סכיזופרניה איטית

סכיזופרניה איטית או סכיזופרניה המתפתחת באיטיות (באנגלית: Sluggish schizophrenia) הייתה קטגוריית אבחון ששימשה בברית המועצות כדי לתאר את מה שנטען כסוג של סכיזופרניה המאופיינת בהתפתחות איטית ולאורך זמן. אבחון זה בוצע גם בחולים שלא הראו כלל תסמינים של סכיזופרניה או הפרעות פסיכוטיות אחרות, בהנחה שתסמינים אלו יופיעו מאוחר יותר. האבחנה פותחה בשנות ה-60 על ידי הפסיכיאטר הסובייטי אנדריי סניז'נבסקי  ועמיתיו, והייתה בשימוש בלעדי בברית המועצות ובכמה המדינות הגוש המזרחי, עד לנפילת הקומוניזם שהחלה ב-1989; ; ; ; ;  השימוש באבחנה זו נעשה לצרכים פוליטיים, כאמצעי דיכוי להגביל את ההתנגדות הפוליטית למשטר הסובייטי תוך הימנעות מפגיעה תדמיתית של משפטי ראווה, גם במקרים של אנשים שלא היו להם תסמינים למחלה נפשית. מעולם לא נעשה בו שימוש או הכרה מחוץ לברית המועצות, או על ידי ארגונים בינלאומיים כמו ארגון הבריאות העולמי. אבחנה זו נחשבת לדוגמה מייצגת לשימוש פוליטי בפסיכיאטריה בברית המועצות.

"סכיזופרניה איטית" הייתה האבחנה הידועה לשמצה ביותר שבה השתמשו פסיכיאטרים סובייטים, בשל השימוש בה נגד דיסידנטים אנטי-סובייטיים. לאחר ששוחררו מבית חולים אנשים שאובחנו עם סכיזופרניה איטית, נשללו מזכויותיהם האזרחיות, כגון מהימנותם וכושר התעסוקה שלהם. השימוש באבחנה זו ספג גינוי בינלאומי. האבחון היה שיטתי ושימש נגד יריבים פוליטיים, אופוזיציה, קבוצות מופלות וכל מי שהתנגד לרעיונות הקומוניסטיים של המדינה. המתנגדים סבלו מאפליה ומניצול פוליטי, ופעולותיהם סווגו כבעיה פסיכיאטרית עם השלכות פליליות. הדבר גרם לקורבנות נזק פיזי, קוגניטיבי ונפשי כבד.

בין הקבוצות המופלות לעניין זה, מעבר ליריבים פוליטיים ומתנגדי שלטון, נכללו: לאומני רוס של קייב (10%), מהגרים (20%), יהדות ברית המועצות ובפרט פעילים דתית ומסורבי עלייה (15%), אזרחים מתלוננים לא נוחים לשלטון על עודף בירוקרטי והתעללויות מצד השלטון (5%), ומיעוטים אתניים הכוללים את הקווקזים והשחורים.

בגרסה הרוסית המודרנית של הגרסה ה-10 של ICD – הסיווג הסטטיסטי הבינלאומי של מחלות ובעיות בריאות קשורות (ICD-10), סכיזופרניה איטית אינה רשומה עוד כצורה של סכיזופרניה. עם זאת, היא עדיין נכללת כהפרעת אישיות סכיזוטיפלית בגרסה הרוסית של ה-ICD, בסעיף F21 של פרק V. רוסיה הכירה בכך שלפני 1991 נעשה שימוש בפסיכיאטריה למטרות פוליטיות ולקחה אחריות על קורבנות "הפסיכיאטריה הפוליטית". כשעל פי פירוש חוק הפדרציה הרוסית הפוסט-סובייטית בנושא טיפול פסיכיאטרי, אנשים שנאלצו לעבור טיפול במוסדות רפואיים פסיכיאטריים סובייטיים היו זכאים לשיקום בהתאם להליך שנקבע ויכלו לתבוע פיצויים.

עם זאת, ניצול פוליטי של הפסיכיאטריה ברוסיה נמשך מאז התפרקות ברית המועצות ועד היום, בימי ולדימיר פוטין עת בה פעילי זכויות אדם עדיין עלולים להתמודד עם איום לאבחון פסיכיאטרי בגין פעילות אזרחית ופוליטית לגיטימית, והשלכות מעקב נלווה לאחר האבחון לכל החיים. התופעה אומצה וקיימת עד היום גם במדינות כמו: איראן ורפובליקה העממית של סין. מדינות בהם בעלי הפרעה נפשית מודרים חברתית בכל תחומי החיים; חברתית, תעסוקתית, בשירותים ממשלתיים ורפואיים ובאופציות שידוכים, לעיתים במידה וקיימים אף תוך פגיעה במשפחה ובילדים. כשבתגובה לעניין זה, עד תחילת שנות ה-2000 תעודות מתחום מקצועות הרפואה והפסיכיאטריה ממדינות ברית המועצות לשעבר לא הוכרו לעיסוק בישראל. תעודות מתחום מקצועות הרפואה והפסיכיאטריה מאיראן לא הוכרו מימי מוחמד רזא שאה פהלווי ולא מוכרות עד היום.

 פיתוח התיאוריה 
המונח "סכיזופרניה איטית" הוצג בברית המועצות בשנות ה-30 על ידי הפסיכיאטרית ד"ר גרוניה סוחרבה. סוחרבה השתמשה במונח לראשונה במאמר משנת 1933, בו תיארה סוג של סכיזופרניה שהתפתחה באיטיות בילדים, לפני גיל ההתבגרות. המונח של סוחרבה, שלא היה פוליטי, היה חלק סטנדרטי של ספרי הלימוד הסובייטיים על סכיזופרניה בשנות הארבעים. בשנות ה-60, פיתח פרופסור אנדריי סניז'נבסקי , התאורטיקן הבולט ביותר של הפסיכיאטריה הסובייטית ומנהל המכון לפסיכיאטריה של האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות, סיווג חדשני של הפרעות נפשיות, המציב קבוצה מקורית של קריטריונים אבחנתיים, על סמך המונח שטבעה סוחרובה. סניז'נבסקי ועמיתיו שפיתחו את הרעיון נתמכו על ידי הפסיכיאטרים הסובייטים פדור קונדרטב, סרגיי סמיונוב ויעקב פרומקין. כולם היו חברים ב"אסכולת מוסקבה" לפסיכיאטריה. בעת זו חולי נפש שנשלחו לבתי חולים פסיכיאטריים נכלאו באשפוז סגור עד מותם.

יישום האבחנה על מתנגדי השלטון הסובייטים היה בשיטת זיהוי בעיה פסיכולוגית שכונתה "מנגנונים פסיכופתולוגיים" של התנגדות. התהליך כלל גם בדיקות רקע של קרובי משפחה, עדויות ממעסיקים, עדויות מהמפלגה הקומוניסטית ומוסדות סובייטיים אחרים ושליחת אלו שנמצאו כתומכים או כעדויות אופי חיוביות לאותו דיסידנט, למחנה עבודה או לירי כטיוח.

האבחנה לרוב התקיימה בהפניית הק.ג.ב. והגולאג של אנשים שסווג כאנטי-סובייטים וטרם ניסיון להגר, להחזיק או להפיץ מסמכים או ספרים אסורים. כמו כוונה להשתתף במחאות והפגנות למען זכויות אזרח, ו/או להיות מעורבים בפעילויות דתיות אסורות; בניגוד למגמת האתאיזם המובנה מוסדית. התהליך כלל גם בדיקות רקע של קרובי משפחה, עדויות ממעסיקים, עדויות מהמפלגה הקומוניסטית ומוסדות סובייטיים אחרים ושליחת אלו שנמצאו כתומכים או כעדויות אופי חיוביות לאותו דיסידנט, למחנה עבודה או לירי כטיוח.

 השיטתיות 
המודל הסובייטי של סכיזופרניה מבוסס על ההשערה שמאפיין יסודי (שבאמצעותו מבחינים קלינית בהפרעות בספקטרום הסכיזופרניה) הוא התפתחותה האיטית ומהלך האורך שלה. ההשערה מרמזת על שלושה סוגים עיקריים של סכיזופרניה:
 מתמשך: בלתי פוסק, מתקדם במהירות ("ממאיר") או לאט ("איטי"), עם פרוגנוזה גרועה
 תקופתי (או חוזר): מאופיין בהתקף חריף, ואחריו הפוגה מלאה עם התקדמות מועטה או ללא התקדמות
 משולב: תערובת של סוגים מתמשכים ותקופתיים המתרחשת מעת לעת ומאופיינת ברמיסיה חלקית בלבד.

חלק מהסיווג של סוגי סכיזופרניה המיוחסים לסנז'נייבסקי עדיין נמצא בשימוש ברוסיה המודרנית, ורואה בסכיזופרניה איטית דוגמה מהסוג המתמשך. השכיחות של התיאוריות של סניז'נבסקי הובילה במיוחד להרחבת גבולות המחלה כך שאפילו השינוי ההתנהגותי הקל ביותר יכול להתפרש כאינדיקציה להפרעה נפשית.

 מצבים המוצגים כסימפטומים 
תיאור שנעשה בקפידה של סכיזופרניה איטית קבע שתסמינים פסיכוטיים אינם חיוניים לאבחנה, אך סימפטומים של פסיכופתיה, היפוכונדריה, דה-פרסונליזציה  או חרדה היו מרכזיים בה. התסמינים שנחשבו כחלק מ"הציר השלילי" כללו פסימיות, הסתגלות חברתית לקויה וקונפליקט עם הרשויות, והספיקו בעצמם לאבחון פורמלי של "סכיזופרניה אטית עם מעט תסמינים". על פי סניז'נבסקי, מטופלים עם סכיזופרניה איטית יכולים להופיע כשפויים לכאורה, אך למעשה הם מפגינים שינויים אישיותיים מינימליים (ורלוונטיים קלינית) שיכולים להישאר ללא תשומת לב לעין הבלתי מאומנת. גם מטופלים עם הפרעות נפשיות לא פסיכוטיות (או שלא היו כלל מתמודדי נפש) יכולים להיות מאובחנים עם סכיזופרניה איטית.

שכיחות ה"סכיזופרניה איטית" גדלה, מכיוון שלדברי סניז'נבסקי ועמיתיו, חולים עם אבחנה זו היו מסוגלים לתפקד מבחינה חברתית באופן כמעט רגיל. הסימפטומים שלהם עשויים היו להיות דומים לאלה של נוירוזה או פרנויה. מטופלים עם תסמינים פרנואידים שמרו על תובנה לגבי מצבם, אך העריכו יתר על המידה את המשמעות שלהם והיו להם רעיונות גרנדיוזיים של רפורמה בחברה. לסכיזופרניה איטית יכולים להיות תסמינים כמו "הזיות רפורמות", "התמדה" ו"מאבק על האמת". כפי שדיווח ויקטור סטייז'קין, סניז'נבסקי איבחן "הזיות רפורמה" בכל מקרה שבו מטופל מפתח עיקרון חדש של ידע אנושי, או מנסח אידיאל של אושר אנושי או מתכנן פרויקטים אחרים לטובת האנושות.

בשאר העולם המערבי, במהלך שנות ה-60 וה-70, תיאוריות שהכילו רעיונות על רפורמה בחברה, מאבק על האמת ואמונות דתיות – לרוב לא נחשבו להפרעות פרנואידיות הזויות בסיווג פסיכיאטרי. אולם הפסיכיאטריה הסובייטית, מסיבות אידאולוגיות, ראתה ביקורת על המערכת הפוליטית והצעות לרפורמה בה כהתנהגות הזויה ואף מסוכנת. האבחנות של "סכיזופרניה איטית" ו"התנהגות פרנואידיות עם הזיות על רפורמה" שימשו רק בברית המועצות ובכמה מדינות במזרח אירופה.

בהרצאה של גיבור ברית המועצות גאורגי מורוזוב , על פסיכיאטריה משפטית במכון סרבסקי שאל אחד המשתתפים מהקהל: "ספר לנו, החבר גאורגי ואסילביץ', מהי בעצם האבחנה של סכיזופרניה איטית?". מאחר שהשאלה נשאלה באירוניה ענה מורוזוב באירוניה: "אתם יודעים, עמיתים יקרים, זו מחלה מאוד מוזרה. אין הפרעות שווא, אין הזיות, אבל יש סכיזופרניה!".

שני הפסיכיאטרים הסובייטים מאראט וארטאניאן ואנדריי מוחין הסבירו בראיון לעיתון קומסומולסקאיה פרבדה שיצא ב-15 ביולי 1987 כיצד ייתכן שאדם עלול להיות חולה נפש, בעוד שאנשים הסובבים אותו לא שמו לב לכך, למשל, במקרה של "סכיזופרניה איטית". מה הכוונה באמירה שאדם חולה נפש? מאראט וארטאניאן אמר, "... כאשר אדם עסוק באובססיביות במשהו. אם אתה מדבר איתו על נושא אחר, הוא אדם נורמלי שהוא בריא, שעשוי להיות גדול ממך באינטליגנציה, בידע וברהיטות. אבל ברגע שאתה מזכיר את הנושא האהוב עליו, האובססיות הפתולוגיות שלו מתלקחות בפראות." וארטאניאן אישר כי מאות אנשים עם אבחנה זו אושפזו בברית המועצות. לדברי מוחין, זה התרחש משום ש"הם מפיצים את הרעיונות הרפורמיסטיים הפתולוגיים שלהם בקרב ההמונים". כמה חודשים לאחר מכן מנה אותו עיתון "עניין גדול במערכות פילוסופיות, דתיות ואמנותיות" בין הסימפטומים של הסכיזופרניה האיטית, מתוך מדריך לפסיכיאטריה של בית הספר במוסקבה של סניז'נבסקי. הראיון התבצע בתקופת הפרסטרויקה, כלומר, בתקופה בה כבר הייתה פתיחות יחסית לרפורמה.

 זיהוי שיטה, טיפול ולימוד 
שמאל|ממוזער| "בית החולים הפסיכיאטרי המיוחד של לנינגרד" שהשתייך למשרד הפנים של ברית המועצות. נכלאו בו ולדימיר בוקובסקי, פיוטר גריגורנקו, אלכסנדר יסנין-וולפין וויקטור פיינברג ואחרים. הוא היה אחד מבתי החולים הפסיכיאטריים מסוג מיוחד, ששימש ל"טיפול" ברפורמיסטים לא לגטימיים.

רק פסיכיאטרים שהוכשרו במיוחד, יכלו לזהות, לאבחן ולטפל ב"סכיזופרניה איטית" של מתנגדים פוליטיים. הדבר נעשה ב"בית חולים פסיכיאטרי מיוחד" תוך שימוש במינונים כבדים של תרופות אנטי פסיכוטיות. בהיותם משוכנעים בכך שברית המועצות תישאר לעד, פסיכיאטרים סובייטים, במיוחד במוסקבה, לא היססו לכתוב מאמרים "מדעיים" ולהגן מבחינה אקדמית על האבחון, באמצעות תיאורי מקרים של מתנגדים פוליטיים. לדוגמה, סניז'נבסקי אבחן את הדיסידנט ולדימיר בוקובסקי כסכיזופרן ב-5 ביולי 1962 וב-12 בנובמבר 1971 כתב לסופר ויקטור נקרסוב  כי מאפייני מחלת הנפש של בוקובסקי נכללו בעבודת הגמר של עמיתו של סניז'נבסקי. כל המסמכים הרפואיים בעניינו היו זמינים בספריות רפואיות, ללא הגנה על פרטיות. כאשר חזר סמיון גלוזמן  לקייב ב-1982 לאחר היעדרותו של עשר שנים, הוא נדהם לראות את כל הספרות ה"מדעית" הזו פתוחה לציבור בספרייה הרפואית בקייב, ונדהם עוד יותר לקרוא את כל הספרות ה"מדעית" הזו. במאמרים ובעבודות התזה שלהם, המליצו קוסאצ'יוב ופסיכיאטרים סובייטים אחרים על טיפול בליטיגציה ורפורמיזם, על טיפול באשפוז כפוי למתנגדי משטר הסובייטי בעלי עמדות רפורמיסטיות.

 הנחות לשימוש באבחון 
היוזמה העולמית על פסיכיאטריה  – (GIP), היא קרן בינלאומית לרפורמה בבריאות הנפש, שהשתתפה בקמפיין נגד ההתעללות הפוליטית באמצעות פסיכיאטריה בברית המועצות. לפי רוברט ואן וורן , מנכ"ל הקרן, ההתעללות הפוליטית בפסיכיאטריה בברית המועצות נבעה מהאמונה שאנשים שמתנגדים למשטר הסובייטי היו חולי נפש (שכן לא הייתה סיבה הגיונית להתנגד למערכת החברתית-פוליטית הנחשבת הטובה ביותר בעולם). האבחנה של "סכיזופרניה איטית" סיפקה מסגרת להסבר התנהגות זו. זה נראה בעיני פסיכיאטרים סובייטים רבים הסבר הגיוני מדוע מישהו יהיה מוכן לנטוש את האושר, המשפחה והקריירה שלו, בגלל שכנוע עמוק השונה באופן כה מהותי ממה שנדמה היה שרוב האנשים האמינו.

 שימוש נגד מתנגדים פוליטיים 
בשנת 1929 היו בברית המועצות 70 בתי חולים פסיכיאטריים ו-21,103 מיטות פסיכיאטריות. עד 1935, מספר זה גדל ל-102 בתי חולים פסיכיאטריים ו-33,772 מיטות פסיכיאטריות, ובשנת 1955 היו 200 בתי חולים פסיכיאטריים ו-116,000 מיטות פסיכיאטריות בברית המועצות. הרשויות הסובייטיות בנו בתי חולים פסיכיאטריים בקצב מהיר והגדילו את כמות המיטות לחולים במחלות עצבים ונפש. בין השנים 1962 ו-1974, מספר המיטות לחולים פסיכיאטריים גדל מ-222,600 ל-390,000. גידול זה במספר המיטות הפסיכיאטריות היה צפוי להימשך עד 1980. לאורך תקופה זו, המגמה הדומיננטית בפסיכיאטריה הסובייטית התנגדה לניסיונות הנמרצים במדינות המערב לטפל בכמה שיותר אנשים במרפאות חוץ ולא במרפאות אשפוז.

בשיתוף הפסיכיאטרים מול השלטון ובהתאם ל"צו הממשלה הסובייטית (מס' 345–209)" נאמר לפסיכיאטרים הסובייטים את מי עליהם לבדוק והוסמכה להם הרשאת מעצר של אנשים אלו בבית החולים, בצורה עצמאית או בעזרת המשטרה. כך שהפסיכיאטרים שימשו גם כחוקרים וגם כשוטרי מעצר. רופאים לרוב בדו אבחנות המחייבות מעצר ולא נדרשה החלטת בית משפט כדי להכניס אדם לכליאה בלתי מוגבלת במוסד פסיכיאטרי. לנאשמים לא הייתה זכות ערעור על האבחנה הפסיכיאטרית. הזכות ניתנה לקרוביהם או לאנשים אחרים שהיו מעוניינים בכך, אך אלו לא הורשו למנות פסיכיאטרים עצמאיים מטעם עצמם להשתתף בהערכה, מכיוון שבעיני בית המשפט כל הפסיכיאטרים הממשלתיים נחשבו עצמאיים לחלוטין ואמינים באותה מידה בפני החוק.

אנטולי קוריאגין כתב בשנת 1990 כי כל אזרח סובייטי נחשב לרכוש המדינה, ולא כמטרה אלא כאמצעי להשגת יעדי השליטים. כשמנקודת מבט פרגמטית ממלכתית; הלוקה בהפרעה נפשית נחשב לנטל על החברה, משתמש באמצעים החומריים של המדינה ללא תמורה ואינו מייצר דבר, ואף מסוגל לגרום לנזק. ולכן, המדינה הסובייטית מעולם לא ראתה לנכון לחוקק חוקים מיוחדים המגנים על החלק הכלכלי והמשפטי בהתייחס לחייהם של המטופלים; אלא רק הוראות משפטיות ורפואיות שקבעו כללים מסוימים ביחס לאופי הטיפול בחולי נפש והטלת סנקציות שונות עליהם. אוטומטית, אדם עם הפרעה נפשית נשלל מכל זכויותיו והיה תלוי לחלוטין ברצון הפסיכיאטרים, בחשיפה לעינויים פיזיים ונפשיים שכללו בין היתר טיפולים פסיכיאטריים קשים. וזאת בתקופה ובמצב בו כמעט כל אחד יכול היה לעבור בדיקה פסיכיאטרית על סמך נימוקים אקראיים חסרי היגיון ואבחנה שאפשרית עתידה הייתה לשלול מאותו אדם כל זכות. והצבתו במעמד של חסר זכויות וערבויות משפטיות בהקשר לזכויות מטופלים. שכן המודל החוקי-מבני של מערכות הבריאות הפסיכיאטריות העניקו יתרון למערכת הפסיכיאטרית המדכאת במדינה, ולעיתים גם לגחמות עובדיה כשוחד במודל משחק לא שיתופי על הסיוע הפוליטי בתעסוקה יציבה, קבועה ולטווח ארוך; ולטובת הגדלת המערכת ומספר עובדי שירות מערך הפסיכיאטריה בברית המועצות. הפסיכיאטר האמריקני פיטר ברגין מציין כי המונח "סכיזופרניה איטית" נוצר כדי להצדיק טיפול בלתי רצוני על מתנגדים פוליטיים בתרופות המשמשות בדרך כלל לחולים פסיכיאטריים. כולל חויב ליטול סמים פסיכואקטיביים שלטווח הארוך גרמו להשמנה, ירידה בפעילות הפיזית והמוחית.

המבקרים רמזו שסנז'נבסקי עיצב את המודל הסובייטי של אבחנה זו לסכיזופרניה, כדי להפוך בהמשך התנגדות פוליטית למחלת נפש.

נוהג כליאתם של מתנגדי משטר פוליטיים בבתי חולים פסיכיאטריים במזרח אירופה ובברית המועצות לשעבר פגע באמינות הפרקטיקה הפסיכיאטרית במדינות אלו וגרם לגינוי חריף מצד הקהילה הבינלאומית. כשבמדינות רבות, אסירים פוליטיים עדיין נכלאים ועוברים התעללות במוסדות פסיכיאטריים. קמפיין הגינוי הביא לסיום הניצול הפוליטי לרעה של הפסיכיאטריה בברית המועצות והיה לפרק מפתח במלחמה הקרה. כמו גרם נזק בלתי הפיך לתפיסת יוקרת לימודי ותחום הרפואה בברית המועצות.

בהתאם למסורות המדע הסובייטי, השערתו של סניז'נבסקי רכשה מיד מעמד של דוגמה שאין לערער עליה, גם בלא שהוכחה לוגית או מדעית. הרעיון של סניז'נבסקי הוכיח את עצמו כנוח מבחינה אבחונית עבור פסיכיאטרים רבים, ושחרר אותם מספק בעת ביצוע אבחנה.

בהוראת הק.ג.ב., אלפי רפורמטורים חברתיים ופוליטיים – מתנגדים סובייטים – נכלאו בבתי חולים לחולי נפש לאחר שסומנו עם אבחנות של סכיזופרניה איטית. סניז'נבסקי עצמו איבחן, או היה מעורב בדרך אחרת, בשורה של מקרים מפורסמים של מתנגדים, ובעשרות מקרים הוא חתם באופן אישי על החלטות ועדה לגבי אי שפיותם המשפטית של מתנגדים פוליטיים שהיו למעשה בריאים בנפשם, כולל ולדימיר בוקובסקי, פיוטר גריגורנקו, ואחרים. הרחבת גבולות הסכיזופרניה, אפשרה הצדקה משפטית ותאורטית להפעיל טיפול כפוי במתנגדים בבתי חולים לחולי נפש.

 קורבנות בולטים 
בין הקורבנות הבולטים של השיטה נמנו:
 פיוטר גריגורנקו: גנרל סובייטי לשעבר שהתנגד למשטר, אובחן כסובל מ"התפתחות פרנואידית של האישיות" ואושפז בכפייה.
 יוסף ברודסקי: משורר רוסי שזכה בפרס נובל, אובחן כ"טפיל" ואושפז בכפייה, שם עבר טיפולים קשים.
 אלכסנדר יסנין-וולפין: מתמטיקאי ומשורר שהתנגד למשטר הסובייטי וגויס בכפייה מספר פעמים לאשפוז פסיכיאטרי בשל פעילותו.
 ולריה נובודבורסקיה: פעילת זכויות אדם ופוליטיקאית שנעצרה פעמים רבות, אושפזה בכפייה בבית חולים פסיכיאטרי ונאבקה נגד המשטר הסובייטי.
 אנדריי סחרוב: פיזיקאי גרעין וחתן פרס נובל לשלום, שבעקבות פעילותו הפוליטית לזכויות אדם הוכרז כחולה נפש ונדון לגלות פנימית.
 נתן שרנסקי: פעיל זכויות אדם ומסורב עלייה שנאסר ב-1977 והואשם בבגידה, לפני שנידון למאסר ממושך וגלה.
 יולי דניאל: סופר ומתרגם שנעצר ב-1965 בשל פרסום יצירותיו הסאטיריות בחו"ל ונשלח למחנה עבודה.

 פופולריות האבחון 
בגלל אבחנות של "סכיזופרניה איטית", נרשמו ברוסיה בשנת 1974 מקרי סכיזופרניה רבים בהרבה מהממוצע בעולם, 7-5 מקרים של סכיזופרניה לכל 1,000 אוכלוסייה, בהשוואה ל-3–4 לכל 1,000 בבריטניה. בשנות ה-80, היו ברוסיה פי שלושה חולים סכיזופרניים לנפש מאשר בארצות הברית, פי שניים חולים סכיזופרנים ממערב גרמניה, אוסטריה ויפן, ובאופן מובהק יותר חולים סכיזופרנים מכל מדינה מערבית. העיר עם השכיחות המאובחנת הגבוהה ביותר של סכיזופרניה בעולם הייתה מוסקבה.

יחד עם פרנויה, הייתה סכיזופרניה איטית האבחנה ששימשה לרוב לכליאה פסיכיאטרית של מתנגדים. דארל רג'יר מהמכון הלאומי לבריאות הנפש, אחד המומחים בארצות הברית שביקרו בבתי חולים פסיכיאטריים סובייטיים ב-1989, העיד כי מספר ניכר של מתנגדים פוליטיים הוכרו כ"חולי נפש" על בסיס תסמינים כמו "מחשבות אנטי-סובייטיות" או "אשליות על רפורמיזם".

על פי הפסיכיאטר אלכסנדר דנילין, הגישה הנוזולוגית בבית הספר הפסיכיאטרי במוסקבה שהוקם על ידי אנדריי סניז'נבסקי (שדנילין ראה בו פושע ממלכתי) הסתכמה ביכולת לאבחן סכיזופרניה.

 ביקורת 
 ביקורת מערבית 
תושבי המערב התוודעו לראשונה לאבחנת "סכיזופרניה איטית" ולשימושיה הפוליטיים באמצע שנות ה-70, כתוצאה מהשכיחות הגבוהה המדווחת של סכיזופרניה באוכלוסייה הרוסית. סניז'נבסקי הותקף אישית במערב כדוגמה להתעללות פסיכיאטרית בברית המועצות. הוא הואשם בפיתוח ציני של מערכת אבחון שניתן לנצל למטרות פוליטיות. הפסיכיאטר האמריקני אלן א' סטון  הצהיר כי הביקורת המערבית על הפסיכיאטריה הסובייטית התמקדה בסנז'נייבסקי באופן אישי, משום שהוא היה אחראי לאבחון של סכיזופרניה איטית אצל תומכי "רפורמות" ואבחן רבים מה"חולים".

בספרם המשותף Sociodinamicheskaya Psikhiatriya (Sociodynamic Psychiatry), מציינים המחברים סיזר קורולנקו  ונינה דמיטרייבה, כי התיאור הקליני של סמולביץ' של סכיזופרניה איטית הוא חמקמק ביותר וכולל כמעט את כל המצב הנפשי והמצבים האפשריים בשינויים הנפשיים. הם מתרחשים באדם ללא פסיכופתולוגיה, וביניהם: אופוריה, היפראקטיביות, אופטימיות מופרכת, עצבנות, רגישות יתר, חוסר התאמה וחסך רגשי, תגובות היסטריות עם תסמינים מתקשרים ודיסוציאטיביים, ילדותיות, מצבים אובססיביים-פוביים ועקשנות. סמולביץ' מבסס את האבחנה של סכיזופרניה איטית מתמשכת, על מראה ואורח חיים ומדגיש כי קדמת הבמה בתמונת השינויים השליליים נתונה לניגוד בין שמירה על פעילות נפשית (ולפעמים יכולת עבודה גבוהה למדי), לבין מנייריזם, וחריגות במראה החיצוני ובאורח החיים כולו. בראיון שלו ב-2014, אנטולי סמולביץ' אומר, "עכשיו הכל התהפך מעט בצורה אחרת, סכיזופרניה איטית הפכה להפרעה סכיזוטיפלית וכו'. אני חושב שזה לא סוף תורתו [של סניז'נבסקי], כי לאחר זמן מה, הכל יחזור לתלם, אבל זו לא תהיה חזרה פשוטה אלא יקבל כיוון חדש."

 ביקורת פנים-סובייטית 
סנז'נבסקי טען בדו"ח "המושב המשותף" של "האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות" ו"מועצת האגודה הנוירולוגית והפסיכיאטרית הכל-איגודית" משנת 1951 כי הפסיכיאטרים הנאשמים "לא התפרקו מנשקם וממשיכים להישאר בעמדות האנטי-פבלוביות הישנות", ובכך גרמו ל"נזק חמור למחקר ולפרקטיקה הפסיכיאטרית סובייטית". סגן נשיא האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות האשים אותם ב"סגידה חרוצה למקור המלוכלך של הפסאודו-מדע האמריקאי". אלו שהביעו האשמות אלו במושב המשותף; קודמו ומונו באופן לא מפתיע לתפקידי ניהול ומנהיגות זמן קצר לאחר המושב כדמי שתיקה. למושב המשותף הייתה גם השפעה שלילית על אלו שתויגו כאנטי-פבלובים, אנטי-מטריאליסטים וריאקציונרים, ואלו לאחר מכן פוטרו מתפקידיהם. בנוסף לאובדן התפקיד, חלק גם נכלאו ועברו עינויים בכלא. בתי הספר למדעי המוח והנוירופיזיולוגיה במוסקבה, לנינגרד, אוקראינה, גאורגיה וארמניה ניזוקו לתקופה מסוימת עקב אובדן כוח אדם זה. המושב המשותף פגע באופי האובייקטיבי של המחקר בתחום מדעי המוח והפסיכיאטריה למשך שנים רבות, כשהפסאודו-מדע השתלט על אופי המחקר.

בשנת 1976 כתב אלכסנדר סולז'ניצין על נוהג הכליאה הפסיכיאטרית של מתנגדי השלטון הסובייטים בברית המועצות והשווה את העניין לשואת יהדות אירופה בתאי הגזים:

לפי הפרשנות של האגודה הפסיכיאטרית העצמאית של רוסיה לטקסט משנת 2007 של ולדימיר רוטשטיין, דוקטורנט מבית ספרו של סניז'נבסקי, יש גם בימיו חולים עם אשליית רפורמות במתקני אשפוז פסיכיאטריים לטיפול כפוי. בשנת 2012 הוזכרה אשליה של רפורמיזם כסימפטום של הפרעה נפשית "בפסיכיאטריה: מדריך לאומי". באותה שנה דיווח ולדימיר פשקובסקי במאמרו כי הוא אבחן 4.7 אחוזים מ-300 חולים עם אשליית רפורמה. כפי שכתב הסוציולוג הרוסי אלכסנדר טרסוב, "תטופל בבית חולים כדי שאתה וכל מכריך תזכו ללמוד לנצח שרק אנשים כמו אנטולי צ'ובאיס או גרף הגרמני יכולים להיות עסוקים ברפורמה בארצנו". לפי ריימונדס קרומגולדס, חבר לשעבר במפלגה הפוליטית "רוסיה האחרת", הוא נבדק בגלל "אשליה של רפורמיזם", שהולידו הנחה של סכיזופרניה מתקדמת איטית. בשנת 2012, Tyuvina ו-Balabanova במאמרם המשותף דיווחו שהם השתמשו בסולפיריד לטיפול בסכיזופרניה מתקדמת איטית.

 ראו גם 
 אשפוז כפוי
 דראפטומניה
 ברית המועצות
 התפרקות ברית המועצות
 חומת ברלין
 מזרח אירופה
 יהדות מזרח אירופה

 לקריאה נוספת 







































קישורים חיצוניים

 Boris M. Segal M.D., Ph.D.,Soviet psychotherapy: The tasks and methodological problems, Psychiatric Quarterly" volume 49, Pages 8–17 (1977)"


 Richard j, Bonnie L,Political Abuse of Psychiatry in the Soviet Union and in China: Complexities and Controversies, The Journal of the American Acadamy of Psychiatry and the Law, vol. 30.2002, Pages 136–144
 Robert van Voren, Political Abuse of Psychiatry—An Historical Overview, Schizophrenia Bulletin, vol. 36, no 1, January 1st 2010, Pages 33–35


 הערות שוליים 

קטגוריה:סכיזופרניה והפרעות סכיזוטיפליות ודלוזיונליות
קטגוריה:פסאודו-מדע
קטגוריה:רדיפות פוליטיות בברית המועצות
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
:קטגוריה:ברית המועצות: פגיעה בזכויות האדם
:קטגוריה:רדיפות פוליטיות בברית המועצות
:קטגוריה:עבירות הקשורות להליך משפטי