מרד הזונדרקומנדו באושוויץ

מרד הזונדרקומנדו באושוויץ היה המאוחר מבין שלוש מרידות במחנות השמדה, לאחר המרידות במחצית השנייה של 1943 בטרבלינקה וסוביבור. פרץ ב־7 באוקטובר 1944 במתחם הקרמטוריומים של מחנה בירקנאו שנודע כאושוויץ II. המרד דוכא לאחר שקרמטוריום 4 פוצץ ושלושה שומרים גרמנים ו־452 מאנשי הזונדרקומנדו נהרגו.

רקע
הקמת המחנה
מחנה בירקנאו (שכונה מחנה אושוויץ 2) היה מפעל ההשמדה הגדול ביותר שבנו הנאצים במלחמת העולם השנייה ונרצחו בו מעל מיליון בני אדם (רובם יהודים). בניית המחנה הושלמה במרץ 1942 ושטחו היה כ־5,000 דונם שהוקפו בגדר בגובה 4 מטר.

פעולות הרצח
מייד עם סיום הבנייה החל תהליך הרצח ההמוני. 2,000 בני אדם הושמדו מדי יום בשני מתקני רצח בגז, והגופות נקברו בקברי אחים. בספטמבר 1942, במסגרת מבצע 1005, גויסו יהודים כדי להוציא מקברי האחים מעל 100,000 גופות ולשרוף אותן.

בין מרץ ליוני 1943 הושלמה בנייתם של 4 תאי גזים ומשרפות במערב המחנה (משרפות 5–2), והן איפשרו רצח ושריפה של כ־4,000 בני אדם ביום.

במקביל לפעילות הרצח ההמוני חיו בבירקנאו אלפי אסירים ששימשו עובדי כפיה במפעלי תעשייה באזור אושוויץ־בירקנאו.

הזונדרקומנדו

פעילות הרצח בגז, שריפת הגופות והטיפול בציוד שהשאירו הנרצחים מאחור דרשו היקף גדול של כוח אדם. לשם כך גייסו הגרמנים כ־1,000 יהודים שנקראו זונדרקומנדו ("פלוגת עבודה מיוחדת"), שחלקם הגיעו מיוון. יהודים אלו חיו במבנים נפרדים מהמבנים בהם חיו שאר אסירי המחנה, וזאת כדי למנוע את הפצת האמת על תעשיית הרצח. עובדים אלו קיבלו תנאים טובים יותר מבחינת מגורים ומזון, אולם בגלל שידעו הרבה פרטים על הנעשה באזור הרצח עמדו תחת איום מתמיד של מוות על ידי הגרמנים, שנהגו להרוג את חברי הקבוצה אחת למספר חודשים ולהביא אסירים חדשים.

מרד הזונדרקומנדו
ההתארגנות
כבר מתחילת פעילותו של המחנה נוצרו בו מספר קבוצות מחתרתיות שכללו בעיקר אסירים שעבדו ברפואה ובמנהלות והצליחו לשרוד יותר זמן. תחילה כללו קבוצות מחתרת אלו אסירים פולנים ולאומים אחרים בלבד ובהמשך הצטרפו אליהם גם יהודים. ב־1943 הוקם ארגון על של המחתרות באושוויץ שנקרא "קבוצת המאבק אושוויץ" (Kampfgruppe Auschwitz). אחת מהקבוצות שהסתופפו תחת "קבוצת המאבק" הייתה קבוצת הזונדרקומנדו שעבדה באזור תאי הגזים והמשרפות.

"קבוצת המאבק" החלה לתכנן מרד כללי במחנה. תחילה נקבע תאריך המרד ליוני 1944, אך הוא נדחה לאוגוסט ובוטל בהמשך.

ההכנות למרד
במסגרת ההכנות למרד הכללי תכננו אנשי הזונדרקומנדו לפוצץ את המשרפות ובכך לעצור את פעולות הרצח. כדי להשיג חומרי נפץ שנדרשו לשם כך יצרו האסירים קשר עם קבוצת נשים שעבדה במפעל לייצור חומר נפץ שנקרא "וייכסל מטאל אוניון ורקה" (Weichsel Metall Union Werke). בראש קבוצה זו עמדה רוז'ה רובוטה, והנשים שעבדו במפעל החלו להעביר כל יום כמויות קטנות של חומר נפץ ארוזות בחתיכות בד שאיפשרו לפזר בקלות את חומר הנפץ (דמוי מלח שחור גס) על הרצפה במקרה שנודע שהנאצים עשו בדיקות. חומר הנפץ הועבר לאנשי הקשר יהודה לאופר, ישראל גוטמן ונוח זבלדוביץ והשלושה העבירו אותו למחתרת.

תוכנית המרד
המרד שתכננו חברי הזונדרקומנדו היה אמור להיות חלק מהמרד הכללי שתכננה "קבוצת המאבק". אולם, בעקבות הצטמצמות משלוחי היהודים מהונגריה הוצאו 300 אסירים מהזונדרקומנדו להורג והשאר הבינו שגורל זה צפוי גם להם בעתיד הקרוב. הם ניסו להקדים את פתיחת המרד הגדול. לאחר שניסיונות ההידברות עם הנהגת "קבוצת המאבק" לא נשאו פרי, הם החליטו לפתוח בעצמם במרד. לאור הידיעות שבכוונת הגרמנים לצמצם את מספר חברי הקבוצה ב־300 אנשים נוספים הוחלט להתחיל את המרד ב־7 באוקטובר 1944 בשעה 16:00. התוכנית הייתה להשתלט על החיילים הגרמנים בשעת מסדר הערב, לפוצץ את ארבע המשרפות, לחתוך את הגדר (שהייתה מחושמלת רק בלילה) ולברוח.

תחילת המרד
ביום המרד בשעה 12:00 הגיעו החיילים הגרמנים בהפתעה למשרפות 4 ו־5 והחלו לבודד קבוצת אסירים המיועדת לגירוש. ללא תיאום עם חבריהם במשרפות 2 ו־3 החלו האסירים במשרפות 4 ו־5 להתנגד לגרמנים בעזרת כלי נשק קרים ומעט הנשק שהיה בידם. הגרמנים נסוגו ופתחו באש על האסירים ובמקביל הזעיקו עזרה מהמחנה. האסירים שהתבצרו במבנה המשרפות הציתו את משרפה 4 והאש הגיעה לגג העץ וגרמה להתמוטטות המבנה וכן גרמו נזק למשרפה 5. הכוחות הגרמנים שתוגברו החלו לירות ללא הבחנה אל האסירים שהסתתרו במשרפות והרגו רבים מהם.

האסירים במשרפות 2 ו־3, שתכננו להצטרף למרד ב־16:00, הופתעו מהאירועים במשרפות 4 ו־5. האסירים במשרפה 3 החליטו שלא להצטרף למרד מתוך הבנה שהגרמנים מחכים מחוץ למבנה לירות בהם. לעומת זאת האסירים במשרפה 2 כן יצאו מהמבנה ותוך שימוש בנשק קר וברימונים שהרכיבו בעזרת חומר הנפץ שקיבלו הצליחו לפלס דרכם לגדר התיל של המחנה, לחתוך אותה ולצאת. ההערכה היא שכ־80 אסירים הצליחו להימלט.

תוצאות המרד
כ־280 אנשי זונדרקומנדו נהרגו במשרפות 4 ו־5, 171 נהרגו במשרפה 3 ו־1 במשרפה 2 כך שסך ההרוגים מקרב הזונדרקומנדו שנהרגו במשרפות עצמן עומד של 452 אסירים. במהלך האירועים נהרגו 3 משומרי המחנה הגרמנים. לא קיים תיעוד שמם של רוב האסירים שנהרגו.

גורלם של האסירים ממשרפה 2 שברחו לא ברור. הם נאלצו להתמודד עם מעגלי אבטחה רחבים יותר שהכינו הגרמנים וידוע שחלקם נלכד באסם בכפר סמוך למחנה אותו העלו הגרמנים באש וירו באסירים שניסו להימלט.

בחקירה של הגרמנים במשרפות התגלו שרידים של אבק שריפה מהמפעל, והגרמנים תפסו את הנשים שעבדו בו. הנשים עונו בבלוק 11 כדי שיסגירו את מנהיגי המרד אך הן שתקו. ב־6 בינואר 1945 תלו הגרמנים ארבע מהנשים בחצר המחנה לעיני האסירים. הנשים שהוצאו להורג כללו את מנהיגת העובדות רוז'ה רובוטה וכן את אלה גרטנר, אסתר (אסטושה) וייסבלום ורגינה ספירשטיין. שלושה שבועות אחרי ההוצאות להורג שוחרר המחנה על ידי הרוסים.

לאחר המרד לא הוחזרו המשרפות לפעילות, והן פוצצו לפני יציאת הגרמנים מהמחנה.

הנצחה
 ליד משרפה 4 הוצב שלט המספר את פרשת המרד
 גדעון גרייף כתב ב־1999 את הספר "בכינו בלי דמעות – עדויותיהם של אנשי הזונדרקומנדו היהודים מאושוויץ" המתעד, בין השאר, את המרד.
 זלמן גרדובסקי, שנרצח במרד, כתב יומנים והחביאם. חלקם נמצאו לאחר המלחמה. מתוך אותם היומנים שנמצאו, ערך ותירגם אביחי צור והוציא את הספר "בלב הגיהנום – יומנו של אסיר וממנהיגי מרד הזונדרקומנדו באושוויץ".
 יומנים נוספים נכתבו על ידי לנגפוס לייב והם נמצאו בשנת 1952.
 ליאון כהן. מיוון לבירקנאו: המרד של עובדי המשרפות (עדות של יהודי סלוניקי במחנות ההשמדה אושוויץ-בּירקנאוּ, על אנשי הזוֹנְדֶרקוֹמנדוֹ, ועל הניסיון שלהם ולהתקומם), ספרי עליית הגג, ידיעות אחרונות. 2023

באומנות
 2001 – יצא לאור סרטו של טים בלייק נלסון "האזור האפור", שעוסק בזונדרקומנדו שפעל באושוויץ, ובמרד שערכו בשנת 1944. בסרט השתתפו השחקנים הרווי קייטל, דייוויד ארקט ומירה סורבינו.
 2015 – יצא הסרט ההונגרי הבן של שאול, העוסק אף הוא באותו נושא, ומשלב יחד עם המרד את סיפורו של אחד האסירים, איש זונדרקומנדו, שנתקל בגופת בנו ועושה הכל כדי לנסות להעניק לה קבורה הולמת במחנה ההשמדה. ספרו של גדעון גרייף: "בכינו בלי דמעות – עדויותיהם של אנשי הזונדרקומנדו מאושוויץ" שימש השראה לבמאי לאסלו נמש. גדעון גרייף אף היה יועץ מדעי לסרט.
 2022 – פורסם סרטם התיעודי של פרופ' גרייף ואיתי לב באותו השם, ובו צילומים שבוצעו בשנת 1993 (כחמישים שנה לאחר השואה) ממסע שערך פרופ' גרייף עם ניצולי הזונדרקומנדו לאושוויץ ובו מסרו את עדויותיהם וזכרונותיהם.
 פיליפ מילר, ניצול מחנה אושוויץ ואיש הזונדרקומנדו, העניק ראיון מקיף ומעמיק לסרטו של קלוד לנצמן, "שואה".

לקריאה נוספת
 גדעון גרייף, בכינו בלי דמעות – עדויותיהם של אנשי הזונדרקומנדו היהודים מאושוויץ, הוצאת ידיעות אחרונות וספרי יד ושם, 1999
 גדעון גרייף, איתמר לוין: "מרד באושוויץ". הוצאת "בהלאו" קלן, גרמניה. יצא לאור (בגרמנית) ב־23 בספטמבר 2015. הוצאת "משכל" 2017
 נתן כהן, "יומניהם של אנשי זונדרקומנדו – התמודדות עם הגורל והמציאות", יד ושם – קובץ מחקרים, תש"ן (כ'), עמ' 189–218
 זלמן גרדובסקי, בלב הגיהנום – יומנו של אסיר וממנהיגי מרד הזונדרקומנדו באושוויץ, (תרגם מיידיש וערך: אביחי צור), הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2012.
 גדעון גרייף, "זלמן גרדובסקי – תרומתו לכתבי־היד החשאיים, פעילותו המחתרתית בתכנון ובביצוע מרד הזונדרקומנדו באושוויץ", בתוך: זלמן גרדובסקי, בלב הגיהנום, הוצאת ידיעות אחרונות, 2011, עמ' 237–292.
 אביחי צור, "'מדוע היינו כך ולא אחרת לגמרי' – קריאה ספרותית־הגותית ביומנו של זלמן גרדובסקי", בתוך: זלמן גרדובסקי, בלב הגיהנום, הוצאת ידיעות אחרונות, 2011, עמ' 295–367.
 מיקלוש ניסלי, אושוויץ, וידוי: הייתי הרופא היהודי של מלאך המוות, הוצאת אחוזת בית, 2026.
 Leon Cohen, From Greece to Birkenau : the crematoria workers'uprising, Salonika Jewry Research Center, 1996 (translated from the French by Jose־Maurice Gormezano, postscript by Lily Eiss־Perahia nee Cohen)

קישורים חיצוניים
 (עם תמלול)


  (למנויים)
 לילי הבר, מרד הזונדרקומנדו באושוויץ, בדף הפייסבוק של "יוצאי פולין בישראל", 2018

 , 2021

ראו גם
 אלבום אושוויץ
 הפרוטוקולים של אושוויץ
 ההתנגדות באושוויץ

הערות שוליים

קטגוריה:שואת יהודי פולין: מרידות
קטגוריה:אושוויץ
קטגוריה:זונדרקומנדו
קטגוריה:מרידות אסירים