לייזר כימי

לייזר כימי הוא לייזר בו האנרגיה לקרינה נובעת מתגובות כימיות. דוגמאות נפוצות ללייזר כימי הן, לייזר יוד-חמצן (COIL), ולייזרים מסוג מימן פלואורי (HF) ודאוטריום פלואורי (DF), אשר כולם פועלים בתחום התת-אדום הבינוני.

 היסטוריה 
לייזר תת-אדום המבוסס על תוצרים מעוררים ויברציונית של תגובה כימית הוצע לראשונה על ידי ג'ון פולני ב-1961. לייזר כימי הודגם לראשונה על ידי ג'רום קספר וג'ורג' פימטל בשנת 1965. ראשית, כלור (Cl2) עבר פוטוליזה לאטומים, אשר הגיבו לאחר מכן עם מימן, והניבו מימן כלורי (HCl) במצב מעורר המתאים ללזירה. לאחר מכן הודגמה הטכניקה גם על מימן פלואורי (HF) ודאוטריום פלואורי (DF).
למרות שעבודה זו לא יצרה לייזר גל רציף כימי גרידא, היא סללה את הדרך בכך שהראתה את ההיתכנות של תגובה כימית כמנגנון פעולה ליצירת לייזר.

לייזר HF כימי גל רציף הודגם לראשונה בשנת 1969, ונרשם כפטנט בשנת 1972, על ידי D.J. Spencer, T.A. Jacobs, H. Mirels ו-R.W.F. Gross ב-The Aerospace Corporation באל סגונדו, קליפורניה. מכשיר זה השתמש בערבוב של שני זרמים סמוכים של H2 ו-F, בתוך מהוד אופטי, כדי ליצור מולקולות HF מעוררות שמבצעות לזירה.

 שימושים 
לייזר כימי יכול להיות שימושי בתחומים שונים, אבל השימוש העיקרי שלו הוא צבאי. מערכת נאוטילוס שפותחה על ידי ארצות הברית וישראל והשתמשה בלייזר כימי הייתה מתוכננת ליירט רקטות ופגזי ארטילריה. המערכת נגנזה ב-2007 בין היתר בשל הסכנה מהחומרים הרעילים הנפלטים בשימוש בלייזר.

הערות שוליים

קטגוריה:לייזרים