פשיטא

פשיטא (מארמית: פשוט הדבר) הוא מונח בלוגיקה תלמודית לפיו היגד של תנא או אמורא המובא במשנה בברייתא או כמימרה, ועל פניו אין בו חידוש רעיוני או הלכתי, עולה קושיה, מדוע נצרך לאומרו.

בדרך כלל, לאחר העלאת קושיה כזו, התלמוד מביא תירוץ המסביר את החידוש שבהיגד. התירוץ יופיע לרוב במבנה " [...סברא מסוימת...]   [...סברא אחרת...]", כלומר: יש חידוש בדברים, כיון שהיה ניתן להעלות סברא השוללת את ההיגד, ולכן הוצרך החכם להשמיע את דבריו. לעיתים התלמוד מעמיד את ההיגד במקרה מסוים שבו היה ניתן לטעות ולחשוב שהדין שונה, ורק בשביל להכליל גם אותו הוצרך החכם לומר את דבריו. במקרה כזה, במקום הביטוי 'צריכא' יופיע הביטוי "".

שאלות מסוג זה שכיחות בעיקר בתלמוד הבבלי, אך גם בתלמוד הירושלמי מופיעות שאלות מסוג זה בכמה סוגיות, והביטוי המשמש אותו לכך הוא "" .

הביטוי "פשיטא" משמש בשני התלמודים גם לציון הנחת יסוד בפתיחת הדיון במקרה מסופק. מבנה השאלה הוא: פשוט לנו שבמקרה A הדין הוא B; האם דין B יהיה תקף גם במקרה C, שבו יש סברא לומר שהדין ישתנה?

בעברית המודרנית הביטוי משמש לרוב בהקשרים משפטיים, ובמובן המילולי לבדו, כלומר "פשוט הדבר".

דוגמאות לשימוש במונח
במשנה במסכת ברכות שנויים שני דינים: . על שני דינים אלו שאל התלמוד הבבלי "פשיטא", ותירץ שיש בהם חידוש:

התלמוד מצא דבר חידוש בכל אחד מהדינים: בדין המעשר וההקדש שנפדו, מעמיד התלמוד את הדין במציאות שלא שולם החומש, והיה ניתן לסבור שכיון שהמאכל נחשב פסול לאכילה, מי שאכל אותו אינו יכול להצטרף לזימון, ולכן חידשה המשנה שהמאכל אינו פסול, כיון שהחומש אינו מעכב את הפדיון, וניתן לצרף אדם זה לזימון. במקרה של השמש שאכל שיעור כזית, היה ניתן לחשוב שאכילתו אינה קבועה כדי להצטרף לזימון, וחידש התנא שהיא נחשבת כקביעות, וניתן לצרפו לזימון.

ראו גם
 אין אדם מוציא דבריו לבטלה

 לקריאה נוספת 
 הרב אחיקם קשת, דרכי התלמודים, מכון אורות הירושלמי, התשפ"א, פרק י"ז, עמ' 147–150

קישורים חיצוניים

 פשיטא, באתר "אגדות התלמוד הירושלמי", אוניברסיטת חיפה
 הרב יוסף שמשי, "פשיטא... מהו דתימא... קמ"ל", באתר פורטל הדף היומי

הערות שוליים

קטגוריה:מונחים תלמודיים
קטגוריה:לוגיקה תלמודית
קטגוריה:מילים וביטויים בארמית