות ולחות גבוהה. מסיבות אלו הגרנד פרי בריו היה קשה ומתיש במיוחד, וראה לא אחת נהגים שפרשו מהמרוץ בשל תשישות, מחזה נדיר במסלולים אחרים.

ב־1981 לקח ראוטמן את ניצחונו הרביעי והאחרון בגרנד פרי הברזילאי, לאחר שהתעלם מהוראות קבוצתו, ויליאמס, לתת לחברו לקבוצה אלן ג'ונס לעבור. בשנה הבאה היצרניות הקטנות (שהיו מאוגדות בארגון FOCA), שהשתמשו במנוע פורד משנת 1967, התקשו להתמודד עם מנועי הטורבו של היצרניות הגדולות: פרארי, אלפא רומיאו ורנו, ועקב כך ניסו לנצל פרצה בתקנות על מנת להתחרות עם רכב קל יותר מהמותר (הקבוצות הוסיפו מכלי מים על מנת לעמוד בתקנות המשקל, בטענה כי המים משמשים לקירור הבלמים, אך המכוניות נפטרו מהמים כבר בשלבים הראשונים של המרוץ). אלוף העולם והגיבור המקומי נלסון פיקה בברבהאם וקקה רוזברג בויליאמס סיימו במקום הראשון והשני בהתאמה בעזרת התחכמות זו, אך רנו, שנהגה אלן פרוסט סיים במקום השלישי, מחתה, ופיקה ורוזברג נפסלו, מה שהעניק לפרוסט את הניצחון. קבוצות FOCA החרימו בהמשך את הגרנד פרי של סן מרינו, מה שהיווה את שיאה של המלחמה בינם לבין FIA . במירוץ זה פרש ריקארדו פטרזה עקב תשישות.

ב־1983 ניצח נלסון פיקה לראשונה בגרנד פרי הביתי שלו, רוזברג זכה בפול פוזישן וסיים שני, אך נפסל בשנה השנייה ברציפות. משום מה, הנהגים הבאים לא קודמו בהתאם, כך שאיש לא סיים במקום השני באופן רשמי במרוץ זה. הגרנד פרי של 1984 היה גם הופעת הבכורה באליפות של נהג ברזילאי צעיר, איירטון סנה, שלרוע מזלו גם הפך לפרישה הראשונה של העונה, כאשר מנועו כשל בהקפה השמינית. פרוסט, כעת במקלארן, ניצח את המרוץ וגם את זה שלאחריו. ב־1986 זינק סנה מפול פוזישן, אך סיים במקום השני לאחר בן ארצו פיקה. פרוסט הוסיף וניצח בשנתיים הבאות (1987 ו־1988), והשלים חמישה ניצחונות בג'קרפגואה, מה שהעניק לו את הכינוי "מלך ריו". הניצחון ב־1988 הושג במרוץ בולט במיוחד: סנה, בהופעתו הראשונה עבור מקלארן, זכה בפול פוזישן, על פני נייג'ל מנסל בויליאמס וחברו לקבוצה פרוסט, אך בהקפת החימום נשברה לו ידית ההילוכים והוא נאלץ לזנק במכונית החילופית מהפיט ליין. עם תחילת המרוץ, פרוסט נתן את אחת ההקפות הראשונות המפורסמות ביותר שלו, כשהוא מוביל ב־2 שניות על מנסל לאחר הקפה אחת, וסנה בנהיגה מרשימה עלה עד למקום השני לאחר 20 הקפות בלבד. אך לאחר 31 הקפות הוצא הדגל השחור לסנה, בטענה שהחלפת הרכב הייתה בלתי חוקית, והוא נאלץ לפרוש. פרוסט ניצח לאחר שהוביל לאורך כל המרוץ, על פני גרהרד ברגר בפרארי ופיקה, אלוף העולם, בלוטוס. המרוץ של 1989 היה האחרון שנערך בריו; נייג'ל מנסל ניצח בו במרוץ הבכורה שלו עבור פרארי. סנה זינק מפול פוזישן, אך איבד את ההובלה כבר בזינוק, לאחר שהתנגש בגרהרד ברגר. ברנד שניידר ואדי צ'יבר התנגשו זה בזה, צ'יבר התמוטט פעמיים כאשר יצא ממכוניתו, עקב התנאים הקשים.

 חזרה לאינטרלאגוס (1990–הווה) 
במחצית השנייה של שנות השמונים דרך כוכבו של איירטון סנה, יליד סאו פאולו, והוא זכה לפופולריות עצומה בברזיל ומחוצה לה. מסיבה זו השקיעה עיריית סאו פאולו 15 מיליון דולר בשיפוץ מסלול אינטרלאגוס, כולל הסרה של חלק גדול מהפניות והחלקה של אחרות. בסך הכול המסלול איבד שלוש ישורות ומספר הפניות הופחת מ־26 ל־15 בלבד, אורך המסלול קוצץ מ־7.874 ק"מ ל־4.325 ק"מ. הגרנד פרי חזר לאינטרלאגוס ב־1990, ושם הוא מתקיים עד היום. מסלול אינטרלאגוס המשודרג אירח כמה מהמרוצים הטובים והזכורים ביותר בהיסטוריה של פורמולה 1, והוא נחשב לאחד המסלולים המרגשים והמאתגרים ביותר בלוח השנה של האליפות.

בגרנד פרי הראשון שנערך באינטרלאגוס המשודרג זכה סנה בפול פוזישן, אך איבד את ההובלה בהקפה ה־41 לחברו לשעבר לקבוצת מקלארן, אלן פרוסט, כעת בפרארי, לאחר שהתנגש בסאטורו נאקג'ימה ונאלץ להחליף את אפו. פרוסט קטף את הניצחון בפעם השישית בברזיל וה-40 בכלל (שיא באותו זמן), כשהוא מקדים את גרהרד ברגר וסנה. הקהל באינטרלאגוס לא חיבב את הניצחון; אירוע הגרנד פרי היפני חמישה חודשים קודם לכן, בו סנה נפסל והפסיד בשל כך את האליפות לפרוסט, היה צרוב בתודעתם של אוהדים ברזילאים רבים שטענו לשחיתות מצידה של FIA ושל נשיאה, ז'אן-מארי בלסטר. ב־1991 ניצח סנה סוף סוף לפני הקהל הביתי. הוא זכה בפול פוזישן כדרכו והוביל לאורך כל המרוץ, אך לקראת סיום הוא איבד הילוכים במהירות ונאלץ להישאר על הילוך שישי בפניות המהירות. סנה הצליח לשלוט במכונית ולהדוף את התקפתו של ריקארדו פטרזה בויליאמס במאמץ אדיר וחצה את קו הסיום כשהוא צורח מהתרגשות, אך נאלץ לקבל סיוע לצאת ממכוניתו מרוב תשישות. המרוץ של 1992 עמד בסימן עליונות מוחלטת של ויליאמס, נייג'ל מנסל ניצח כשהוא מוביל בפער של הקפה על כל אחד אחר, מלבד חברו לקבוצה פטרזה. מיכאל שומאכר הצעיר בבנטון השלים את הפודיום. 1993 היה מרוץ כאוטי וגשום לפרקים. פרוסט, כעת בויליאמס, הוביל מפול פוזישן, אך החליק והתרסק עם התחזקות הגשם. סנה ניצל את התנאים המשתנים, עקף את דיימון היל בויליאמס הנותרת וניצח את המרוץ. המרוץ הבא נשלט במידה רבה על ידי סנה, כעת בויליאמס הדומיננטית, ושומאכר. סנה השיג את הפול פוזישן, אך שומאכר עקף אותו בפיט, ולבסוף איבד שליטה והתרסק. היה זה הראשון מבין שלושה מרוצים רצופים בהם זינק סנה מפול פוזישן לצד שומאכר, התרסק, והעניק לשומאכר את הניצחון. הפעם השלישית תגבה את חייו.

 מנצחים בגרנד פרי 
 ניצחונות לפי נהג 
להלן רשימת הנהגים שניצחו את המרוץ פעמיים או יותר.
 נהגים המופיעים בכתב מודגש עדיין פעילים
 מרוצים המופיעים ברקע ורוד לא היו חלק מאליפות פורמולה 1
 ניצחונות נהג שנים 6  אלן פרוסט 1982, 1984, 1985, 1987, 1988, 1990 4  קרלוס ראוטמן 1972, 1977, 1978, 1981  מיכאל שומאכר 1994, 1995, 2000, 20023  סבסטיאן פטל 2010, 2013, 2017  לואיס המילטון 2016, 2018, 2021  מקס ורסטאפן 2019, 2023, 2024 2  אמרסון פיטיפלדי 1973, 1974  נלסון פיקה 1983, 1986  נייג'ל מנסל 1989, 1992  איירטון סנה 1991, 1993  מיקה הקינן 1998, 1999  חואן פבלו מונטויה 2004, 2005  פליפה מאסה 2006, 2008  מארק ובר 2009, 2011  ניקו רוזברג 2014, 2015מקור:

 ניצחונות לפי קבוצה 
להלן רשימת היצרנים שניצחו את המרוץ פעמיים או יותר.
 יצרנים המופיעים בכתב מודגש עדיין פעילים
 מרוצים המופיעים ברקע ורוד לא היו חלק מאליפות פורמולה 1 (1928–1984)

 ניצחונות יצרן שנים 12  מקלארן 1974, 1984, 1985, 1987, 1988, 1991, 1993, 1998, 1999, 2001, 2005, 2012 11  פרארי 1976, 1977, 1978, 1989, 1990, 2000, 2002, 2006, 2007, 2008, 2017 7  רד בול 2009, 2010, 2011, 2013, 2019, 2023, 2024 6  ויליאמס 1981, 1986, 1992, 1996, 1997, 2004  מרצדס 2014, 2015, 2016, 2018, 2021, 2022 3  ברבהאם 1972, 1975, 1983 2  רנו 1980, 1982  בנטון 1994, 1995מקור:

 ניצחונות לפי שנה 
ממוזער|left|מסלול Jacarepaguá המקורי, היה בשימוש בשנים 1978 ו־1981–1989
ממוזער|left|מסלול אינטרלאגוס המקורי, היה בשימוש בשנים 1972–1977 ו־1979–1980
 מרוצים המופיעים ברקע ורוד לא היו חלק מאליפות פורמולה 1
 מאז 2021 המירוץ נערך תחת השם "הגרנד פרי של סאו פאולו"
 שנה נהג יצרן מיקום 1972  קרלוס ראוטמן ברבהאם-פורד אינטרלאגוס, סאו פאולו 1973  אמרסון פיטיפלדי לוטוס-פורד אינטרלאגוס, סאו פאולו 1974  אמרסון פיטיפלדי מקלארן-פורד 1975  חוסה קרלוס פייס ברבהאם-פורד 1976  ניקי לאודה פרארי 1977  קרלוס ראוטמן פרארי 1978  קרלוס ראוטמן פרארי Jacarepaguá, ריו דה ז'ניירו 1979  ז'אק לאפיט ליז'ייה-פורד אינטרלאגוס, סאו פאולו 1980  רנה ארנו רנו 1981  קרלוס ראוטמן ויליאמס-פורדJacarepaguá, ריו דה ז'ניירו 1982  אלן פרוסט רנו 1983  נלסון פיקה ברבהאם-BMW 1984  אלן פרוסט מקלארן-TAG 1985  אלן פרוסט מקלארן-TAG 1986  נלסון פיקה ויליאמס-הונדה 1987  אלן פרוסט מקלארן-TAG 1988  אלן פרוסט מקלארן-הונדה 1989  נייג'ל מנסל פרארי 1990  אלן פרוסט פרארי אינטרלאגוס, סאו פאולו 1991  איירטון סנה מקלארן-הונדה 1992  נייג'ל מנסל ויליאמס-רנו 1993  איירטון סנה מקלארן-פורד 1994  מיכאל שומאכר בנטון-פורד 1995  מיכאל שומאכר בנטון-רנו 1996  דיימון היל ויליאמס-רנו 1997  ז'אק וילנב ויליאמס-רנו 1998  מיקה הקינן מקלארן-מרצדס 1999  מיקה הקינן מקלארן-מרצדס 2000  מיכאל שומאכר פרארי 2001  דייוויד קולטהרד מקלארן-מרצדס 2002  מיכאל שומאכר פרארי 2003  ג'יאנקרלו פיסיקלה ג'ורדן-פורד 2004  חואן פבלו מונטויה ויליאמס-BMW 2005  חואן פבלו מונטויה מקלארן-מרצדס 2006  פליפה מאסה פרארי 2007  קימי רייקונן פרארי 2008  פליפה מאסה פרארי 2009  מארק ובר רד בול-רנו 2010  סבסטיאן פטל רד בול-רנו 2011  מארק ובר רד בול-רנו 2012  ג'נסון באטן מקלארן-מרצדס 2013  סבסטיאן פטל רד בול-רנו 2014  ניקו רוזברג מרצדס 2015  ניקו רוזברג מרצדס 2016  לואיס המילטון מרצדס 2017  סבסטיאן פטל פרארי 2018  לואיס המילטון מרצדס 2019  מקס ורסטאפן רד בול-הונדה2020 בוטל עקב מגפת הקורונה2021  לואיס המילטון מרצדסאינטרלאגוס, סאו פאולו2022  ג'ורג' ראסל מרצדס2023  מקס ורסטאפן רד בול-הונדה RBPT2024  מקס ורסטאפן רד בול-הונדה RBPT2025  לנדו נוריס מקלארןמקור:

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

ברזיל
קטגוריה:תחרויות ספורט בברזיל
קטגוריה:סאו פאולו: ספורט