הלאמת הנפט בעיראק (1972)

הלאמת הנפט בעיראק הייתה מהלך מדיני־כלכלי שבוצע ב־1 ביוני 1972 על-ידי ממשלת עיראק בראשות מפלגת הבעת' העיראקית. במסגרת מהלך זה הועברה כל פעילות ההפקה, הזיקוק ושיווק הנפט במדינה לשליטה ובעלות ממשלתית. ההלאמה סימנה את סופו של תהליך ארוך, שהחל עוד בעת גילוי הנפט, שבו דרשה עיראק לעצמה חלק בשליטה ובהכנסות ממשאבי הנפט שנתגלו בתחומה אך דרישתה נתקלה בסירוב של חברות הנפט המערביות שהשקיעו במדינה, שסירבו לחלוק ברווחים עם המדינות שבהן הפיקו את הנפט. מהלך הלאמת הנפט, ששם סוף לשליטתן של חברות זרות על הנפט העיראקי, היווה ציון דרך משמעותי במאבקה של עיראק על משאביה הכלכליים, על עצמאותה ועל ריבונותה.

רקע היסטורי
בעקבות הצריכה של משאבי אנרגיה טבעיים שהיו נחוצים לטובת מאמצי המלחמה של מעצמות המערב במהלך מלחמת העולם הראשונה, החלו מדינות אלו במרוץ לחיפוש ושליטה במצבורי אנרגיה כגון: פחם, נפט או גז. כחלק ממרוץ זה, מעצמות אלו בחנו בעניין רב את האופציות לגילוי מצבורים חדשים, בפרט במדינות שלא היו ברשותן המשאבים, אנשי המקצוע והטכנולוגיה המתאימה לחפש את המשאבים הטבעיים בשטחם בעצמם. במקרים רבים, המקומות שבהם שאפו המעצמות לפעול טרם היו מדינות, ולכן לא היה בהישג ידם להתחיל בתהליך החיפוש והקידוח, ולאחר מכן גם להקים תשתיות ולהפיק את המשאבים לכדי מוצר גולמי שניתן להשתמש בו ולסחור בו. כחלק מהמאמצים מדינות רבות הקימו חברות נפט בבעלותם שחקרו אזורים חדשים למציאת נפט, בעיקר בתחומי האימפריה העות'מאנית לשעבר.

אחת מהחברות הללו הייתה חברת הנפט הטורקית שהוקמה בשנת 1912 על-ידי שיתוף פעולה בין רויאל דאץ' (שֶׁל), דויטשה בנק והבנק הלאומי הטורקי. במרץ 1914 הצליחה בריטניה ששלטה בבנק הלאומי הטורקי להעביר את המניות ממנו אל חברת הנפט האנגלו-פרסית. ב-1915 קיבלה החברה זיכיון לפיתוח תעשיית הנפט באזור עיראק שהיה נתון לשליטת האימפריה העות'מאנית. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, האימפריה העות'מאנית הובסה וחדלה מלהתקיים- באותה העת התכנסו מדינות ההסכמה שניצחו במלחמה. בוועידת סן רמו שבאיטליה, שנערכה ב-1920, ובה הוחלט על חלוקת שטחי האימפריה העות'מאנית למנדטים ושטחי חסות שינוהלו על-ידי מדינות ההסכמה. מבין ההחלטות שהתקבלו בוועידה הייתה הענקת מנדט לבריטניה על עיראק, ולצד זאת גם הפקעת חלקו של דויטשה בנק בחברת הנפט הטורקית והעברתו לידי צרפת. עוד הוחלט שהמשטר המקומי החדש בעיראק המנדטורית יוכל להיות מושקע ב-20% מהחברה, מדינות ההסכמה לא קיימו החלטה זו בפועל. למרות המנדט הבריטי בעיראק ותמיכתה בכך שיזם עיראקי או הממשל החדש שיוקם ישלטו בחלק מן החברה, שאר המדינות השותפות בחברה מלבדה הצליחו למנוע זאת פה אחד.

גילוי הנפט ותחילת הייצוא שלו בתקופת השושלת ההאשמית
ממוזער|308x308 פיקסלים|נפט פורץ מבאר באבא גורגור ליד העיר כירכוכ (תמונה מ-1932)
בשנת 1920, עם תחילת המנדט הבריטי בעיראק, השלטונות הבריטיים הקימו ממשל מקומי שבראשו עמד המלך פייסל, בן השושלת ההאשמית. פייסל שלט בעיראק גם בעת הכרזת עצמאותה ב-1932, ויורשיו, בנו ע'אזי ונכדו פייסל השני, מלכו על עיראק עד להפיכה הצבאית של 1958. יחסיו של פייסל עם המנדט הבריטי וכפועל יוצא עם החברות המערביות שפעלו בשטח עיראק היה ברוב המקרים ידידותי ואוהד, הוא היה חב את שלטונו לבריטים במידה רבה ובמרבית המקרים נהג במדיניות פרו-מערבית.

תחת שלטונו של פייסל הוענק בשנת 1925 זיכיון להפקת הנפט במדינה לחברת הנפט הטורקית (TPC) למשך 75 שנים. במסגרת הזיכיון קיבלה החברה היתר לבחור עשרים וארבע חלקות אדמה שבהם הייתה רשאית לפעול, ונקבע גם מערך התגמולים שתקבל עיראק שהיה מבוסס על תשלום לפי טון נפט שישולם בלירה שטרלינג וכלל סעיף נגד שחיקת המטבע. על פי ההסכם, ממשלת עיראק הייתה רשאית להחכיר שטחים לחברות אחרות, בעוד שחברת הנפט הטורקית הורשתה להציג גם היא מועמדות במכרז לשטחים אלו. החברה נדרשה להקים בית זיקוק כדי לענות על צרכיה הפנימיים של עיראק וגם צינור שיאפשר ייצוא נפט גולמי למדינות אחרות. בספטמבר 1925 התחילו הגאולוגים הראשונים את עבודתם בעיראק ועמלו על חקר גילוי מקורות נפט באזור. בשנים 1926–1927 התחילו ההכנות בעיראק לתשתיות שהיו נחוצות לתעשיית הנפט העתידית: הושלמה הארכת מסילות הרכבת, נבחרו אתרי קידוח, נבנו סביבם כבישים והונחו צינורות הובלה. ב-14 באוקטובר 1927 התגלה נפט בבאר באבא גורגור מצפון לכירכוכ. גילוי הנפט בכירכוכ הגביר את הצורך להסדיר את יחסי הכוחות בחברת הנפט הטורקית (TPC) בין החברות המרכיבות אותה, בפרט בנושאי חלוקת רווחים.

ב-31 ביולי 1928 נחתם הסכם "הקו האדום" שהיה הסכם שותפות בין כל החברות שהיו חלק מחברת הנפט הטורקית. יחסי הכוחות שנקבעו בהסכם היו כדלקמן: חברת הנפט הבריטית, חברת הנפט הצרפתית, תאגיד פיתוח המזרח (חברה בשליטה אמריקאית) ורויאל דאץ' קיבלו כל אחת 23.75%, ו-5% קיבל קאלוסט גולבנקיאן, איש עסקים ויזם עות'מאני-בריטי שהיה מראשוני המפתחים של תעשיית הנפט במזרח התיכון. הוא היה אחד מיוזמי חיפוש הנפט בעיראק וגם שימש כתווך בעסקאות נפט רבות באזור. הוא התעקש לקבל מכל עסקה כזו 5% מהרווחים והיה ידוע בכינוי אדון חמשת האחוזים. בהסכם ה"קו האדום" נקבע כי יישאר בו סעיף אי תחרות מהסכם הזיכיון במקורי, שלפיו החברות בשותפות לא תוכלנה להקים חברות אחרות לחיפוש נפט בשטחי האימפריה העות'מאנית ללא מעורבות של שאר החברות. החברה נרשמה לבסוף בבריטניה ונקבע כי רווחיה יחולקו לפי חלוקת המניות בחברה. אורגנה כחברה שרשומה בבריטניה ורווחיה מחולקים לפי המניות של חברות האם המרכיבות אותה. ב-1929 שונה שם החברה מ"חברת הנפט הטורקית" ל"חברת הנפט העיראקית" (IPC). החברה החזיקה במונופול על חיפושי הנפט בעיראק במשך כל השנים הללו ועד שהופר ההסכם, בשנות ה-40 של המאה ה-20.
ממוזער|232x232 פיקסלים|קאלוסט גולבנקיאן
ב-1931 העניקו השלטונות בעיראק לחברת הנפט העיראקית זיכיון חדש לשבעים שנה. זיכיון זה ניתן משום שהזיכיון הקודם הסתיים טרם זמנו בשל חילוקי דעות בין השותפות שגרם לעיכובים אסטרטגיים בפיתוח שדות הנפט במדינה ובשאיבה מהם. העיכובים גרמו לאי עמידה בתנאי הזיכיון הקודם ולכן החליטה ממשלת עיראק לסיימו. במסגרת הזיכיון החדש הורחב השטח שבו החברה הורשתה לפעול. וממשלת עיראק התעקשה גם על מתן תשלומים הלוואות והתחייבויות של חברת הנפט לבניית צינורות ייצוא לים התיכון שתושלם עד 1935. גם כשהיו חילוקי דעות בין החברה לבין פייסל השני שייצג את האינטרסים הלאומיים של עיראק, היו אלו מתנהלים בצורה ידידותית ותחת הבנה כי תקבולי נפט הם כעת חלק גדול מכלכלת עיראק. לעומתו, היו גורמים אחרים במערכת העיראקית שחשדו במניעים של IPC. הם חששו שהחברה מונעת את ייצוא הנפט העיראקי בכדי להעלות את מחירי הנפט מחברות אחרות באזור הנתונות לבעלותם. באותו הזמן ניסתה ממשלת עיראק לתת זיכיון לחברה מתחרה בבעלות בריטית ואיטלקית ששמה BODC, בתנאים שהיו נוחים יותר לה. אלא שהמימון של חברה זו לא היה מספיק כדי להשלים את קבלת הזיכיון ובשנת 1941 היא נקנתה על-ידי IPC והמונופול של האחרונה נשמר. ייצוא הנפט מעיראק החל רשמית ב-1938 והתבצע דרך צינורות הנפט שהוקמו קודם לכן על ידי חברת הנפט. הצפוני לנמל טריפולי והדרומי לנמל חיפה, שמהם יוצא הנפט במכליות לשאר העולם.

שינוי בתנאי חלוקת אוצרות הנפט תחת שלטון קאסם
ב-14 ביולי 1958 התחוללה בעיראק הפיכה צבאית- שהונהגה על-ידי הגנרל עבד אל-כרים קאסם והקולונל עבד א-סלאם עארף ובמהלכה הופלה השושלת ההאשמית מכס המלוכה וראשיה הוצאו להורג. המניעים של ההפיכה היו קשורים גם בענייני הנפט בעיראק, הן בהיבט הכלכלי והן בהיבט הגאווה הלאומית העיראקית. השינויים בשלטון בעיראקי הביאו איתם גם שינוי תפיסתי שבא לידי ביטוי במעבר מאג'נדה פרו-מערבית, כנהוג תחת שלטון בית המלוכה ההאשמי, לאג'נדה המאופיינת בפאן-ערביות. ב-IPC חששו מאוד מהשינויים הצפויים בעקבות שינוי תפיסה זה, ומהפגיעה ברווחים האפשריים שיפיקו מהנפט העיראקי. למרות הקו הרפורמיסטי שנקטו קאסם והכוחות המהפכנים לאחר המהפכה, ב-1958 מיהר קאסם להרגיע את הרוחות והתחייב כי הממשלה תמשיך לכבד התחייבויות קודמות וכי תישמרנה הזכויות של החברה בחיפוש הנפט וייצואו למדינות זרות. ממשל קאסם שאף להלאמת הנפט אך בשל מחשבה פרגמטית והכרתו את האירועים שהתרחשו באיראן, על רקע הלאמת הנפט האיראני רק שנים ספורות קודם לכן, חששו אנשיו לעשות צעד כזה באופן מיידי. החשש המרכזי היה מגורל דומה לגורלו של ראש ממשלת איראן מוחמד מוסדאק, בעקבות הלאמת חברת הנפט של ארצו, ומכך שבמקרה של הלאמה של חברת הנפט העיראקית, עלול הממשל החדש לעמוד בפני חרם על הנפט העיראקי, ולבסוף לאבד את שלטונו. קאסם היה מעוניין, לכל הפחות, לנסות להגדיל את תגמולי הפקת הנפט בדרכים עקיפות, כגון מיסוי מוגבר על נמלים או הלאמת אדמות שמהן הופק הנפט. באופן כללי ניתן לומר כי היחסים בין ממשל קאסם ו-IPC היו רצופי מכשולים והתאפיינו ביחס חשדני הדדי.

מתוך חששותיה של IPC מפני הלאמת הנפט היא נעתרה לדרישות רבות של המשטר שהרעו את תנאי הזיכיון שלה ואת ההכנסות שלה. בשנת 1960 עלה המיסוי על ייצוא דרך נמל בצרה בשיעור של פי 12. ולצד זאת, החברה נדרשה לוותר על שטחים רבים שהוקצו לה בזיכיון שמהם לא הופק נפט עדיין וכן לשנות את הרכב החברה ואת אופן חלוקת הרווחים. ככל שנציגי IPC ניסו להתגמש ולהגיע להבנות עם ממשל קאסם, הגדיל קאסם את הדרישות עד להגעה למבוי סתום במשא ומתן בשנת 1961. בשנה זו ממשלת עיראק חוקקה גם את "חוק מספר 80" שהלאים את רוב שטחי הזיכיון והותיר בידיי IPC רק את השדות הפעילים בשטח שהיקפו הוא בקושי אחוז משטח הזיכיון. במקביל פעל ממשל קאסם להקמת חברת נפט מקומית בשם- "חברת הנפט העיראקית הלאומית" (INOC). למרות הקושי להגיע להבנות בפועל בין הצדדים, בעקבות מהלכיו של ממשל קאסם, ההכנסות המדינה מהנפט זינקו פי 1.5 עד לשנת 1963. תהליכים אלה התרחשו במקביל לתהליכים דומים במדינות ערב אחרות באזור, שמטרתם הייתה השתלטות מחודשת על משאבי הטבע של כל מדינה מידיי גורמים חיצוניים אימפריאליסטים. דוגמה למהלך דומה לזה שניסה קאסם להנהיג, היא הניסיון להלאמת תעלת סואץ במצריים מידי חברת התעלה שגם היא נשלטה על ידי מדינות אימפריאליסטיות, בריטניה וצרפת. תופעה נרחבת זו העניקה רוח גבית לממשל קאסם לפעול בנושא למרות החשש מחרם או ערעור השלטון.

מתוך אותה מטרה של הקטנת כוחן של גורמים מערביים וחיזוק המדינות המקומיות, וכן שליטה במחירי הנפט, לקחה עיראק לעצמה בשנת 1960 תפקיד מפתח בגיבוש אופ"ק (OPEC), ארגון המדינות המייצאות נפט, הכולל את רוב המדינות המייצאות נפט בעולם, ושבאמצעותו מקיימות המדינות קרטל דה פקטו בשוק הנפט העולמי. ממשל קאסם רשם התקדמות לא מבוטלת בנושא הנפט. הכנסות הנפט הועברו משליטה בלעדית של IPC אל אוצר המדינה העיראקי, וכתוצאה מכך עמדת המיקוח של עיראק מול IPC התחזקה, והממשל העיראקי לא היה עוד הצד החלש ביחסיו עם ה-IPC, כפי שהיה תחת שלטון בית המלוכה ההאשמי. אף על פי כן חברת הנפט העיראקית לא הולאמה בימיו של קאסם.

הלאמת הנפט – תחת ממשל הבעת'
בהפיכת 8 בפברואר 1963 שבביצועה שיתפו פעולה קצינים מצבא עיראק וחברי מפלגת הבעת', הופל שלטונו של קאסם והוא הוצא להורג. כבר שנים קודם לכן, הטיפה מפלגת הבעת' ל"נפט ערבי לערבים" ורעיון הלאמתה של חברת הנפט העיראקית אמור היה להיות הגשמתה של שאיפה זה. מפלגת הבעת' שתפסה את השלטון בכלל וסדאם חוסיין בפרט הפכו את רעיון השליטה המלאה בנפט ליעד אסטרטגי. סדאם חוסיין, ששימש אז כסגנו של הנשיא אחמד חסן אל-בכר ועמד בפועל בראש המערכת הכלכלית־ביטחונית, הוביל את המהלך להשלמת ההלאמה. הממשל ציפה שמהלך זה יעזור לחיזוק שלטונו וגם יבסס את ריבונותה של עיראק.

הלאמת הנפט התאפשרה בין היתר בשל הסכם סחר שחתמה עיראק עם ברית המועצות בשנת 1970. ההסכם הרגיע את החששות העיראקיים מפני אובדן הכנסות או מחרם כולל על הנפט העיראקי לאחר ההלאמה. ברית המועצות סייעה לעיראק בתמיכה טכנית וכלכלית, כדי שזו תוכל לנצל את משאבי הנפט שלה. הסובייטים סיפקו מהנדסים שמטרתם הייתה לסייע לעיראקים להכשיר מהנדסים מקומיים, שלחו ציוד נחוץ ועזרו בהקמת צינור לייצוא נפט דרך סוריה. צינור זה ייתר או לכל הפחות הקטין את הצורך להשתמש בצינורות של חברות הנפט המערביות ששלטו בעבר ב-IPC. התמיכה מברית המועצות לא ניתנה בריק, אלא שירתה הן את הצורך של ברית המועצות עצמה במהלך המלחמה הקרה, והן את הרצון של ממשל הבעת' להרחיק את מדינות המערב שנתפסו כגורמים אימפריאליסטיים ששלטו שנים רבות במשאביה של עיראק.

גם מדינות אופ"ק האחרות תמכו בהחלטה והבהירו כי מהלך זה יחזק גם את עיראק עצמה וגם את הארגון כולו. עד אותן שנים שדות נפט רבים במדינות המתפתחות שהתאגדו תחת אופ"ק, נשלטו בלעדית על-ידי חברות בבעלות מדינות המערב. פעמים רבות השתלטות זו הייתה תחת שלטונות מנדטוריים או קולוניאליים והותירו את המדינות ללא הכנסות אמיתיות או שליטה על משאביהם הטבעיים. ההלאמה בעיראק הייתה חלק ממגמה רחבה של "מלחמת משאבים" בין מדינות אופ"ק לבין חברות הנפט הבינלאומיות בשנות השבעים. למהלכי ההלאמה במדינות אופ"ק היו השלכות הרות גורל על הכלכלה הבינלאומית ועל השליטה מדינות המערב בה. ההלאמה כשלעצמה זעזעה את הסדר הקיים. הרעיון של שיתוף פעולה עם ברית המועצות היה כזה ששורשיו היו קדומים לענייני הנפט, ונבעו ממניעים אידאולוגיים ואסטרטגיים נרחבים. לבסוף הפצע שהותיר ההשתלטות של מדינות המערב על המשאבים יצרו תנועת התנגדות מקומית ולמעשה הטו את הכף בעיראק לעבור ממחנה זה לכיוון ברית המועצות גם בנושא האסטרטגי של ענף הנפט בעיראק.

ב-1972 החליטה IPC להקטין את ייצא הנפט מעיראק ככלי להפעיל לחץ על השלטון לבל ילאים את החברה, אקט זה האיץ את החלטת ממשל הבעת' וב־1 ביוני 1972 הכריזה הממשלה על העברת כלל תשתיות הנפט לשליטתה. ההלאמה כללה את: העברת בארות ההפקה, בתי הזיקוק, מערכות ההובלה והיצוא של IPC לבעלות המדינה. מנקודה זו עבר כל משק הנפט במדינה להישלט באופן בלעדי על ידי ממשלת עיראק. מדינות אופ"ק נרתמו לסייע לעיראק באותה תקופה להשיג גם הסכמי סחר חדשים עם צרכני נפט באירופה ובאסיה בכדי להגדיל את הכנסותיה של עיראק ממשק הנפט.

משמעויותיה הכלכליות והפוליטיות של הלאמת הנפט בעיראק היו הן חיצוניות והן פנימיות: הלאמת הנפט הפכה את עיראק לאחת המדינות העשירות במזרח התיכון, והעניקו לה שליטה מלאה על אחד ממאגרי הנפט הגדולים בעולם. ההלאמה הגדילה את ההכנסות לקופת המדינה וחיזקה את ממשל הבעת'. המהלך גם הגביר את היוקרה של סדאם חוסיין ושל מפלגת הבעת' העיראקית בעולם הערבי, והציג את עיראק כחלק מגל המדינות הערביות שהשיבו לידיהן את משאביהן. מצד שני, הוא החריף את היחסים עם בריטניה, עם ארצות הברית ועם חברות הנפט הבינלאומיות, וגרם למאבקים משפטיים ופוליטיים על פיצויים שדרשו גורמים אלו מעיראק. לאחר ההלאמה ועד לפריצתה של מלחמת איראן–עיראק הוכפלו ההכנסות מנפט פי ארבעה. דבר שהיה כופל כוח משמעותי גם בידי ממשל הבעת', שהשקיע את הכספים בפיתוח של עיראק בכדי לחזק את עצמאותה: בפיתוח החקלאות, בתעשיית הבנייה, בשיפור מערכות החינוך ושירותי הבריאות, בבניית תשתיות לכפרים מרוחקים, בסלילת כבישים והנחת מסילות ברזל. רבים מהפרויקטים התשתיתיים הללו נתקעו עם פרוץ המלחמה בשנות השמונים, ולאחר מכן נהרסו כליל במהלך מלחמת המפרץ, ומאוחר יותר במלחמת עיראק.

ראו גם
 משבר אבאדאן (הלאמת הנפט באיראן)
 משבר האנרגיה העולמי (1973)
 אופ"ק

לקריאה נוספת
 עיראק והנפט – סקירה היסטורית באתר אופ"ק

הערות שוליים

קטגוריה:עיראק: כלכלה