חומסן שלטון

חומסן שלטון (ובקצרה חומסן; בלעז: אוזורפטור) הוא אדם החומס את השלטון בכוח, בדרך כלל את המלוכה. חומסן השלטון הוא טוען לא לגיטימי או שנוי במחלוקת לשלטון. פעולת ההפיכה נקראת בלעז "אוזורפיה".

השלטון הנגזל יכול להיות במדינה, בעיר או באזור מבוסס. החומסנים יכולים לעלות לשלטון תוך שימוש בכוח פיזי, או באמצעות השפעה פוליטית והונאה.

 אטימולוגיה 
המילה העברית היא חידוש של האקדמיה ללשון. המילה הלועזית באה במקור מהמילה הלטינית usurpare ("לתפוס", "לקחת בכוח" או "להשתמש").

 מאפייניה של ספרות "חמיסת השלטון" (האוזורפציה) 
בספרות המחקרית ישנו פלורליזם ספרותי ביחס לתיאוריהם של החומסנים. באופן טיפוסי, החומסן יכול להיות כזה שהכחיד את שושלת המלוכה הקודמת וייסד כזו חדש; כזה שכתב "אפולוגיה" להצדקת מלכותו, וכזה שבנה ושיקם את מקדש האל שבחר בו. ספרות "חמיסת השלטון" (האוזורפציה) מדגישה שלושה יסודות מרכזיים: דרך תפיסת השלטון, הדגשת הלגיטימציה האלוהית של החומסן, והדגשת הלגיטימציה החברתית שהצליח לזכות לה בדיעבד לאחר שעלה לשלטון.

תפיסת השלטון נעשתה לא פעם ללא עימות צבאי, אלא תוך הישנות על גופים חברתיים משפיעים, דוגמת ירבעם בן נבט בממלכת ישראל (מל"א י"ב 16–17, 24-22), שישק במצרים ונבונאיד בבבל. החומסן יכול להיות אדם חיצוני לחלוטין לבית המלוכה, אך לעיתים גם יורש עצר שאיננו הראשון בסדר הירושה (כדוגמת שלמה המלך), או אדם הטוען שהוא יורש עצר אבוד.

ספרות תאולוגית המבקשת להצדיק את עלייתם לשלטון של החומסנים הייתה מחזה שכיח במזרח הקדום. כך למשל, מלכי אשור נהגו לציין בכתובותיהם הדגשות לבחירה אלוהית במלכותם, שביקשה להתגבר על הבעייתיות שבעלייתם למלוכה שלא כיורשים חוקיים, בין אם באמצעות כוח צבאי ובין עם באמצעות הליך בחירה ייחודי. דוגמאות לחומסני שלטון בולטים שנהגו כך הן תגלת פלאסר השלישי, סרגון השני ונרם-סין מלך בבל.

 סיפורי חמיסת שלטון 
סיפורי חמיסת שלטון (מכונים גם "סיפורי אוזורפיה" או "סיפורי אוזורפציה") רווחו במזרח הקדום. כך למשל סיפור עתליה ההורגת את זרע בית דוד. ליוורני הראה שסיפור המרד בעתליה (מל"ב יא-יב) חולק דגם משותף עם סיפורי חמיסת שלטון מהמזרח הקדום, ותפקידו להצדיק את שלטונו של החומסן, שנתפס כלא-לגיטימי. כך למשל, אידרימי , הנסיך הצעיר, נמלט מהטבח שבוצע על ידי החומסן. מאוחר יותר הוא הוכר מחדש על ידי העם, ביצע הפיכה נגד החומסן והחזיר את שושלתו לכס השלטון. לדברי ליוורני, עלייתו לשלטון של החומסן השני, אידרימי, נתפסת כהשבת הסדר הנכון לקדמותו, מעשה המצדיק את חמיסת השלטון. דגם זה מופיע בפרשת מרד יהוידע והוא חושף את המגמה התעמולתית של הסיפור, שתכליתה להצדיק את שלטונו הבעייתי של יהוידע/יואש, תוך ניצול זרותה של האישה, עתליה, והעולם הפגאני המזוהה איתה. הדגם מוכיח שהשלטון שקדם למלך הנוכחי (יואש) הוא שלטון מושחת, ודמותו של המלך הנוכחי מוצגת כדמות של מושיע, המחזיר עטרה ליושנה..M, Liverani. L'histoire de Joas, VT, 24,1974,43על כתובת אדרימי ראו נ, נאמן וא, קמפינסקי. עיון מחודש בכתובת אידרימי מאללח', בתוך חפירת ומחקרים, בעריכת י. אהרוני, ת"א, 1970, 211–220

דוגמאות לחומסנים בולטים שנהגו כך הן תגלת פלאסר השלישי, סרגון השני ונרם-סין מלך בבל.

מקובל במחקר לזהות גם את סיפור עלייתו של דוד לשלטון כסיפור חמיסת שלטון. המחבר המקראי הציג את דוד מצד אחד כמלך נבחר וראוי, ומצד שני כמלך שהיה חומסן. בסיפורים על דוד קיימים רוב המאפיינים להגדרתו כחומסן שלטון: דוד ייסד שושלת מלוכה חדשה שנבחרה על ידי האל לאחר הסרת השושלת הנבחרת הקודמת של בית שאול; בסיפורים על דוד קיים תיאור מודגש של הלגיטימציה האלוהית ושל הלגיטימציה החברתית שניתנה לו על ידי ה', ועל ידי אנשי יהודה וישראל (שמ״ב בי 4, הי 1–3 ; דה״א י״א 1–3) ; דוד נמשח בסתר על ידי נביא (שמ״א ט״ז 13) ; האל כרת ברית ייחודית עם דוד ושושלתו עד עולם (שמ״ב ז׳, בייחוד 16 ; דה״א י״ז 14) ; בסיפורים על דוד תוארו בהרחבה מעשיו של דוד לתפיסת כס המלוכה, ופעולותיו לאחר תפיסת כס המלוכה, בעיקר לקביעת ירושלים כבירה וכמרכז דתי, וההכנות הקשורות לבניין בית המקדש בירושלים. המחבר התייחס אל דוד באמביוולנטיות, וערך את הסיפורים על דוד כ"אפולוגיה", שלצידה גם ביקר את התנהגותו של דוד.

חומסני שלטון בתנ"ך
מבין חמשת המלכים הישראלים והיהודאים שזכו ללגיטימציה אלוהית, ארבעה מביניהם נחשבים במחקר לחומסנים. המלכים שזכו ללגיטימציה זו הם שאול - מלכה הראשון של ישראל (שמ"א ט׳ 1-יי 27) ; דוד - שנבחר על ידי האל לאחר שזה הסיר את שאול ממלכותו (שמ"א ט"ז 1­13 ; שמ"ב זי 8) ; ירבעם בן נבט - מלכה הראשון של ממלכת ישראל ומפלגה (מל"א י"א 29–39) ; בעשא בן אחיה - מלך ישראל (מל"א ט"ז 2) ויהוא בן נמשי - מלך ישראל (מל"ב טי 13-1). עם זאת, היו חומסנים בממלכת ישראל שהמחבר לא הזכיר את בחירתם על ידי האל.

 פוליטיקה 
ליוונים הייתה תפיסה משלהם לגבי מה הם חומסני שלטון, וכינו אותם "טיראנים" (עריצים). בשימוש היווני הקדום, טיראן (τύραννος (טִירָנּוֹס) ביוונית) היה אדם שעלה לשלטון באמצעים לא חוקתיים או לא לגיטימיים, בדרך כלל לא היורש של כס מלכות קיים. אנשים כאלה נתפסו באופן שלילי על ידי פילוסופים פוליטיים כמו סוקרטס, אפלטון ואריסטו.

 ראו גם
 מְעִילָה
 ניכוס פסולה 
 אוזורפ רומי 
 רשימת האוזורפים 
 הפיכה
 דוד
 עתליה
 תגלת-פלאסר השלישי

הערות שוליים

קטגוריה:חקר המקרא
קטגוריה:הפיכות ומהפכות שלטוניות