המערכה בגרמניה (1813)

שמאל|ממוזער| הפרייקור של ליצו בפעולה
המערכה הגרמנית (בגרמנית: Befreiungskriege – מלחמות השחרור) התרחשה ב-1813. חברות הקואליציה השישית, כולל מדינות גרמניה אוסטריה ופרוסיה, לצד רוסיה ושוודיה, נלחמו בסדרת קרבות בגרמניה נגד הקיסר הצרפתי נפוליאון, המרשלים שלו וצבאות הקונפדרציה של הריין - ברית של רוב שאר המדינות הגרמניות - והביאו לקיצה את השליטה של האימפריה הצרפתית הראשונה.
לאחר התבוסה ההרסנית של הגרנד ארמה של נפוליאון במערכה הרוסית של 1812, יוהאן יורק - הגנרל בפיקוד כוחות העזר הגרמנים של ה-Grande Armée () – הכריז על הפסקת אש עם הרוסים ב-30 בדצמבר 1812 באמצעות אמנת טאורוגן. זה היה הגורם המכריע לפרוץ המערכה הגרמנית בשנה שלאחר מכן.

מערכת האביב בין צרפת לקואליציה השישית הסתיימה באופן לא חד משמעי עם הפסקת אש בקיץ (ההפוגה של פלסוויץ). באמצעות תוכנית טרכנברג, שפותחה במהלך תקופת הפסקת האש בקיץ 1813, הסכימו שרי פרוסיה, רוסיה ושוודיה לנקוט באסטרטגיה אחת של בעלות ברית נגד נפוליאון. לאחר סיום הפסקת האש, בסופו של דבר התייצבה אוסטריה לצד הקואליציה, וסיכלה את תקוותיו של נפוליאון להגיע להסכמים נפרדים עם אוסטריה ורוסיה. לקואליציה הייתה כעת עליונות מספרית ברורה, שאותה הביאו בסופו של דבר על כוחותיו העיקריים של נפוליאון, למרות כישלונות קודמים כמו קרב דרזדן. שיא האסטרטגיה של בעלות הברית היה קרב לייפציג באוקטובר 1813, שהסתיים בתבוסה מכרעת לנפוליאון. הקונפדרציה של הריין פורקה לאחר הקרב כאשר רבות מהמדינות שהיו חברות בה הצטרפו לקואליציה, מה שסיים את אחיזתו של נפוליאון בגרמניה.

לאחר עיכוב שבו הוסכם על אסטרטגיה חדשה, בתחילת 1814 פלשה הקואליציה לצרפת, במקביל לצעדת הצבא הבריטי של הדוכס מוולינגטון צפונה מספרד אל דרום צרפת. נפוליאון התפטר ולואי ה-18 תפס את כס המלוכה הצרפתי. המלחמה הגיעה לסיומה הרשמי עם חתימת חוזה פריז במאי 1814.

 רקע 
מאז 1806 סופרים ואינטלקטואלים כמו יוהאן פיליפ פאלם, יוהאן גוטליב פיכטה, ארנסט מוריץ ארנדט, פרידריך לודוויג יאן ותאודור קרנר מתחו ביקורת על הכיבוש הצרפתי ברוב גרמניה. הם דגלו במגבלות על הנסיכים השושלתיים של גרמניה ובמאמץ משותף של כל הגרמנים, כולל הפרוסים והאוסטרים, לגרש את הצרפתים. משנת 1810, ארנדט ויאן ביקשו שוב ושוב מבכירים בחברה הפרוסית לארגן מרד כזה. יאן עצמו ארגן את הליגה הגרמנית ותרם תרומה גדולה להקמת הפרייקור של ליצו. מבשרים אלה השתתפו בפרוץ פעולות האיבה בגרמניה, הן בשירות בכוחות המזוינים והן בגיבוי הקואליציה באמצעות כתביהם.

עוד לפני המערכה הגרמנית, היו התקוממויות נגד כוחות צרפתים שכבשו את גרמניה - אלה פרצו מ-1806 ואילך בהסן וב-1809 במהלך המרד הטירולי. התקוממויות אלו התגברו באותה שנה בפיקודו של וילהלם פון דורנברג, היוזם והמפקד העליון של המרד ההסי, ומיור פרדיננד פון שיל.

 המטרות 
לאחר כמעט השמדה מוחלטת של הגרנד ארמה של נפוליאון ברוסיה בשנת 1812, הכריז יוהאן יורק - הגנרל בפיקוד כוחות העזר הגרמנים של הגרנד ארמה (Hilfskorps) מהקונפדרציה של הריין - על הפסקת אש עם הרוסים ב-30 בדצמבר 1812 באמצעות אמנת טאורוגן. זה היה הגורם המכריע לפרוץ המערכה הגרמנית בשנה שלאחר מכן.

ב-17 במרץ 1813 - היום בו אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה הגיע להופלאגר של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה - הכריזה פרוסיה מלחמה על צרפת. ב-20 במרץ 1813, פרסם העיתון Schlesische privilegierte Zeitung את נאומו של פרידריך בשם "An Mein Volk", שנשא ב-17 במרץ וקרא למלחמת שחרור. בנוסף ליחידות הפרוסיות החדשות שהוקמו כמו לנדווהר ולנדשטורם, בוצעה הלחימה הראשונית על ידי מתנדבים כמו חיילים מתנדבים גרמנים, יחידות יגרים, פרייקור (כגון הפרייקור של ליצו), וחיילים מרוסיה, (מקיץ 1813 ואילך) שוודיה בפיקודו של נסיך הכתר קרל יוהאן (המרשל הצרפתי לשעבר ז'אן-בטיסט ברנדוט), ואוסטריה בפיקודו של פילדמרשל קרל פון שוורצנברג. בהיותה כבר עסוקה בשמירה על עליונות ימית ובלחימה במלחמת חצי האי, בריטניה הגדולה לא לקחה חלק ישיר במערכה הגרמנית, למרות שהיא שלחה סובסידיות לתמוך בה.

 מלחמת השחרור 
אמנת טאורוגן הפכה לנקודת ההתחלה של התחדשות פרוסיה. כשהבשורה על השמדת הגרנד ארמה התפשטה, והופעתם של עריקים רבים שכנעה את העם הפרוסי במציאות האסון שפקד אותו, פרצה הרוח שנוצרה משנים של שליטה צרפתית. לעת עתה הועמדו המלך ושריו בעמדת החרדה הגדולה ביותר, שכן הם הכירו את משאבי צרפת ואת הרבגוניות חסרת הגבולות של אויבם המושבע מכדי לדמיין שסוף סבלם עדיין נראה באופק. להתנער ממעשים ורצונותיהם של הצבא ושל האגודות הסודיות להגנה, שכל צפון גרמניה הייתה כרוכה בהן, משמעו לסכן את עצם קיומה של המלוכה, בעוד שהתקפה על שרידי הגראנד ארמה פירושה וודאות של גמול נורא מהצבאות הצרפתיים החדשים שהוקמו כעת במהירות על הריין.

אבל הרוסים והחיילים היו נחושים להמשיך במערכה, ובעבודה בשיתוף פעולה הם הפעילו לחץ על נציגי המעצמה האזרחית הסרבניים כדי להקל על האספקה והציוד של חיילים כאלה שעדיין היו בשטח; הם לא יכלו לסרב לאוכל ומחסה לבני ארצם המורעבים או לבעלי בריתם הנאמנים, ולפיכך מצאו את עצמם כוחות המצב הצרפתים הפזורים ברחבי הארץ מוקפים או נאלצו לפרוש כדי להימנע מגורל זה. כך קרה, למשל, שהנסיך אז'ן דה בוארנה, המשנה למלך איטליה, נסוג מהעמדות שנפוליאון ציווה עליו להחזיק בכל מחיר כעמדות קדומניות בפוזן, שם התקבצו סביבו בהדרגה כ-14,000 איש, צעד אחר צעד למגדבורג, שם פגש תגבורת ופיקד על כל הקו של האלבה התחתית.

 ההכנות של נפוליאון 
שמאל|ממוזער| נפוליאון בשנת 1812. ציור מאת ז'אק-לואי דויד
בינתיים, בפריז, נפוליאון גייס וארגן צבא חדש לכיבוש מחדש של פרוסיה. הודות לכך שהוא אילץ את בני בריתו להילחם את קרבותיו למענו, הוא עדיין לא שאב מאוד ממשאבי הלחימה של צרפת, ואחוז הגברים שנלקחו בפועל על ידי הגיוס במהלך השנים מאז 1806 היה למעשה נמוך מזה הקיים בצבאות היבשת של היום. הוא גם יצר בשנים 1811–1812 משמר לאומי חדש, המאורגן בקבוצות כדי להבדיל בינו לבין הצבא הסדיר, ולהגנת הבית בלבד, ואלה על ידי פנייה מיומנת לפטריוטיות שלהם ולגיוס הנבון שהופעל באמצעות הפרפקטים, הפכו למועילים. מאגר של אנשים מאומנים למחצה לגדודים חדשים של הצבא הפעיל. היטלים נעשו גם בחומרה קפדנית במדינות הקונפדרציה של הריין, ואפילו איטליה נקראה להקריב קורבנות חדשים. באופן זה עד סוף מרץ, 200,000 איש נעו לעבר האלבה, ובשבועיים הראשונים של אפריל, הם רוכזו כראוי בזווית שיצרו האלבה והזאלה, מאיימים מצד אחד על ברלין ומצד שני על דרזדן והמזרח.

 מערכת האביב 
ימין|ממוזער| מפת מערכת האביב
הקואליציה, שהייתה מודעת להתחזקות ההדרגתית של כוחות אויביה אך בעצמה עדיין לא הצליחה להכניס יותר מ-200,000 לוחמים לשטח, השאירה חיל תצפית קטן מול מגדבורג ולאורך האלבה כדי להודיע בזמן על התקדמות לעבר ברלין; ועם עיקר כוחותיהם תפסו עמדה ליד דרזדן, ומשם הם החליטו לצעוד במורד האלבה ולקפל את הצרפתים מימין לשמאל. שני הצבאות קיבלו מידע באדישות רבה, שכן שניהם היו ללא כל כוח פרשים סדיר מהימן המסוגל לחדור את מסך המוצבים שבהם כל אחד השתדל להסתיר את נטייתו, ונפוליאון, שפעל ברובו בשטח לא ידידותי, סבל יותר מהבחינה הזו מאשר יריביו.

ב-25 באפריל הגיע נפוליאון לארפורט וקיבל על עצמו את הפיקוד. באותו יום עמדו חייליו בעמדות הבאות. אז'ן, עם הקורפוס של המרשל ז'אק מקדונלד והגנרלים ז'אק לאוריסטון וז'אן רנייה בזאלה התחתית, המרשל מישל נה מול ויימאר, מחזיק במצר של קזן; המשמר הקיסרי בארפורט, המרשל אוגוסט דה מרמון בגותה, הגנרל אנרי ברטראן בזאלפלד, והמרשל ניקולא אודינו בקובורג, ובמהלך הימים הבאים כל הכוח הופעל לעבר מרזבורג ולייפציג, בסדר הנפוליאון הסטריאוטיפי כעת, משמר קדמי חזק של כל הזרועות מוביל, השאר - כשני שלישים מהכלל - עוקבים אחרי "המוני פעולות", הפעם, הודות לכיסוי שהעניק האלבה משמאל, לחלק האחורי של המשמר הימני המתקדם.

בינתיים, הפרוסים והרוסים ריכזו את כל האנשים הזמינים ונעו בקו כמעט מקביל, אך מעט מדרום לכיוון בו נקטו הצרפתים. ב-1 במאי, נפוליאון והמשמר הקדמי נכנסו לליצן. הגנרל הרוסי פטר ויטגנשטיין, שפיקד כעת על בעלות הברית של הקואליציה במקום פילדמרשל מיכאיל קוטוזוב, ששמע על התקרבותו, החליט לתקוף את המשמר הקדמי הצרפתי, שלדעתו האמין בטעות שהוא כל הכוח שלהם, על אגפו הימני, ובמהלך הבוקר ריכז את עיקר כוחותיו מימינו בקרבת גרוס-גרשן וקאיה.

 קרב ליצן 

ממוזער| הקרב על ליצן
בסביבות השעה 09:00 ב-2 במאי, ויטגנשטיין החל בהתקפה שלו על המשמר הצרפתי הקדמי בליצן, בעוד ששאר צבאו כוון נגד ימינו ועורפו של נפוליאון. בדיוק כשהאחרונים זזו ראשי הכוח הראשי הצרפתי הופיעו לפתע, ובשעה 11:00 שמע נפוליאון, שעמד אז ליד אנדרטת גוסטבוס אדולפוס בשדה ליצן, את שאגת התותחים הכבדים בעורפו הימני. הוא הבין את המצב ברגע, דהר למקום, ומיד ריכז את כוחותיו לפעולה מכרעת - מהלך שבו הוא היה עדיף. כשהוא משאיר את הכוחות המובילים להדוף כמיטב יכולתם את ההתקפה הזועמת של הפרוסים והרוסים, ולא היה אכפת לו אם הם איבדו שטח, הוא ארגן במהירות לשליטתו שלו עתודה קרב. לבסוף כששני הצדדים הותשו מהמאמצים שלהם, הוא שלח קדימה כמעט מאה תותחים שנקרעו לתוך קו האויב עם ירי והצעידו את העתודות שלו דרך הפער. אילו היה ברשותו כוח פרשים הולם, הניצחון היה מכריע. כפי שהיה, הקואליציה נסוגה בסדר תקין והצרפתים היו מותשים מדי למרדף.

לדעתו של ההיסטוריון הצבאי פרדריק מוד שכתב באנציקלופדיה בריטניקה מהדורה 11 (1911), אולי שום קרב לא מדגים טוב יותר את העוצמה הטבועה באסטרטגיה של נפוליאון, ובאף אחת מהן לא הוצגה אחיזתו בשדה הקרב בצורה מבריקה יותר, שכן, כפי שהוא הכיר במלואו, "הפרוסים האלה סוף סוף למדו משהו - הם כבר לא צעצועי העץ של פרידריך הגדול", ומצד שני, הנחיתות היחסית של אנשיו שלו בהשוואה לוותיקי אוסטרליץ דרשה מאמץ אינדיבידואלי הרבה יותר מאשר בכל יום קודם. הוא היה בכל מקום, עודד והכריח את אנשיו - זו אגדה בצבא הצרפתי שהשכנוע אפילו של המגף הקיסרי שימש על כמה מגויסיו הסרבנים, וכתוצאה מכך המערכת שלו הייתה מוצדקת לחלוטין, שכן היא ניצחה אפילו נגד הפתעה טקטית.

 קרב באוצן 

ימין|ממוזער| גנרל גבהרד לברכט פון בליכר וקוזקים בבאוצן, 1813
בהקדם האפשרי המשיך הצבא במרדף, נה נשלח אל מעבר לאלבה כדי להדוף את עמדת בעלות הברית של הקואליציה בדרזדן. איום זה אילץ את האחרונים לפנות את העיירה ולחצות את האלבה, לאחר שפוצצו את גשר האבן מעבר לנהר. נפוליאון נכנס לעיירה בכוח בעקבותיהם, אך הגשר השבור גרם לעיכוב של ארבעה ימים, מאחר שלא היו גשרי פונטונים עם הצבא. בסופו של דבר, ב-18 במאי, חודשה הצעדה, אבל בעלות הברית של הקואליציה המשיכו בנסיגתן בצורה נינוחה, ואגב כך קיבלו תגבורת. הגיעו לקו השפה, הם תפסו והתבצרו בעמדה אדירה מאוד על באוצן. כאן, ב-20 במאי, הם הותקפו, ולאחר קרב של יומיים נעקרו על ידי נפוליאון; אך חולשת הפרשים הצרפתית התנתה הן את צורת ההתקפה, שהייתה פחות יעילה מהרגיל, והן את תוצאות הניצחון, שהיו דלות ביותר.

בעלות הברית של הקואליציה ניתקו מגע בעוד מועד ופרשו בסדר כל כך טוב עד שנפוליאון לא הצליח לכבוש אף כוח כהוכחה לניצחונו. בריחת האויב הרגיזה אותו מאוד, היעדר התותחים והשבויים הזכירו לו יותר מדי את חוויותיו הרוסיות, והוא הכפיל את דרישותיו ממפקדי הקורפוסים שלו להגברת המרץ במרדף. זה הוביל את האחרונים להמשיך ללא התחשבות בכל אמצעי הזהירות הטקטיים, ובליכר ניצל את חוסר האכפתיות שלהם כאשר בקרב היינאו (26 במאי), עם כעשרים אסקדרונים של פרשים לנדווהר, הוא הפתיע, רכב על פני וכמעט השמיד את הדיוויזיה של הגנרל ניקולא ז'וזף מייסון. האובדן החומרי שנגרם לצרפתים לא היה גדול במיוחד, אך השפעתו בהעלאת המורל של הפרשים הפרוסים והגברת אמונם במפקדם הישן הייתה עצומה.

 הכיבושים של המבורג 
בינתיים, ב-19 במאי 1813, קורפוס שוודי שכלל 15,000 לוחמים כבש את המבורג ללא פקודות של ברנדוט, בעקבות הכרזה דנית שהם יחזיקו את העיר עבור נפוליאון, מה שקושר באופן בלתי הפיך את דנמרק לצרפת, פעולה שתבטיח שיתוף פעולה שוודי מלא בצפון גרמניה. הכיבוש השוודי של המבורג הגיע כבשורה מבורכת לבעלות הברית, ככל שהחזקת מרכז כספים עשיר הייתה מכה נגד נפוליאון. עם זאת, החששות הראשוניים של ברנדוט בהרחקת חייליו כל כך מקווי בעלות הברית קיבלו תוקף כאשר המרשל דאבו התקרב להמבורג עם כוח צרפתי גדול של 35,000 לוחמים, בכוונה להשתלט מחדש על העיר. השוודים נסוגו בשקט ב-26 במאי ודאבו כבש את העיר עד לאחר התפטרותו של נפוליאון ב-1814. זו תהיה הפעולה הגדולה האחרונה של האביב לפני שביתת הנשק של פלשביץ.

 שביתת נשק בקיץ 

ובכל זאת, הקואליציה המשיכה בנסיגה והצרפתים לא הצליחו להכריח אותם להיכנס לקרב. לנוכח יחסה המפוקפק של אוסטריה, נבהל נפוליאון מההתארכות ההדרגתית של קווי האספקה שלו ופתח במשא ומתן. האויב, שהיה לו רק מה להרוויח ולא היה לו מה להפסיד בכך, הסכים לבסוף לשביתת נשק של שישה שבועות תחת תנאי ההפוגה של פלסוויץ. לדעתה של מוד, זו הייתה אולי הטעות החמורה ביותר בקריירה הצבאית של נפוליאון.

במהלך שביתת הנשק, שלושה ריבוני בעלות הברית, אלכסנדר מרוסיה, פרידריך וילהלם מפרוסיה וברנדוט משוודיה (יורש העצר של הממלכה עקב מחלת אביו המאמץ) נפגשו בטירת טרכנברג בשלזיה כדי לתאם את מאמץ המלחמה. צוותי בעלות הברית החלו ליצור תוכנית למערכה שבה ניצל ברנדוט את עשרים שנות הניסיון שלו כגנרל צרפתי, כמו גם את היכרותו עם נפוליאון. התוצאה הייתה תוכנית טרכנברג, שחיבר אותה בעיקר ברנדוט, עם תרומות של הרמטכ"ל האוסטרי, פלדמרשל-לויטננט יוזף רדצקי, שביקשה לשחוק את הצרפתים באמצעות אסטרטגיה פביאנית, להימנע מקרב ישיר עם נפוליאון, לעסוק ולהביס את המרשלים שלו במידת האפשר והקיפו לאט את הצרפתים בשלושה צבאות עצמאיים עד שניתן היה להעמיד את הקיסר הצרפתי בפינה ולהביא אותו לקרב נגד מספרים עדיפים בהרבה.

בעקבות הוועידה, הקימו בעלות הברית את שלושת הארמיות שלהן: ארמיית שלזיה, עם 95,000 פרוסים ורוסים, בפיקודו של פילדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר, ארמיית הצפון, 135,000 שוודים, רוסים, פרוסים וחיילים גרמנים ממקלנבורג, אזור ההנזה וצפון גרמניה, בפיקודו העצמאי של נסיך הכתר של שוודיה ברנדוט, והכוח העיקרי של בעלות הברית בשטח, שבאמצעותו פיקחו ריבוני בעלות הברית אלכסנדר, פרנץ ופרידריך וילהלם על המערכה, שמנה 225,000 אוסטרים ורוסים בפיקודו של הנסיך קרל פון שוורצנברג.

 מערכת הסתיו 
ברגע שהושגה שביתת נשק (עד 15 באוגוסט), מיהר נפוליאון להסיג את חייליו מהעמדה המסוכנת שתפסו בהתייחס למעברים המובילים מעל ההרים מבוהמיה, שכן לא היה לו ספק כעת שאוסטריה עלולה גם להיחשב כאויב. לבסוף הוא החליט לקבץ את הכוחות שלו סביב גוליץ ובאוצן, ומשם יוכלו לפגוש את האויב המתקדם מברסלאו או ליפול על אגפו מעל ההרים אם ינסו לפלס את דרכם לתוך סקסוניה ליד עמק האלבה. אולם תמרון אחרון זה היה תלוי בהחזקת דרזדן, ולשם כך הוא שלח את הקורפוס הראשון במעלה האלבה לפירנה ולקניגשטיין כדי לכסות את ביצורי דרזדן עצמה. הוראותיו בנקודה זו ראויות לעיון מקרוב, שכן הוא חזה את המשיכה הבלתי נמנעת שמחנה מבוצר שלם יפעיל אפילו על עצמו, ולכן הגביל את מהנדסיו לבניית ראש גשר חזק על הגדה הימנית ובסיס מתמשך, אשר נפרץ רק על ידי פערים להתקפת נגד, סביב העיירה עצמה.

תגבורות הגיעו ללא הפסקה ובתחילת אוגוסט חישב נפוליאון שיהיו לו 300,000 איש פנויים בסביבות באוצן ו-100,000 איש לאורך האלבה מהמבורג דרך מגדבורג לטורגאו. עם האחרון הוא היה נחוש להכות את המכה הראשונה, בהתקדמות קונצנטרית לברלין (שאליה חישב שיגיע ביום הרביעי או החמישי), והמשך התנועה משם לחילוץ כוחות המצב הצרפתיים בקיסטרין, שטטין ודנציג. ההשפעה המוסרית, הוא הבטיח לעצמו, תהיה נפלאה, ולא היה מקום ולא אוכל ל-100,000 אלה במקומות אחרים.

לקראת סיום שביתת הנשק למד נפוליאון את המצב הכללי של בעלות הברית של הקואליציה. נסיך הכתר של שוודיה, קרל יוהאן, לשעבר המרשל ז'אן בפטיסט ז'ול ברנדוט, עם השוודים שלו, קורפוס רוסי, צבא צפון גרמני שכלל 10,000 לוחמים, שני קורפוסים פרוסיים, וכוחות פרוסים שונים, 135,000 בסך הכל, חנו סביב ברלין ושטטין; ובהכירו היטב את המרשל לשעבר שלו, ראה נפוליאון את אודינו כמתאים עבורו. בליכר עם כ-95,000 רוסים ופרוסים היה באזור ברסלאו, ושוורצנברג, עם כמעט 180,000 אוסטרים ורוסים, חנה בבוהמיה. בעמדתו בבאוצן חש נפוליאון כשווה לכל הצירופים של אויביו.

 קרב דרזדן 

ימין|ממוזער| נפוליאון חוצה את האלבה מאת יוזף ברודובסקי (1895)
ההתקדמות לכיוון ברלין החלה בדייקנות עם פקיעת שביתת הנשק. אולם נפוליאון, בפיקודו של הצבא הצרפתי הראשי, חיכה לראות בבירור יותר את תוכניות יריביו. בסופו של דבר, הוא הפך להיות חסר סבלנות, וקידם חלק מצבאו לעבר בליכר, שנסוג לאחור כדי למשוך אותו למלכודת. ואז הגיעה הידיעה לנפוליאון ששוורצנברג לוחץ במורד עמק האלבה, ובצאתו ממקדונלד לתצפית על בליכר, הוא מיהר לחזור לבאוצן על מנת למנוע את חייליו לחצות את ההרים הבוהמיים לכיוון כללי של קניגשטיין, מכה שוודאי הייתה משיגה תוצאות מכריעות. אבל החדשות מדרזדן היו כל כך מדאיגות שברגע האחרון שינה את דעתו ושלח את ונדאם לבדו מעל ההרים, הוא מיהר עם כל צבאו לנקודה המאוימת. הצעדה הזו נותרה אחת היוצאות דופן בהיסטוריה, שכן עיקר כוחותיו נעו, בעיקר בהמוניות ולרוחב המדינה, 90 מייל (140 ק"מ) ב-72 שעות, ונכנסו לדרזדן בבוקר 27 באוגוסט, רק כמה שעות לפני כן. התקפה של בעלות הברית של הקואליציה החלה.

דרזדן הייתה הניצחון הגדול האחרון של האימפריה הצרפתית הראשונה. עד הצהריים ב-27 באוגוסט, האוסטרים והרוסים הוכו לחלוטין והיו בנסיגה מלאה, הצרפתים לחצו מאחוריהם בחוזקה, אך בינתיים נפוליאון עצמו שוב נכנע לאחת מהתקפותיו הבלתי ניתנות להסבר של שיתוק אינטלקטואלי לכאורה. הוא נראה לא מודע לחשיבותו החיונית של הרגע, השתופף רועד מקור על מדורה בארמון, ולבסוף רכב חזרה לדרזדן, ללא פקודות ספציפיות להמשך המרדף.

 תבוסות צרפתיות 
ממוזער| קרב קצבאך, מאת אדוארד קמפפר
עם זאת, בעלות הברית של הקואליציה המשיכו לסגת, ולמרבה הצער של הצרפתים, ונדאם, עם הקורפוס היחיד שלו וללא תמיכה, יצא מההרים על אגפיהם, הטיל את עצמו מעבר לקו הנסיגה שלהם ליד קולם, והיה המום לחלוטין מעצם המשקל המספרי בקרב קולם (29 באוגוסט). למרות המזל הזה, נפוליאון יכול היה לתבוע לעצמו הצלחה מזהירה, אבל כמעט באותו רגע הגיעו אליו ידיעות שאודינו הובס קשה בקרב גרוסבירן (23 באוגוסט) ליד ברלין על ידי ברנדוט, כמו מקדונלד בקרב קצבאך (26 באוגוסט) על ידי בליכר.

 תנועותיו של נפוליאון 
במהלך היומיים הבאים נפוליאון בחן את מצבו והכתיב שורה של הערות שהיוו חידה לכל הוגה אסטרטגי מאז. באלה נדמה שהוא נסחף לפתע מכל עיקרון שאת אמיתותו הוכיח בעצמו בצורה כה מבריקה, בהם הוא מחשיב תוכניות המבוססות על השערה, לא על ידיעה, ועל חשיבותן של נקודות גאוגרפיות ללא התייחסות לצבא השדה של האויב.

הפחדים הללו התעוררו אותו ביתר שאת בשל חדשות שהצביעו על כך שההשלכות של תבוסתו של מקדונלד היו חמורות בהרבה למוראל של פקודה זו ממה שהוא דמיין. הוא רכב מיד על מנת להשליט סדר, והתנהגותו ואלימותו היו כה פסולים עד שלקולנקור היה הקושי הגדול ביותר להסתיר את השערורייה.

אולם בליכר, כששמע על הגעתו של נפוליאון, נסוג מיד ונפוליאון הלך בעקבותיו, ובכך חשף את המעברים מעל הרי בוהמיה, עובדה ששוורצנברג מיהר לנצל אותה. לאחר שנודע על גישתו, נפוליאון נסוג שוב לבאוצן.

לאחר מכן, כששמע שהאוסטרים צעדו נגד ושוב נעים לעבר דרזדן, מיהר נפוליאון חזרה לשם, ריכז אנשים רבים ככל שניתן היה לטפל בהם, והתקדם מעבר לפירנה וקניגשטיין כדי לפגוש אותו. אבל לאוסטרים לא הייתה כל כוונה לתקוף אותו, כי הזמן עבד כעת לצידם, ותוך שהוא משאיר את אנשיו למות ברעב במחוז המותש, נפוליאון חזר שוב לדרזדן, שם במשך שאר החודש הוא נשאר במצב יוצא דופן של חוסר מעש. ב-4 באוקטובר הוא שוב ערך סקירה על המצב, שבה ככל הנראה שקל לוותר על הקשר שלו עם צרפת ולחרוף בדרזדן וסביבתה, אם כי במקביל הוא מודע למצוקה בקרב אנשיו בשל מחסור במזון.

 מערכת לייפציג 
בינתיים בליכר, שוורצנברג וברנדוט פעלו סביב אגפיו של נפוליאון. נה, שהצטרף לאודינו לאחר גרוסבירן, הובס בקרב דנביץ (6 בספטמבר) על ידי ארמיית הצפון של ברנדוט, כאשר החיילים הפרוסים נשאו בנטל רוב הלחימה עד לסיום הקרב, כאשר כוחות שוודים ורוסים הגיעו והכריעו את הכוח הצרפתי. בעקבות כך שוב תוכניותיו של נפוליאון שונו לחלוטין. הוא יצר קשר במהירות עם סנט סיר, שאותו כבר הזהיר שיישאר בדרזדן בפקודתו, והחליט לסגת חזרה לכיוון ארפורט, ולהיכנס למגורי חורף בין המקום ההוא למגדבורג, תוך שהוא מציין שדרזדן לא הועילה לו כבסיס ושאם יהיה קרב, יהיה הרבה יותר טוב שסן סיר ואנשיו יהיו איתו מאשר בדרזדן.

ב-7 באוקטובר ערך נפוליאון תוכנית סופית, שבה מזהים שוב את המפקד הזקן, ואת זו הוא המשיך מיד להוציא לפועל, שכן כעת הוא היה מודע למדי לסכנה המאיימת על קו הנסיגה שלו הן מבליכר והן משוורצנברג והן מארמיית הצפון; אך רק כמה שעות לאחר מכן בוטל חלק הצו הנוגע לסן סיר ולובאו והשניים נותרו לבסוף מאחור בדרזדן. בין 10 ל-13 באוקטובר חנה נפוליאון בדובן, שוב טרף לחוסר ההחלטה יוצא הדופן ביותר, אך באותו יום חשב שהוא ראה את ההזדמנות שלו. דווח על בליכר ליד ויטנברג, ושוורצנברג נע באיטיות לכיוון דרום לייפציג. ארמיית הצפון בפיקודו של ברנדוט, שלא היה ידוע לנפוליאון, נפרס משמאלו של בליכר מסביב להאלה.

נפוליאון החליט להשליך את עיקר כוחו על בליכר, ולאחר שיכריע אותו, לפנות דרומה על שוורצנברג ולנתק את הקשר שלו עם בוהמיה. הריכוז שלו נגרם בוודאות ובמהירות הרגילה שלו, אבל בזמן שהצרפתים נעו בליכר ויטנברג, בליכר צעד לימינו, אדיש לתקשורת שלו, כיוון שכל פרוסיה ניצבה מאחוריו.

מהלך זה ב-14 באוקטובר הביא אותו לקשר עם ברנדוט, וכעת צעדה אחת קדימה של כל שלושת הצבאות הייתה מבודדת לחלוטין את נפוליאון מצרפת; אבל עצביו של ברנדוט כשלו בו, שכן לשמע האיום של נפוליאון על ויטנברג החליט לסגת צפונה, וכל השכנועים של בליכר וגנייזנאו לא יכלו להזיז אותו. לפיכך, אם התנועה הצרפתית הסתיימה לרגע במכה באוויר, זו הייתה בעקיפין הסיבה להצלתן הסופית.

 קרב האומות 

ממוזער| הקרב על לייפציג, מאת A.I Zauerweid
ב-15 באוקטובר ריכז נפוליאון את כוחותיו ממזרח ללייפציג, עם גזרה חלשה בלבד ממערב, ובערב היו בעלות הברית של הקואליציה מוכנות לתקוף אותו. לשוורצנברג היו 180,000 גברים זמינים בבת אחת ו-60,000 ביום שלאחר מכן; לבליכר היו כ-60,000, אבל ברנדוט לא יכול היה להגיע לפני 18 באוקטובר.

נפוליאון התכונן להטיל את עיקר כוחו על שוורצנברג וגיבש את חייליו מדרום-מזרח לעיר, בעוד שוורצנברג צעד נגדו במרוכז במורד עמק האלסטר והפלייסה, המוני חייליו על הגדה הימנית של האחרונה וטור חזק תחת פיקודו של גיולאי בצד שמאל פעלו להצטרף לבליכר בצפון. הלחימה שלאחר מכן הייתה עקשנית ביותר, אך האוסטרים לא הצליחו לעשות שום רושם על העמדות הצרפתיות, ואכן גיולאי חש עצמו נאלץ לסגת לעמדתו הקודמת. מצד שני, בליכר כבש את הכפר מקרן והגיע למרחק של קילומטר משערי העיירה. ב-17 באוקטובר הייתה רק התכתשות חסרת החלטיות, שוורצנברג חיכה לתגבורת שלו שתעלה בכביש דרזדן, בליכר ציפה לברנדוט שייכנס משמאלו, ובאמצעות מחדל יוצא דופן התקרב גיולאי למרכז האוסטרי, ובכך נפתח לצרפתים קו הנסיגה שלהם לעבר ארפורט, ונראה ששום מידע על תנועה זו לא הועבר לבליכר. נפוליאון כשהתוודע לתנועה, שלח את הקורפוס הרביעי ללינדנאו כדי לשמור על הדרך פתוחה.

ב-18 באוקטובר חודשה הלחימה ובערך בצהריים הגיע ברנדוט וסגר את הפער מצפון-מזרח לעיירה בין בליכר לאוסטרים. בשעה 14:00 הסקסונים, שנשארו נאמנים לנפוליאון יותר משאר בעלי בריתו הגרמנים, עברו לצבא הצפון של ברנדוט שבוע לאחר שנסיך הכתר פרסם כרוז הקורא לסקסונים להצטרף שוב למפקדם לשעבר (ברנדוט פיקד על הסקסונים במהלך קרב וגראם). Barton, Dunbar (1925). Bernadotte Prince and King. Pp. 104-105. John Murray, London. כעת היה צריך נפוליאון לוותר על כל תקווה להציל את הקרב, אבל הצרפתים חיפו על נסיגתם בעקשנות, ולפנות היום למחרת בבוקר כבר יצאה מחצית מהצבא לאורך הדרך לארפורט, שלמרבה המזל של הצרפתים נותרה בידיהם.

 נסיגה של הצרפתים וקרב הנאו 
ימין|ממוזער| קרב הנאו, מאת הוראס ורנט
לקח לבליכר זמן לחלץ את חייליו מהבלבול שאליו הטיל אותם הקרב, וחיל המצב של לייפציג והחיילים שנותרו על הגדה הימנית של האלסטר עדיין התנגדו בעקשנות - מכאן שלא ניתן היה ליזום מרדף ישיר והצרפתים, שכללו עדיין למעלה מ-100,000 חיילים, צועדים במהירות, עד מהרה צברו מרחק מספיק כדי לעבור רפורמה. בליכר עקב אחריהם בכבישים מקבילים ונחותים באגף הצפוני שלהם, אבל שוורצנברג ידע שגם הבווארים שנטשו את נפוליאון וצעדו בפיקודו של הגנרל קרל פיליפ פון ורדה כדי ליירט את נסיגתו, הלכו בעקבותיו בצורה נינוחה ביותר. בליכר לא הצליח לעקוף את הצרפתים, אך האחרונים, ליד הנאו, מצאו את דרכם חסומה על ידי ורדה עם 40,000 איש ומעל ל-100 תותחים בעמדה חזקה.

למצב החרום הטרי הזה, נפוליאון וצבאו הגיבו בצורה מבריקה ביותר. כמו בקרסנוי ב-1812, הם הלכו ישר לעבר האויב ואחרי אחת מסדרות תנועות הארטילריה המבריקות בהיסטוריה, בהנחיית הגנרל דרווט, הם צעדו ממש מעל האויב, והשמידו למעשה את כל הכוח. מעתה ואילך, צעדתם הייתה ללא הפרעה והצרפתים הגיעו למיינץ ב-5 בנובמבר.

 לאחר מכן 
שמאל|ממוזער| יוצר הזרים – ציור של גאורג פרידריך קרסטינג המסמל את זכר הנופלים, ששמותיהם רשומים על גזעי עצי אלון
כאשר אחרוני הכוחות הצרפתיים חצו את הריין בחזרה לצרפת, התייעצויות חלוקות הופיעו במפקדת הקואליציה. כולם התעייפו מהמלחמה, ורבים הרגישו שלא יהיה זה חכם לדחוף את נפוליאון ואת האומה הצרפתית לקיצוניות. מכאן נוצרה עצירה ממושכת, שניצלה על ידי החיילים בחידוש ציודם וכדומה, אך בסופו של דבר ניצחה המפלגה הגרמנית הצעירה, בראשות בליכר ואנשי הלוחמים העיקריים של הצבא, ובתחילת 1814 פלשה הקואליציה לצרפת.

במקביל, פילדמרשל ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון פלש לצרפת מעל הרי הפירנאים. לאחר שעזב את המרשלים ז'אן-דה-דייה סו ולואי-גבריאל סושה כדי להגן על דרום-מערב צרפת, נפוליאון נלחם והפסיד במערכה בצפון-מזרח צרפת, שהסתיימה בכיבוש פריז, ויתור נפוליאון, גלותו לאלבה והחזרת בית בורבון לשלטון תחת המלך לואי ה-18.

המערכה סיימה את התקופה הצרפתית (Franzosenzeit) בגרמניה וטיפחה תחושה חדשה של אחדות ולאומיות גרמנית. זה גם סימן את יציאתה של שוודיה כשחקנית בענייני גרמניה לאחר 175 שנים, שכן שוודיה ויתרה על פומרניה השוודית לפרוסיה על הכרה בהסכם קיל (כולל איחוד שוודיה ונורווגיה) ו-500,000 פאונד. Barton, Dubar (1925). Bernadotte Prince and King. Pp. 138-139 הקונפדרציה הגרמנית, שהוקמה בקונגרס וינה ב-1815, הייתה מבשר למדינת הלאום הגרמנית המודרנית, אשר, עם זאת, התממשה רק יותר מחצי מאה לאחר מכן בהנהגת פרוסיה, עם הדרה של אוסטריה, כולל הגרמנים בחבל הסודטים של בוהמיה. הדימוי הפופולרי של המערכה בגרמניה עוצב על ידי הזיכרון התרבותי של הוותיקים שלה, במיוחד הסטודנטים הרבים שהתנדבו להילחם בפרייקור של ליצו וביחידות אחרות שעלו מאוחר יותר לתפקידים גבוהים במישור הצבאי והפוליטי. פריחה חדשה לזכר המלחמה התרחשה ב-1913, במלאת מאה שנה לפרוץ שלה.

 לקריאה נוספת 

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:המלחמות הנפוליאוניות: קרבות
קטגוריה:צרפת: קרבות
קטגוריה:אוסטריה: קרבות
קטגוריה:האימפריה הרוסית: קרבות
קטגוריה:סקסוניה: היסטוריה