ויריאתוס

ויריאתוס (בלטינית: Viriathus, ידוע בפורטוגזית ובספרדית כ-Viriato; 180 – 139 לפנה"ס) היה מצביא לוסיטני, החשוב שבמנהיגיהם שהתנגדו להתפשטות הרומאים במערב "היספניה" (לפי המינוח הלטיני) או מערב איבריה (לפי המינוח היווני). בסופו של דבר גברו הרומאים על התנגדותם והקימו באזור את הפרובינקיה לוסיטניה. נראה כי מעמדו בראש הלוסיטנים לא נוצר בשל התורשה אלא בזכות הישגיו הצבאיים.
ויריאתוס כרת בריתות עם קבוצות קלטיות, אף הרחק מהזירה שבה לחם, ודחף אותן למרוד ברומאים. בשנים 139–147 לפנה"ס, בתמיכת רוב השבטים הלוסיטנים והווטונים ובני בריתו האחרים בקרב הקלטו-איברים, הוביל ויריאתוס את לוחמיו לשורה של ניצחונות נגד הרומאים, עד שנבגד ונרצח בשנתו. תאודור מומזן אמר עליו: "נראה שבאותו עידן פרוזאי קם לתחייה אחד הגיבורים ההומריים".

ביוגרפיה
מקורות עתיקים
המקורות המעידים על ויריאתוס הם כולם קלאסיים, כתבי היסטוריונים רומאים, בייחוד אפיאנוס ודיודורוס סיקולוס בעוד שהראשון עוסק יותר בקטלוג כרונולוגי של האירועים, תוך דגש על ההתרחשויות הצבאיות, השני דוגל בצד המוסרי והדרמטי, ועושה אדיאליזציה של המנהיג הלוסיטני.
על ויריאתוס כתבו גם אוטרופיוס, פאולוס אורוסיוס וסוידס, טיטוס ליביוס ופלורוס.

מקום מוצאו
המקורות הזמינים על ויריאתוס אינם מאפשרים לקבוע איפה נולד או איפה הופיע לראשונה וקיימת חוסר ודאות באם מקורו היה בשטח הנוכחי של פורטוגל או של ספרד.
ישנם מחברים הרואים בבטוריה, בדרום-מזרח הפנינסולרי, בין הזרמים האמצעיים והתחתיים של הנהרות גוודיאנה וגואדלקיביר – כמקום אפשרי למוצאו של ויריאתוס.
מחקרים שנערכו בצומת המאה ה-19 ו-20 קבעו כי אזור השפעתו של ויריאתוס השתרע בין הנהרות אברו לטחו.
בספרו שכונה במפורש "ויריאתו לא היה פורטוגזי אף לו קלטיברי" אנסלמו ארנס לופס ייחס לו בטעות מוצא לוסוני במקום לוסיטני. לעומת זאת פריס החשיב אותו כ"איברי ולנסיאני".
אחד ממקומות המסתור של ויריאתוס כונה "ההר של אפרודיטה" או "של ונוס" ולפי ההיסטוריון הגרמני אדולף שולטן נמצא ברכס הקרוי בימינו הרי בסן ויסנטה.
בפורטוגל לפי המסורת הנתמכת גם על ידי שולטן, מקורו של ויריאתוס היה בהרי הרימניוס, ככל הנראה בסיירה דה לה אסטרליה של היום, בחבל הישן של ביירה אלטה בפורטוגל.
מאוחר יותר הועלתה ההשערה שוויריאתוס נולד בשטח פורטוגל של ימינו, קרוב לאוקיינוס האטלנטי בחבל אלנטז'ו.
ישנם מחברים שמעלים ספק שוויריאתוס היה לוסיטני מכיוון שבאותה תקופה המונח לוסיטנים כלל גם עמים אחרים, כולל קלטים.
ב-1958 בנוגע לספקות סביב מוצאו של ויריאתוס, אלפרד קינדלן טען שבשבילו, כמו בשביל ז'ואקים פדרו דה אולביירה מרטינש, השתייך ויריאתוס לפורטוגל ולספרד כאחד.
לפי מרבית המקורות, במיוחד טיטוס ליביוס, היה ויריאתוס במקור רועה צאן שהפך לצייד וללוחם. מקורות אחרים טוענים שהוא היה בן לכת לוחמים שהשתייכה לאליטת המנהיגים של הלוסיטנים.
אפיאנוס מספר שהיה אחד הלוחמים ששניצל מהטבח שערך הפרטור הרומאי סרביו סולפיקיוס גאלבה בצעירים הלוסיטנים. לדעתו ויריאתוס לא היה מנהיג תורשתי אלא נבחר מקרב ה"ברברים" בזכות כישוריו כמנהיג, כאדם נועז השש לקרב והגון בחלוקת השלל.
אפיאנוס מוסר שבמשך שמונה שנות המלחמות הלוסיטניות צבאו ההטרוגני של ויריאתוס לא מרד בו באף רגע, והיה ההחלטי ביותר בשעת הסכנה.
כך או כך ההיסטוריונים הרומאים ראו בו את מנהיג הצבא (Dux) הלוסיטני, מגן (Adsertor) של היספניה.

השם
השם ויריאתוס נגזר, ככל הנראה, מהמילה הקלטית "ויריה" התואמת את המונח הלטיני "טורקואטוס" המתייחסת ל"טוקווה" Torque – סוג של קולר אופייני ללוחמים הקלטיים. אפשרות אחרת היא קשר עם המילה האיברית "ויריה" המציינת גם כן קישוט כמו צמיד.

התחלת מנהיגותו
במאה השלישית לפנה"ס, בימי המלחמה הפונית השנייה, החלה רומא בכיבוש היספניה במטרה למנוע הגעת תגבורות לחניבעל ששהה באיטליה. הכיבוש הרומי נמשך מאתיים שנה, והמלחמה הלוסיטנית הייתה אחד האירועים המשמעותיים בתקופה זו.
ב-185 לפנה"ס תקפו הרומאים לראשונה בלוסיטניה. הם ביקשו לשים קץ למסעי השוד והפשיטות של הלוסיטנים השכנים בשטחים שהיו בשליטתם. ב-151 חתם הפרטור הרומאי מרקוס אטיליוס סראנוס עמם על הסכם שלום, אולם ההסכם הופר במהרה.
ב-152 לפנה"ס פלש הפרוקונסול לוקיוס ליקיניוס לוקולוס ללוסיטניה כתגובה למרד של תושביה. לפי עדותו של אפיאנוס הרג מקומיים רבים. הלוסיטנים הסכימו להיכנע לפרטור של היספניה אולטריור (בערך באנדלוסיה של ימינו), סרביוס סולפיקיוס גלבה, שהזמין אותם באלפיהם לעזוב את מבצריהם בהרים ולחלק להם אדמות פוריות. כשהגיעו, פיזר אותם לשלושה מחנות, ביקש מהם להניח את נשקם ואחר כך במפתיע טבח ב-8,000–9,000 מהם. כ-20,000 מתוכם נלקחו בשבי כעבדים ונמכרו בגאליה.
לפי המסורת כאלף לוסיטנים ששרדו את הטבח התאספו סביב ויריאתוס, גלבה נשפט מאוחר יותר על ידי הסנאט הרומאי ונמצא זכאי.
המצוקה אליה נקלעו הלוסיטנים והתגובה לטבח על ידי גלבה הניעו את ויריאתוס לפתוח במרד.

המסעות נגד רומאים
הניצחונות הראשונים (147–145 לפנה"ס)
ממוזער|250px|מפת המסעות של ויריאתוס נגד הרומאים
בשנת 147 יצאו כעשרת אלפים לוסיטנים בראשות ויריאתוס לפשיטה נגד הרומאים בחבל טורדטניה. בסביבות אורסו, צבאו של הפרטור קאיוס וטיליוס הקיף אותם והציע להם הסכם שלום. ויריאתוס שלא האמין להם דחה את ההצעה. לבסוף הצליח עם לוחמיו להפוך את המצב, לפרוץ את המצור הרומאי וארבו לווטיליוס ככל הנראה בקניון של הנהר, הסבו לרומאים 4,000 אבדות והביסו אותם.
אחד הלוסיטנים הרג את וטיליוס הקשיש והשמן, מתוך מחשבה שהוא רומאי פשוט.
בעקבות מותו של וטיליוס בסמוך לעיר טריבולה, בזזו חלק מההלוסיטנים את קרפטניה וכמו גדודים אחרים שלהם תקפו את הרומאים בגואדיאנה ועל הנהר טגוס. בנוסף התחזק מעמדו של ויריאתוס כמנהיג הלוסיטנים.

בתרבות
1916 - הפואמה הסימפונית "ויריאטו" מאת לואיש דה פרייטש ברנקו

לקריאה נוספת
 Anselmo Arenas Lopez, Viriato no fue portugués si no celtíbero, 1900 Guadalajara, p.126
 Marco García Quintela, Viriato y la ideología trifuncional indoeuropea. POLIS, Revista de ideas y formas políticas de la Antigüedad Clásica, (5) 1993: 111–138. 
 José María Gómez Fraile. Precisiones sobre el escenario geográfico de las guerras lusitanas (155–136 a. C.). A propósito de la presencia de Viriato en Carpetania, Habis (36) 2005: 125–144. 
 Enrique Gozalbes Cravioto. Caput celtiberiae: la tierra de Cuenca en las fuentes clásicas, Universidad de Castilla-La Mancha. 2000 
 Pablo Paniego Díaz. La guerra en la Beturia céltica: del siglo V a. C. a la muerte de Viriato, Revista Historia Autónoma (2) 2013 13–28. 
 Alfredo Kindelan Duany. Viriato. Sus teatros de operaciones, Revista de Historia Militar 2. (1958) 9–21
 Enrique Martínez Ruíz, Consuelo Maqueda Abreu. Atlas histórico de España 1, Ediciones Akal. 2000, 
 Mauricio Pastor Muñoz. La figura de Viriato y su importancia en la sociedad lusitana, En Jean Gérard Gorges ;Basarrate Nogales - Trinidad, eds. Sociedad y cultura en Lusitania romana: IV mesa redonda internacional. Casa de Velázquez. pp. 35–52. 
 Luciano Pérez Vilatela. Lusitania: historia y etnología, Real Academia de la Historia. 2000 
 Ramón Villares, Josep Fontana i Làzaro, Domingo Plácido Suárez. Historia de España: Hispana antigua, 2009. Editorial Critica. 
 Francisco Javier Gómez Espelosín. Guerras ibéricas. Aníbal. traducido de la obra de Apiano. Alianza Editorial. 2006 

קישורים חיצוניים

 האגדה של ויריאתוס, באתר casa rural santa barbara


 Manuel Salinas de Frías, La jefatura de Viriato y las sociedades del Occidente de la Peninsula Ibérica, Palaeohispanica 8 (2008), pp. 89-120 I.S.S.N.: 1578-5386
 Amílcar Guerra Carlos Fabião Viriato:Genealogia de um Mito in Penélope: revista de história e ciências sociais(8) 1992 9-24 

הערות שוליים

קטגוריה:אנשי צבא
קטגוריה:מורדים
קטגוריה:רציחות פוליטיות
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-2 לפנה"ס