שלוש השנים הליברליות

שלוש השנים הליברליות (בספרדית: Trienio Liberal) הייתה תקופה של שלוש שנים בהיסטוריה המודרנית של ספרד בין 1820 ל-1823, כאשר ממשלה ליברלית שלטה בספרד לאחר מרד צבאי בינואר 1820 אשר הובל על ידי לוטננט קולונל רפאל דל רייגו כנגד שלטונו המוחלט של פרננדו השביעי.

ב-1823, באישור מלכי אירופה, פלש צבא צרפתי לספרד והחזיר לשלטון את כוחו המוחלט של המלך. פלישה זו ידועה בצרפת בשם "המשלחת הספרדית" () ובספרד בתור "מאה אלף בני לואי הקדוש".

 המהפכה של קאבסאס דה סן חואן 
ימין|ממוזער|200x200 פיקסלים| הדפס משנת 1820 המתאר את הקורטס חנרלס.
המלך פרננדו השביעי סירב לקבל את החוקה הספרדית הליברלית מ-1812 ובשל כך עורר אי שקט נרחב, במיוחד בצבא. המלך ביקש להחזיר את השליטה של ספרד במושבות הספרדיות ביבשת אמריקה שהתקוממו זמן קצר קודם לכן בהצלחה, וכתוצאה מכך שללו מספרד מקור הכנסה חשוב.

בינואר 1820, חיילים שהתאספו בעיר קַדִיס לקראת משלחת לדרום אמריקה מרדו, בשל שכרם הלא סדיר, מזון ירוד ותנאי מגורים קשים. בהנהגת רפאל דל רייגו, הם נשבעו אמונים לחוקת 1812 ותפסו את מפקדם.

לאחר מכן, עברו כוחות המורדים לסן פרננדו הסמוכה, שם החלו בהכנות לצעדה לעבר הבירה מדריד.

 ממשלה ליברלית 
ימין|ממוזער|231x231 פיקסלים| רפאל דל רייגו (1784–1823), מנהיג הקורטס חנרלס, שביקש להחזיר את החוקה של 1812.
למרות נחיתותם המספרית של המורדים, קיבל פרננדו את החוקה ב-9 במרץ 1820, העניק סמכויות לשרים ליברליים והחל את התקופה שמכונה "שלוש השנים הליברליות" (el Trienio Liberal), תקופה של שלטון ליברלי. עם זאת, ברחבי ספרד וגם בשאר אירופה התרבו מזימות פוליטיות מימין ומשמאל. מהפכנים ליברלים הסתערו על ארמון המלך ותפסו את פרננדו השביעי, שהיה למעשה אסיר בידי הקורטס במשך שלוש השנים הבאות, ופרש לארנחואס. בבחירות לקורטס חנרלס בשנת 1822 ניצח רפאל דל רייגו. תומכי פרננדו התייצבו באורחל, נטלו נשק וכוננו ממשל אבסולוטי, עוצרות אורחל.

תומכי פרננדו, בליווי המשמר המלכותי, ביצעו מרד במדריד שנדכא בידי כוחות הממשלה החדשה ותומכיה. חרף התבוסה, התפשטה מלחמת אזרחים בחבלי קסטיליה, טולדו ואנדלוסיה.

שלוש שנות שלטון ליברלי (שלוש השנים הליברליות) באו לאחר מכן. ממשלה פרוגרסיבית ארגנה מחדש את ספרד ל־52 פרובינציות ותכננה לצמצם את האוטונומיה האזורית שאפיינה את הבירוקרטיה הספרדית מאז השלטון ההבסבורגי במאות ה־16–17. התנגדות מהאזורים הנפגעים, במיוחד אראגון, נווארה וקטלוניה, השתלבה באיבה של המלך לשלטון הליברלי. המדיניות האנטי־כנסייתית של הממשלה יצרה חיכוכים עם הכנסייה הקתולית, וניסיונות להביא תיעוש הרחיקו את גילדות בעלי המלאכה. האינקוויזיציה הספרדית, שבוטלה קודם בידי ז'וזף בונפרטה ובידי הקורטס של קדיס בזמן הכיבוש הצרפתי, בוטלה שוב – מה שגרר האשמות שהממשלה אינה אלא "מזדהים עם הצרפתים" (afrancesados), שרק שש שנים קודם לכן נאלצו לצאת מהארץ.

ליברלים רדיקליים ניסו למרוד נגד עצם רעיון המלוכה, גם אם כוחו של המלך היה מצומצם. ב־1821 דוכא המרד, אך הדבר המחיש את השבריריות של הברית שהחזיקה את הממשלה.
ממוזער|257x257 פיקסלים| פרננדו השביעי, מלך ספרד, שביטל את החוקה הספרדית של 1812 ב-1814. דיוקן מאת פרנסיסקו דה גויה, 1814.
ב־1823 נבחרה ממשלה ליברלית רדיקלית, והדבר ערער עוד יותר את היציבות בספרד. הצבא, שנטיותיו הליברליות הביאו את הממשלה לשלטון, החל להסס כשלא נרשם שיפור בכלכלה. באותה שנה מרד במדריד נאלץ להיות מדוכא. הישועים, שגורשו בידי קרלוס השלישי במאה ה־18 ושוקמו בידי פרננדו לאחר חזרתו לשלטון, גורשו שוב. בתקופה זו חי פרננדו (עדיין ראש המדינה באופן רשמי) למעשה במעצר בית במדריד.
קונגרס וינה, שחתם את מלחמות נפוליאון, ייסד את "שיטת הקונגרסים" לשמירה על יציבות אירופה. בתחילה סירבו רוסיה, אוסטריה ופרוסיה לסייע לפרננדו נגד המהפכנים ב־1820, אך ב־1822 ה"קונצרט של אירופה" חשש כל כך מהעמידות של ספרד הליברלית, עד שהיה מוכן להתערב לטובתו.

בשנת 1822 אישר קונגרס ורונה לצרפת להתערב. לואי השמונה עשר, מלך צרפת שמח לשים קץ לניסוי הליברלי הספרדי, ושלח צבא עצום – "מאה אלף בני לואי הקדוש" – שחצה את הפירנאים באפריל 1823. הצבא הספרדי, שסבל מחלוקות פנימיות, כמעט ולא התנגד. הצרפתים כבשו את מדריד והשיבו את פרננדו למעמד של מונרך אבסולוטי. תקוות הליברלים ל"מלחמת עצמאות ספרדית חדשה" נגוזו.

במדיניות כלפי אמריקה, בתקופה האבסולוטית, החליפה הממשלה את הדיכוי הפוליטי במשא ומתן. במקום לשלוח חיילים, נשלחו נציבים במטרה לשכנע מנהיגי העצמאות להכיר בריבונות ספרד בתמורה להכרה בהם. לשם כך הוכרזה הפסקת אש, כל עוד תתקבל חוקה 1812 – אירוניה, שכן היא עצמה בוטלה בידי פרננדו. ההצעה כללה הפסקת רדיפות ואמנסטיה כוללת למורדים. אלא שהנציבים נכשלו, שכן הפטריוטים דרשו הכרה בעצמאותם.

 התערבות צרפתית 
שמאל|ממוזער|316x316 פיקסלים| לואיס מריה דה בורבון אי ואלבריגה, הרוזן ה-14 של צ'ינצ'ון (1777–1823), ארכיבישוף טולדו ופרימאט של ספרד, איש כנסייה ליברלי שביטל את האינקוויזיציה הספרדית ב-1820. (היא הוקמה מחדש ב-1823)
ב־1822, בהתאם לעקרונות קונגרס וינה, פנה פרננדו השביעי בבקשת עזרה משאר המונרכים האבסולוטיים באירופה, והצטרף לברית הקדושה (רוסיה, פרוסיה, אוסטריה וצרפת) לשם השבת האבסולוטיזם. בצרפת, האולטרה־מלוכנים הפעילו לחץ על לואי השמונה עשר להתערב. כדי לרסן את התלהבותם, פרש הדוכס דה רישלייה חיילים לאורך הרי הפירנאים כדי למנוע התפשטות הליברליזם הספרדי ו"קדחת צהובה" לתוך צרפת. בספטמבר 1822 הפכה חגורת ההסגר לחיל תצפית ואז במהירות למסע צבאי.

הברית הקדושה (רוסיה, אוסטריה ופרוסיה) דחתה את בקשת פרננדו, אך "הברית המחומשת" (בריטניה, צרפת, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה) בקונגרס ורונה באוקטובר 1822 העניקה לצרפת מנדט להשיב את המלוכה האבסולוטית בספרד. ב־22 בינואר 1823 נחתם הסכם סודי בקונגרס ורונה, שהתיר לצרפת לפלוש לספרד כדי להשיב את פרננדו השביעי כמלך אבסולוטי. עם ההסכמה הזו, הכריז לואי השמונה עשר ב־28 בינואר 1823:

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:ספרד: היסטוריה
קטגוריה:הרסטורציה