קיפריאנוס

קיפריאנוס, או בשמו המלא, תַּסְקִיוּס קַיקִילְיוּס קִיפְּרִיַאנוּס (בלטינית: Thaschus Caecilius Cyprianus; נולד סביב שנת 210 – 14 בספטמבר 258) היה בישוף קרתגו וסופר נוצרי קדום ממוצא ברברי, שרבות מיצירותיו הלטיניות שרדו. הוא מוכר כקדוש בכנסיות המערביות והמזרחיות.

הוא נולד בסביבות תחילת המאה ה-3 בצפון אפריקה, אולי בקרתגו, שם קיבל חינוך קלאסי. זמן קצר לאחר שהמיר את דתו לנצרות, הוא הפך לבישוף בשנת 249. היה דמות שנויה במחלוקת במהלך חייו, כישוריו החזקים כמנהיג הקהילה הדתית, התנהלותו האיתנה בתקופת הכפירה ה והתפרצות מגפת קיפריאנוס (הקרויה על שמו בשל תיאורה). ובסופו של דבר מות קדושים בקרתגו ביסס את המוניטין שלו והוכיח את קדושתו בעיני הכנסייה.

הרטוריקה הלטינית המיומנת שלו הביאה לכך שהוא נחשב לסופר הלטיני הבולט של הנצרות המערבית עד הירונימוס ואוגוסטינוס.

ראשית חייו
קיפריאנוס נולד למשפחה ברברית פגנית () עשירה מתישהו בתחילת המאה השלישית. שמו המקורי היה תַּסְקִיוּס; הוא נטל את השם הנוסף קַיקִילְיוּס לזכרו של הכומר שלו הוא היה חייב את המרת דתו לנצרות. לפני שהמיר את דתו, הוא היה חבר מוביל באחווה משפטית בקרתגו, נואם, "טוען בבתי המשפט", ומורה לרטוריקה. לאחר "נעורים מתהוללים", הוטבל קיפריאנוס כשהיה בן שלושים וחמש, סביב שנת 245 לספירה. לאחר טבילתו, הוא נתן חלק מעושרו לעניי קרתגו, כיאה לאדם ממעמדו.

בימים הראשונים לאחר המרת דתו, הוא כתב את ה-Epistola ad Donatum de gratia Dei (בלטינית: "איגרת לדונאטוס על חסד אלוהים") ואת Testimoniorum Libri III (ספר עדות ג') שנצמדו למודלים של טרטוליאנוס, שהשפיע על סגנונו וחשיבתו. קיפריאנוס תיאר את המרה והטבילה שלו במילים הבאות:

בחירה שנויה במחלוקת לבישוף של קרתגו
זמן לא רב לאחר טבילתו הוסמך לדיאקון וזמן קצר לאחר מכן לכומר. מתישהו בין יולי 248 לאפריל 249, הוא נבחר לבישוף קרתגו, בחירה פופולרית בקרב העניים שזכרו את חסותו כבן מעמד הפרשים מיטיב. עם זאת, עלייתו המהירה בסולם הכהונה לא זכתה לאישורם של בכירי הכמורה בקרתגו, התנגדות שלא נעלמה במהלך כהונתו כבישוף.

זמן לא רב לאחר מכן, הקהילה כולה הועמדה למבחן בלתי רצוי. נוצרים בצפון אפריקה לא סבלו מרדיפות במשך שנים רבות; הכנסייה הייתה בטוחה ונרפית. בתחילת שנת 250 החלה . הקיסר דקיוס הוציא צו, שהטקסט שלו אבד, שבו הורה להקריב קורבנות לאלים ברחבי האימפריה הרומית. יהודים קיבלו פטור ספציפי מדרישה זו. קיפריאנוס בחר להסתתר, במקום להתמודד עם האפשרות שיוצא להורג. בעוד שכמה אנשי דת ראו בהחלטה זו סימן לפחדנות, קיפריאנוס הגן על עצמו באומרו שהוא ברח כדי לא להשאיר את המאמינים ללא רועה במהלך הרדיפה וכי החלטתו להמשיך להנהיג אותם, אם כי מרחוק, הייתה בהתאם לרצון האלוהי. יתר על כן, הוא הצביע על מעשי השליחים וישו עצמו: "ולכן ציווה אלוהים אותנו ברדיפה להסתלק ולברוח, ושניהם לימדו כי צריך לעשות זאת, והוא עצמו עשה זאת. כי כמו שניתן הכתר במחילה על כבוד אלוהים, ואי אפשר לקבלו אלא אם תבוא השעה לקבלו, מי שמציית למשיח מסתלק לזמן מה אינו מתכחש לאמונתו, אלא מחכה לזמן...".

מחלוקת בנושא המומרים
הרדיפה הייתה קשה במיוחד בקרתגו, לפי מקורות הכנסייה. נוצרים רבים התכחשו לדתם ולאחר מכן כונו "" (אלו שנפלו). הרוב קיבלו הצהרות חתומות (libelli) המאשרות שהקריבו קורבנות לאלים הרומיים כדי להימנע מרדיפות או החרמת רכוש. בחלק מהמקרים הנוצרים באמת הקריבו קורבנות, בין אם בעינויים ובין אם בדרך אחרת. קיפריאנוס הגדיר אותם פחדנים במיוחד ודרש מהם ומשאר הלאפסי לעבור חזרה בתשובה פומבית לפני שיתקבלו מחדש לכנסייה.

עם זאת, בהיעדרו של קיפריאנוס, חלק מהכמרים התעלמו מרצונותיו בכך שהחזירו את הלאפסי לקהילה עם מעט או ללא תשובה פומבית. חלק מהלאפסי הציגו מסמך חתום שני שהתיימר לשאת את חתימתו של קדוש מעונה או מוודה כלשהו, שלפי ההערכה הייתה לו היוקרה הרוחנית לאשר מחדש נוצרים בודדים. מערכת זו לא הייתה מוגבלת לקרתגו, אלא פעלה בחזית רחבה יותר, בשל אופייה הכריזמטי, היא היוותה בבירור אתגר לסמכות המוסדית בכנסייה, במיוחד לזו של הבישוף. מאות או אפילו אלפי לאפסים התקבלו מחדש בדרך זו בניגוד לרצונם המפורש של קיפריאנוס ורוב אנשי הכמורה הקרתגיים, שהתעקשו על חזרה בתשובה רצינית.

לאחר מכן פרץ קרע בקרתגו, כאשר המפלגה הלקסיסטית, בראשות בעיקר הכוהנים שהתנגדו לבחירתו של קיפריאנוס, ניסתה לחסום צעדים שננקטו על ידו במהלך תקופת היעדרותו. לאחר ארבעה עשר חודשים, חזר קיפריאנוס לדיוקסיה ובמכתבים שהופנו לבישופים צפון אפריקאים האחרים הגן על כך שעזב את תפקידו. לאחר שהוציא מסה, "De lapsis" (על הנופלים), הוא כינס מועצה של בישופים צפון אפריקאים בקרתגו כדי לשקול את הטיפול בלאפסי, ואת הפילוג לכאורה של פליקיסימוס (Felicissimus; 251). קיפריאנוס נקט במסלול ביניים בין חסידיו של נובאטוס מקרתגו, שהיו בעד קבלת פני כולם בתשובה מועטה או ללא תשובה, לבין , שלא לאפשר לאף אחד מאלה שהמירו דתם להתפייס. המועצה בעיקר צידדה בקיפריאנוס וגינתה את פליקיסימוס לאף על פי ששום פעולות שנקטה אותה מועצה לא שרדו.

הפילוג נמשך כאשר הלקסיסטים בחרו באחד פורטונטוס (Fortunatus) לבישוף מתחרה לקיפריאנוס. במקביל, המפלגה הקפדנית ברומא, שסירבה לפיוס עם כל אחד מהלאפסי, בחרה בנובטיאנוס לבישוף של רומא כמתחרה לאפיפיור קורנליוס. ה גם הבטיחו את בחירתו של אחד בשם מקסימוס (Maximus) לבישוף מתחרה משלהם בקרתגו. כעת מצא את עצמו קיפריאנוס תקוע בין לקסיסטים לקפדנים, אך הקיטוב הדגיש את העמדה הנחרצת אך המתונה שאימץ קיפריאנוס וחיזק את השפעתו על ידי שחיקה של מספר מתנגדיו. יתרה מכך, מסירותו בזמן מגפה גדולה ורעב זכתה לתמיכה עממית נוספת.

קיפריאנוס ניחם את אחיו על ידי כתיבת ה-De mortalitate ("על בני תמותה") שלו וב-De eleemosynis ("על הצדקה") שלו קרא להם לצדקה פעילה כלפי העניים ונתן דוגמה אישית. הוא הגן על הנצרות והנוצרים ב-apologia Ad Demetrianum ("התנצלות לדמטריאנוס"), נגד דמטריוס (Demetrius), והעלה טענות שכנגד לטענות פגאניות שהנוצרים הם הגורם לאסונות הציבוריים.

רדיפות בתקופת הקיסר ולריאנוס
שמאל|ממוזער|250px|שרידיו של קיפריאנוס ב
בשלהי שנת 256 פרצה רדיפה חדשה של הנוצרים תחת הקיסר ולריאנוס, והאפיפיור סיקסטוס השני הוצא להורג ברומא.

באפריקה הכין קיפריאנוס את עמו לצו הרדיפה הצפוי על ידי De exhortatione martyrii ("על תוכחת קדושים מעונים") שלו ונתן דוגמה כשהובא בפני הפרוקונסול הרומי  (30 באוגוסט 257). הוא סירב להקריב קורבנות לאלים הפגאנים והכריז בתקיפות על אמונתו בישו כמשיח.

הפרוקונסול גירש אותו לקורוביס, כיום  בתוניסיה, שם, ניחם כמיטב יכולתו את עדרו ואת הכוהנים שגורשו. בחזון, הוא האמין שהוא ראה את גורלו המתקרב. כשחלפה שנה, הוא נקרא חזרה לקרתגו והוחזק כמעט כאסיר בווילה שלו בציפייה לצעדים חמורים לאחר שהגיע צו קיסרי חדש ומחמיר יותר, שסופרים נוצרים טענו לאחר מכן שדרש להוציא להורג את כל אנשי הדת הנוצרים.

ב-13 בספטמבר 258 נכלא קיפריאנוס בהוראת הפרוקונסול החדש, גלריוס מקסימוס (Galerius Maximus). החקירה הפומבית של קיפריאנוס על ידי גלריוס מקסימוס, ב-14 בספטמבר 258, נשמרה:

ההוצאה להורג בוצעה מיד במקום פתוח ליד העיר. המון עצום עקב אחרי קיפריאנוס בדרכו האחרונה. הוא הסיר את בגדיו ללא סיוע, כרע ברך והתפלל. לאחר שכיסה את עיניו, הוא נערף בחרב. הגופה נקברה על ידי נוצרים בסמוך למקום ההוצאה להורג.

מות הקדושים של קיפריאנוס גרר מות הקדושים של שמונה מתלמידיו בקרתגו.

פונטיוס  (המאה ה-3) כתב ביוגרפיה על חייו של קיפריאנוס.

כתביו
יצירותיו של קיפריאנוס נערכו בכרכים 3 ו-4 של ה. הוא לא היה תאולוג עיוני, כתביו היו קשורים תמיד לשירותו כראש הקהילה. היצירה המרכזית הראשונה הייתה מונולוג עם חבר בשם Ad Donatum (אל דונאטוס), תוך תיאור המרת הדת שלו, השחיתות של השלטון הרומי ומחזות הגלדיאטורים, והצביע על התפילה כ"מפלט היחיד של הנוצרי". עבודה כתובה מוקדמת נוספת הייתה ה-Testimonia ad Quirinum ("עדות לקירינוס"). במהלך גלותו מקרתגו כתב קיפריאנוס את המסה המפורסמת ביותר שלו, De Ecclesiae Catholicae Unitate ("על אחדות הכנסייה הקתולית") וכשחזר לדיוקסיה שלו, הוציא את De Lapsis ("על הנופלים"). עבודה חשובה נוספת היא "מסה על תפילת האדון". אין ספק שרק חלק מתפוקתו הכתובה שרד, והדבר חל במיוחד על התכתבויותיו, שמתוכם נותרו כשישים מכתבים, בנוסף לחלק מהמכתבים שקיבל.

לעיתים טועים בין קיפריאנוס מקרתגו לבין , לכאורה קוסם לפני המרתו. מספר גרימוארים (ספרי כשפים), כגון Libellus Magicus ("ספר הקסמים"), מיוחסים אפוא בטעות לקיפריאנוס מקרתגו.

תאולוגיה
סקרמנטים
קיפריאנוס האמין בטבילת תינוקות ובאוכריסטיה לתינוקות. אולם קיפריאנוס דיבר נגד היעילות של הטבילה שנעשתה על ידי כופרים והתעקש על הטבלתם מחדש, והוא האמין שלא ניתן לקדש את האוכריסטיה כראוי מחוץ לכנסייה.

קיפריאנוס היה מראשוני אבות הכנסייה שהביעו בצורה ברורה וחד משמעית את דוקטרינת התחדשות הטבילה ("הרעיון שהישועה מתרחשת בטבילת מים ובאמצעות טבילה מנוהלת כהלכה"): "בעוד הוא ייחס את כל האנרגיה ההצלה לחסדי האל, הוא ראה ב'אגן הטבילה חיסכון במים' הכלי של אלוהים שגורם לאדם 'להיוולד מחדש', לקבל חיים חדשים ולדחות את מה שהיה קודם. 'מי הלידה החדש' החיו אותו לחיים חדשים על ידי רוח של קדושה הפועלת דרכו".

הכנסייה
קיפריאנוס האמין שניתן להתקבל מחדש לכנסייה לאחר החזרה בתשובה והוא התנגד ל.

קיפריאנוס האמין שכל בישוף תופס את כסאו של פטרוס, אך הבישוף של בישופות פטרוס (רומא) הוא היורש הישיר של פטרוס. קיפריאנוס האמין שכל השליחים שווים ושכל הבישופים הלכו היוו המשך רציף של השליחים.

נושאים אחרים
קיפריאנוס היה . אוגוסטינוס טען כי קיפריאנוס לימד את . קיפריאנוס טען שכל יום בספר בראשית מורכב מ-1000 שנים.

פולחן קדושים
כנסיות הוקמו מעל קברו ומעל מקום מותו. אולם במאות מאוחרות יותר, הכנסיות הללו נהרסו על ידי הוונדלים. קבריהם של קדושים כמו קיפריאנוס ומרטין מטור נחשבו כ"נקודות מגע בין שמים וארץ", והם הפכו למרכזים של קהילות עירוניות נוצריות חדשות ומוגדרות מחדש. דרשה ששרדה של אוגוסטינוס ביום חגו של קיפריאנוס מעידה על כך שהפולחן שלו היה נפוץ למדי ברחבי אפריקה עד המאה הרביעית.

טוענים שקרל הגדול העביר את עצמותיו של קיפריאנוס לצרפת; וליון, ארל, ונציה, קומפיין ורונאי בפלנדריה, כולן טענו שיש ברשותם חלק משרידיו של המרטיר.

הכנסייה הקתולית חוגגת את יום החג שלו יחד עם זה של חברו הטוב האפיפיור קורנליוס הקדוש ב-16 בספטמבר, ובימי הביניים הקתולים נהגו להתפלל תפילה מיוחדת ביום מותו, 14 בספטמבר. הכנסייה האורתודוקסית המזרחית מנציחה אותו ב-31 באוגוסט. הלותרנים מנציחים אותו כעת ב-16 בספטמבר, בעוד שהאנגליקנים חוגגים את חגו בדרך כלל ב-13 בספטמבר (למשל הכנסייה האנגליקנית של אוסטרליה) או ב-15 בספטמבר.

קישורים חיצוניים



Pontius the Deacon (Pontius Diaconis), "The Life and Passion of Cyprian, Bishop and Martyr"
"The Plague of AD 251"
Works by Cyprian at the IntraText Digital Library, with concordance and frequency lists
Acta proconsularia S. Cypriani
Multilanguage Opera Omnia
Pope, Charles. "The Life of Saint Cyprian of Carthage"
 Saints and Witchcraft: The Patron Saints of Witches

הערות שוליים

קטגוריה:מרטירים
קטגוריה:אבות הכנסייה
קטגוריה:פגנים שהתנצרו
קטגוריה:ילידי 210
קטגוריה:נפטרים ב-258