דין הבחנה

דין הבחנה או חודשי הבחנה (גם שלושת חודשי הבחנה), הם חיוב הלכתי על אישה להמתין שלושה חודשים בין נישואיה הקודמים לנישואיה הבאים. 

לכך אישה שהתאלמנה או שהתגרשה אינה רשאית להינשא שוב עד שיעברו ג' חודשים מפטירת בעלה או מגירושיה. זאת כדי לוודא שהאישה אינה מעוברת מנישואיה הקודמים, ובכך ימנע בלבול בייחוס הוולד לאביו.

כמו כן בני זוג נוכרים המתגיירים יחד, צריכים לפרוש מקיום יחסי אישות במשך שלושת החודשים הראשונים לגיורם, מתוך הנחה שכעבור שלושה חודשים ניתן לדעת אם הגיורת הרתה טרם הגיור או לא.

להשתדך מותר גם קודם שיעברו ג' חודשים. בראשונים נחלקו האם דין זה הוא מהתורה או מדרבנן.

תקופת שלושת החודשים נבחרה לדעת חז"ל, מכיוון שהיא נחשבת לפרק זמן מספק על מנת לזהות סימני היריון. אם לאחר תקופה של ג' חודשים לא נראים סימני היריון באישה, ההנחה היא שהיא אינה הרה מנישואיה הקודמים, והיא רשאית להינשא שוב.

 מקור וטעם הדין 
במשנה במסכת יבמות אמרו חז"ל:

עוד מובאת בתלמוד הבבלי ברייתא לפיה .

הגמרא שם מביאה שני נימוקים לצורך בהבחנה:

 לדעת שמואל הטעם הוא בכדי "להבחין בין זרע שנזרע בקדושה לזרע שלא נזרע בקדושה", כלומר כדי לדעת האם הכניסה להיריון התרחשה בעוד האם נוכרית או יהודיה. וזאת משום שחכמים למדו מהפסוק שנאמר במסגרת ברית המילה "להיות לך לאלוהים ולזרעך אחריך", וברש"י כתב שכוונת הפסוק שאין השכינה שורה אלא רק על זרע שמיוחס בוודאות לאביו.
 הסברו של רבא: "גזירה שמא ישא את אחותו מאביו, וייבם אשת אחיו מאמו, ויוציא את אמו לשוק, ויפטור את יבמתו לשוק". כלומר הידיעה אם העיבור היה לפני הגיור או אחריו חשובה כדי לדעת מהו מעמדו המשפטי המדויק של הילד הנולד, דבר המשפיע על סיטואציות שונות במשפחה שהיעדר הידיעה מתי היה העיבור עלול לגרום לתקלות.
בתלמוד מבואר ש"רוב היולדת לתשעה עוברה ניכר לשליש ימיה". במסכת נידה ח ב, הביאו חז"ל ראיה לכך מדברי הפסוק בפרשת בראשית ממעשה יהודה ותמר: . ולכן במקרה שהאישה כבר נקלטה להיריון, בהכרח שלאחר ג' חודשים יהיה ניכר עוברה, ואם עברו ג' חדושים ולא ניכר שיש עובר, ניתן להניח שהאישה אינה בהריון, ומותרת להינשא לבעלה השני.

 מקרים בהם יש צורך בחודשי הבחנה 
במשנה מבואר כמה מקרים בהם נדרשים חודשים הבחנה על אף שאין טעמי האיסור שייכים בהם:

 גרושה: אישה שהתגרשה צריכה להמתין שלושה חודשי הבחנה לפני שתוכל להינשא לגבר אחר.

 אלמנה: אישה שהתאלמנה צריכה גם היא להמתין שלושה חודשי הבחנה.

במשנה מבואר שדין זה תקף גם על נשים שהיו רק מאורסות, וגם על נשים שהיו נשואות אך הן עדיין בתולות.

מעיקר הדין אישה שאין חשש שיבואו לידי ספק, כגון אישה שאינה יכולה לילד כגון עקרה, קטנה או זקנה, אינה צריכה חודשי הבחנה, אמנם לדעת רבי מאיר חז"ל חייבו אף אישה כזו להמתין ג' חודשים: .

הראשונים וכן הוא בשולחן ערוך פסקו כדעת רבי מאיר ומצריכים בכל אישה להמתין ג' חודשים.

 מעוברת - על אף שכאמור גזרו חז"ל גם על נשים שאינן יכולות לילד, אך על מעוברת לא גזרו, אך בכל זאת אסרו חז"ל לאישה מעוברת להינשא, ובטעם הדבר כתב הרמב"ם שהוא מחשש שהעובר ינזק בשעת תשמיש המיטה. וצריכה להמתין עד שתלד ורק אז מותרת להינשא.

 מניקה - גם על אישה שמניקה אסרו חז"ל להינשא מחשש שמא תתעבר מבעלה השני והדבר יגרום לכך שהחלב שלה ייעכר ולא יהיה ראוי לשימוש, דבר שיכול להביא למיתת התינוק. מניקה צריכה להמתין 24 חודשים, שהוא זמן הנקה המצוי בזמן חז"ל.

 גיורת 
כאמור גם גיורת חייבת להמתין 3 חודשים טרם נישואיה, אם זאת התלמוד והראשונים דנו במקרים מוסימים:

 גיורת פנויה ומעוברת או גיורת שעברה את גיל הפריון 
בברייתא בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקת בין רבי יוסי לרבי יהודה האם פנויה שהתגיירה צריכה לפרוש 3 חודשים טרם נישואיה.

לדעת רוב הפוסקים, הלכה כרבי יוסי שאינה צריכה לפרוש, וכך הבינו האחרונים מפסקו של השולחן ערוך: . אולם לדעת הרדב"ז גם פנויה שמתגיירת צריכה לפרוש.שו"ת הרדב"ז חלק א' סימן קצ"ו.

בספר משנה למלךעל הלכות גירושין פרק י"א הלכה כ"א. חידש שנוכרית שהתגיירה בעודה מעוברת אינה צריכה לשלושה חודשי הבחנה, משום שברור לכל שהעיבור היה בעודה נוכרית. וכדעתו כתבו פוסקים רבים. על פי זה הוסיף הרב יחזקאל לנדא בספר דגול מרבבהבדבריו ה'שולחן ערוך' אבן העזר סימן י"ג סעיף ה'.ל שגם אם המתגיירת הגיעה לגיל שכבר אינה יכולה ללדת, אינם צריכים פרישה שלושה חודשים.
 ראיית וסת לאחר הגיור 
לדעת הרב משה פיינשטיין, אישה שהתגיירה וראתה וסת לאחר הגיור, אינה צריכה לפרוש מאז את יתר חודשי ההבחנה, משום שהוכח שאינה מעוברת.אגרות משה אבן העזר חלק בי סימן ה'.

 חומר האיסור 
באחרונים דנו האם חיוב זה של חודשי הבחנה הוא מהתורה או מדרבנן, ודייקו מהרמב"ם ועוד שסוברים שהוא חיוב מהתורה.

בבית שמואל שהעלה השערה, שייתכן שהדבר תלוי במחלקות שמואל ורבא, לדעת שמואל הדין נלמד מהפסוק, והוא חיוב מהתורה, ולרבא שהוא מחשש שמא ישא את אחותו מאביו, הוא חשש דרבנן בלבד. אך למעשה כתב שייתכן שאף לדעת שמואל הפסוק הוא אסמכתא בעלמא.

ראו גם
 עידה – דין מקביל בחוק האסלאמי

 הערות שוליים 

קטגוריה:גיור
קטגוריה:הלכה
קטגוריה:נישואים ביהדות