מונטונרוס

ממוזער|דגל המונטונרוס
מונטונרוס (בספרדית: Movimiento Peronista Montonero, בראשי תיבות: MPM) היה ארגון גרילה פרוניסטי שמאלי ארגנטינאי, שהיה פעיל לאורך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. השם הוא רמז למיליציות הפרשים מהמאה ה-19 בשם מונטונריאס (Montoneras), שלחמו עבור המפלגה הפדרליסטית במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה.

הארגון צמח במשך שנות המשטר הצבאי, שכינה את עצמו "המהפכה הארגנטינאית" (Revolución Argentina). משטר זה עלה בהפיכה צבאית ביוני 1966. החונטה שעלתה לשלטון אסרה על פעילותן של כל המפלגות הפוליטיות ומנעה את שובו של חואן פרון שהיה בגולה. כתגובה לשלטונה של החונטה ולמשטרים צבאיים בארצות אחרות בדרום אמריקה צצו ארגוני גרילה ו"תנועות שחרור", כפי שהגדירו את עצמן, בארגנטינה ובמדינות אחרות באמריקה הלטינית, רובן בהשפעת המהפכה הקובנית. מונטונרוס הכריז כי מטרתם היא להילחם כנגד הדיקטטורה השלטת, להשיג את חזרת חואן פרון למדינה, לקרוא לבחירות חופשיות ללא איסורים, ולהקים משטר סוציאליסטי לאומי, שישלב את עקרונות הסוציאליזם עם התרבות הארגנטינאית. בעיני מונטנרוס היוו מטרותיהם אבולוציה טבעית של הפרוניזם.

מונטונרוס היה הגרעין החמוש של קבוצה של ארגונים חברתיים לא צבאיים ("חזיתות המוניות"), שנודעו בשם "המגמות המהפכניות של הפרוניזם" (Tendencia Revolucionaria del Peronismo), או בפשטות "המגמה". ארגונים אלה כללו את הנוער האוניברסיטאי הפרוניסטי (Juventud Universitaria Peronista, JUP) , הנוער הפרוניסטי (Juventud Peronista Regionales, JP) , הנוער העובד הפרוניסטי (Juventud Trabajadora Peronista, JTP) , איגוד תלמידי התיכון (Unión de Estudiantes Secundarios, UES)  וארגונים נוספים. ב-1972 התמזג המונטונרוס עם ארגון חסרי החולצות (דסקמיסאדוס) וב-1973 עם ארגון הכוחות המזוינים המהפכניים (Fuerzas Armadas Revolucionarias, FAR) , איתם פעל במשותף. פעולותיהם תרמו לכך שהדיקטטורה הצבאית קראה לבחירות חופשיות ב-1973. בבחירות זכתה חזית השחרור החוסטיססיאלית (Frente Justicialista de Liberación, FREJULI) , חזית רב-מפלגתית שבה היו הארגונים הללו שותפים. החזית הציבה כמועמד לנשיאות את הקטור חוסה קמפורה, איש התנועה הפרוניסטית שהיה קרוב למונטונרוס. ממשלת קמפורה ויחסיה עם מונטונרוס היו נתונים ללחצים כבדים מההתחלה, מצד גורמי ימין, הלשכה האנטי-קומוניסטית האיטלקית פרופגנדה דואה וה-CIA, ורק 49 ימים לאחר מכן נאלצה להתפטר, בעקבות טבח אזייזה.

החל מהתפטרותו של הקטור קמפורה מהנשיאות ב-12 ביולי 1973 החל מונטונרוס לאבד כוח ולהיות מבודד בהדרגה. חואן פרון שב מגלותו ב-20 ביוני 1973, ועם הגעתו התרחש טבח אזייזה, התנגשות אלימה בין הפלגים השונים של התנועה הפרוניסטית. אירוע זה סימן את הפיצול הסופי בין הפרוניזם השמאלי והימני, ובעקבותיו גירש הנשיא את המונטונרוס משורות המפלגה החוסטיסיאליסטית, מפלגת השלטון הפרוניסטית, במאי 1974. איבוד כוחו של המונטונרוס החמיר לאחר רצח מנהיג האיגודים המקצועיים חוסה איגנסיו רוצ'י  ב-25 בספטמבר 1973, שיוחס לארגון, ובעיקר לאחר מותו של פרון, ב-1 ביולי 1974. אשתו השלישית של פרון, איסבל, החלה להוביל מדיניות של טרור מדינתי, שהופעל על ידי הארגון הפרא-משטרתי הימני הברית האנטי-קומוניסטית הארגנטינאית (טריפל A, AAA, Alianza Anticomunista Argentina, האיגוד האנטי-קומוניסטי הארגנטינאי) , בפיקודו של לופז רגה, שהפך ליד ימינה של הנשיאה. חודשיים לאחר מכן החליט המונטונרוס לחזור למחתרת ולחדש את המאבק המזוין. ב-8 בספטמבר 1975 חתמה הנשיאה פרון על צו השמדה האוסר על פעילותם ומגדיר אותם כ"קבוצה חתרנית".

ב-24 במרץ 1976, הופלה ממשלתה של פרון והוקמה דיקטטורה אזרחית-צבאית אנטי-קומוניסטית, שהטילה משטר שיטתי של טרור מדינתי והשמדת מתנגדים. מונטונרוס הקים את מפקדתו במקסיקו ונלחם בדיקטטורה, גרם אבידות קשות לממשלה האזרחית-צבאית וסבל גם הוא מאבידות כבדות, בין היתר מספר רב של פעילים ולוחמים שנעלמו. הארגון שלו התפרק בהדרגה ולמעשה הושמד כליל במהלך המלחמה המלוכלכת.

אידאולוגיה
ממוזער|קאמילו טורס
ממוזער|צ'ה גווארה
מונטונרוס הגדירו עצמם כקבוצה נוצרית, לאומנית וסוציאליסטית, אך ככל שחלף הזמן האפיל היסוד הסוציאליסטי על הנוצרי. על פי הסופר פבלו ג'וסאני, מונטונרוס טענו שדמוקרטיות הן מסכות מורכבות, המסתירות ממשלות פשיסטיות ומעכבות את המאבק המעמדי. מונטנרוס יזמו התקפות כדי לאלץ את הממשלות לוותר על יומרות כאלה ולפעול בגלוי כממשלות פשיסטיות, בציפייה שבתרחיש כזה העם יתמוך אז בלוחמי הגרילה. דוקטרינה זו לא פעלה כמתוכנן: אנשים תיעבו את הדיקטטורות הצבאיות, אך חלקם לא ראו בלוחמי הגרילה את אויבי הדיקטטורות אלא כגורם התורם לדיכוי השלטוני. מאבק המעמדות החזוי מעולם לא התרחש והדיקטטורה הצבאית, שנתמכת על ידי ארצות הברית, דיכאה כל מחלוקת.

הזרמים הפוליטיים העיקריים שעיצבו את המונטונרוס היו תאולוגיית השחרור של השמאל הקיצוני של קמילו טורס רסטרפו, "הסוציאליזם הלאומי הנוצרי" של חואן פרון והגוואריזם  המרקסיסטי-לניניסטי של צ'ה גווארה, יחד עם העיקרון הקתולי של "אפשרות לעניים"  (הגורס את העדפת הטיפול בעניים) והאנטי-אימפריאליזם שהופץ על ידי חואן גרסיה אלאוריו והלאומיות השמאלנית הפרוניסטית שקידם ג'ון וויליאם קוק. המנטור הראשוני של הקבוצה היה הכומר הקתולי קרלוס מוחיקה, שראה בפרוניזם גרסה ארגנטינאית לסוציאליזם קתולי אך דחה את המאבק המזוין והמהפכה וקבע: "אני מוכן להיהרג אבל אני לא מוכן להרוג". גישה זו הובילה צעירים רדיקליים, חברי המונטונרוס, לאמץ את האמונות קיצוניות יותר, של קמילו טורס וגרסיה אלאוריו. טורס טען כי "חובתו של כל קתולי היא להיות מהפכן" וכי "הקתולי שאינו מהפכן חי בחטא מוות". התנועה גם האדירה את אווה פרון וראתה בה את אחד ממקורות ההשראה של התנועה; סיסמת המונטונרוס הייתה "Si Evita viviera, sería Montonera" ("אם אוויטה הייתה בחיים היא הייתה מונטונרה"), משפט שהפך לאחד ממשפטי המפתח הידועים ביותר של הקבוצה. בינואר 1975 קיבל הגוף הרשמי של המונטונרוס את השם "אוויטה מונטונרה".

דמויות נוספות שהמונטונרוס הושפעו מהן כללו את חואן חוסה הרננדס ארגוי , שראה בפרוניזם את "הכלי הלאומי למאבק באימפריאליזם", ההיסטוריון חוסה מריה רוזה  שהגדיר את הפרוניזם כאנטי-אימפריאליזם מהפכני, הקומוניסט הפורש רודולפו פויגרוס  שקידם את ה"מרקסיזם הפרוניסטי", וארתורו ז'ורצ'ה  שייסד את תנועת FORJA  השמאלית הלאומית ב-1935 והפך לפרוניסט בשנות ה-40 של המאה ה-20. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 קיימו ז'אורצ'ה וארגוי דיונים קבועים עם הנהגת המונטונרוס, תוך חידוד האידאולוגיה והרטוריקה שלהם. המונטונרוס הושפעו גם מהפולמוס בין המנטורים הפוליטיים וההשראות שלהם - ב-1969 הביע פרון את התעניינותו ב"נצרות ומהפכה" (Cristianismo y Revolución) של אלאוריו. פרון כתב לאלאוריו מכתב שפורסם מאוחר יותר בכתב העת של האחרון, ובו נאמר: "המהפכה שמתחילה תעמיד בספק לא רק את החברה הקפיטליסטית אלא גם את החברה התעשייתית. חברת הצריכה חייבת למות מוות אלים. החברה המנוכרת חייבת להיעלם מההיסטוריה. אנחנו מנסים עולם חדש ומקורי. הדמיון תפס את השלטון".
ריצ'רד גילספי רואה בקמילו טורס את ההשראה החשובה ביותר של המונטונרוס. על השפעה זו מעיד שמו של ארגון שקדם למונטונרוס, "קומנדו קמילו טורס", שנוצר ב-1967. ארגון זה הגדיר את האידאולוגיה שלו כ" פרוניזם, סוציאליזם, שחרור קתולי ומאבק מזוין" ו"שחרור אמריקה הלטינית והעולם השלישי" למטרתם.

פרוניזם
ג'ון וויליאם קוק  היה האישיות המשפיעה השנייה על המונטונרוס. פרון, בזמן גלותו, כינה אותו "הנציג האישי" שלו, והטיל עליו להוביל את ההתנגדות הפרוניסטית בארגנטינה. קוק בילה מספר שנים בקובה, אימץ את האנטי-אימפריאליזם של פידל קסטרו והפך להוגה הראשי של הפרוניזם המהפכני, תוך תיאור הפרוניזם כ"תנועת שמאל שתוביל מהפכה אנטי-אימפריאליסטית של 'שחרור לאומי' בארגנטינה". בהשראת המהפכה הקובנית הגדיר קוק את הפרוניזם כ"אנטי בירוקרטי, סוציאליסטי, לאומי עמוק, ואח לכל המנוצלים בעולם". פרון אימץ את רעיונותיו של קוק, שיבח את המהפכה הקובנית וערך השוואות בינו לבין קסטרו. אף על פי שצ'ה גווארה הגיע ממשפחה אנטי-פרוניסטית ארגנטינאית, הוא ביקר אצל פרון במדריד והתרשם עמוקות מהמחשבה הפוליטית שלו. גווארה שיבח את הפרוניזם כ"סוציאליזם יליד אמריקה הלטינית שהמהפכה הקובנית יכולה לתמוך בו". פרון אישר ברית פוליטית זו ודרבן את הפרוניסטים השמאלניים. עם מותו של גווארה ב-1967 שיבח אותו פרון כ"אחד משלנו, אולי הטוב ביותר".

קוק ופרון ניסחו את רעיון ה"סוציאליזם הלאומי" שיהפוך לאידאולוגיה המכוננת של המונטונרוס ושל התנועה הפרוניסטית הרחבה יותר. התפיסה התבססה על שילוב של מהפכה חברתית עם שחרור לאומי. קוק כתב: "המאבק לשחרור מתחיל מהגדרת האויב האמיתי, האימפריאליזם, הפועל באמצעות האוליגרכיה והמנגנונים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים העומדים לשירותה... השאלה הלאומית והשאלה החברתית קשורות זו בזו בקשר שלא ניתן לניתוק". קוק התייחס גם למושג החוסטיסיאליזם, עמוד השדרה של האידאולוגיה הפרוניסטית, וטען כי מהותו היא אנטי-אימפריאליזם ומהפכה חברתית. תפיסה זו הושלמה על ידי פרון שהגדיר מחדש את "העמדה השלישית" שלו ב-1972, והבהיר כי אין זו עמדה מרכזית ולא דרך שלישית בין קפיטליזם לקומוניזם, אלא חיבוק פרוניסטי של העולם השלישי, בטענה שהפרוניסטים חייבים ליישר קו "עם תנועות של שחרור לאומי וחברתי". בין תנועות אלה מנה פרון גם את קובה של קסטרו וצ'ילה של סלבדור איינדה. באותה שנה תיארה חזית אוקטובר הפרוניסטית את הפרוניזם כ"ביטוי הלאומי של הסוציאליזם, במידה שהוא מייצג, מבטא ומפתח בפעולה את שאיפות ההמונים העממיים ומעמד הפועלים הארגנטינאי".

המונטונרוס פרסמו את תפיסת עולמם בכתב העת "כריסטיאניסמו אי רבולוסיון" , ובו הצהירו על נאמנותם לחזונו של פרון על "סוציאליזם לאומי נוצרי". הם הציגו את עצמם כ"זרוע החמושה של הפרוניזם", וקבעו: "שמנו לעצמנו את המטרה להקים עם ארגונים אחרים את התנועה החמושה הפרוניסטית, שיחד עם קבוצות חמושות אחרות יפתחו את מלחמת העם לתפיסת השלטון ויישום הסוציאליזם הלאומי שבו יהפכו למציאות שלושת הדגלים שלנו: עצמאות כלכלית, צדק חברתי וריבונות פוליטית." בעיתון הקובני "גרנמא" (Granma ) הרחיבו אנשי הארגון עוד יותר:

יחסים עם חואן פרון
ממוזער|חואן דומינגו פרון, 1946
למונטונרוס הייתה מערכת יחסים מסובכת עם חואן פרון עצמו. בפברואר 1971 שלח פרון מכתב למונטונרוס בו הסכים להצהרתם ש"הדרך היחידה האפשרית של העם לתפוס את השלטון ולייסד משטר של סוציאליזם לאומי היא באמצעות מלחמה מהפכנית טוטאלית, לאומית וממושכת". פרון שיבח את הארגון על התאמת הדוקטרינה הפרוניסטית לתנאים הקשים שיצרה הדיקטטורה הצבאית. דברים אלו התפרשו כאישור של פרון למונטונרוס, ועד מהרה הצטרפו לארגון כמה ארגונים פרוניסטים אחרים. כאשר חזר פרון לארגנטינה ביולי 1973 התקבל בברכה על ידי קבוצות גדולות והפגנות שמחות, ודווח כי מונטונרוס "מנצח את הרחוב". קריאות כמו "יחי המונטונרוס שהרגו את ארמבורו" היו סיסמאות פרוניסטים פופולריות. עם זאת, חזרתו של פרון סימנה סכסוך הולך וגובר בין אגפים פרוניסטיים שונים, שהיו נחושים להשיג עליונות בתנועה. לפי הביוגרף של פרון, ג'יל הדג'ס, פרון נבהל מהעובדה שחזרתו לא הפחיתה את האלימות הפוליטית בארגנטינה אלא זימנה עימותים נוספים בין האגף השמאלי והימני של תנועתו. פרון גם האמין שכמה קבוצות גרילה וימין לא תמכו בו באמת, אלא תכננו התנקשות בו.

בספטמבר 1973 ניסה פרון לשמור על אחדות בתנועתו ונפגש עם מנהיגי המונטונרוס וה-FAR. עם זאת, פרון אמר שליבו נשבר כאשר נודע לו על ההתנקשות במנהיג האיגודים המקצועיים, חוסה איגנסיו רוצ'י, שעליו קיבלו המונטונרוס אחריות. זו הייתה הפעם הראשונה שבה בכה פרון בפומבי. פרון נכנס למצב של דיכאון, והכריז: "הם הרגו את הבן שלי. הם חתכו לי את הרגליים." מותו של רוצ'י גרם לפרון לקרר את יחסיו עם המונטונרוס, התקררות שהגיעה לשיאה בדרישה של פרון לגרש את המונטונרוס מהתנועה החוסטיסיאליסטית במאי 1974, דבר שפגע בשמאל הפרוניסטי. למרות זאת, מונטונרוס מעולם לא נטש את פרון והאדיר אותו לאחר מותו. נאומו הגדול האחרון מ-12 ביוני 1974, שבו גינה פרון "מזימה אימפריאליסטית", התפרש כהוכחה לכך שפרון "לוקח במידה רבה את האוריינטציות ורבות מהביקורות שניסחנו" על ידי המונטונרוס. רונאלדו מונק טוען שפרון לא רצה לנטוש את מונטונרוס ונאומו ביוני נועד להחזיר את אמונם לאחר העימות באחד במאי. מונטונרוס שיבח את פרון על שהבין את "טעות האחד במאי" זמן קצר לפני מותו, והמשיך לזהות אותו כמנטור שלהם. עם זאת, כמה שבועות לאחר מותו של פרון, ב-6 בספטמבר 1974, ירדו המונטונרוס למחתרת. הם ארגנו התנגדות נגד המשטר של איזבל פרון מכיוון שממשלתה נשלטה על ידי דמויות ימין שביקשו לרכז את שליטתם בתנועה ויזמו מאבקים נגד פלגים פרוניסטים אחרים.

לאחר מותו של פרון, הכריז המונטונרוס מלחמה על ממשלתה של איזבל פרון, גינה אותה כ"לא פופולרית ולא פרוניסטית" והשווה אותה לדיקטטורה הצבאית ששלטה בארגנטינה לפני מרץ 1973. מונטונרוס הציגו את עצמם כיורשי התוכנית המקורית של פרון, ראו בה חלק מהותי מהשקפת השמאל הקיצוני שלהם וטענו ששיקומה נחוץ לשחרור הלאומי של ארגנטינה. הם המשיכו להכריז על שחרור לאומי ובניית הסוציאליזם כמטרותיהם העיקריות, שאותן הגדירו כשחרור משליטה אימפריאליסטית ודיכוי הבעלות הפרטית על אמצעי הייצור ועל כלכלה מתוכננת "בהתאם לפרטיות של המבנה היצרני הלאומי". המונטונרוס שיבח את הפרוניזם כ"ניסיון העיקרי, העשיר והמוכלל ביותר של מעמד הפועלים והמגזרים הלאומיים בארגנטינה להשגת המטרה של שחרור לאומי וחברתי", וכינה את האידאולוגיה שלהם "פרוניזם אותנטי" מאז ספטמבר 1974. הארגון גם הדגיש כי זה אינו נוטש את התנועה החוסטיסיאליסטית אלא מציע את בנייתה מחדש, מכיוון שהיא מוצאת צורך להדיח "גורמים ריאקציוניים" שחדרו לפרוניזם. ממשלתה החדשה של איזבל פרון תוארה לא רק כלא פרוניסטית, אלא גם "אנטי-פרוניסטית, אנטי-פופולרית, מדכאת ופרו-מונופולית". מונטונרוס הכפיל את האדרתה של אווה פרון והוסיף את הארגון של "המיליציות הפרוניסטיות שאוויטה דמיינה, כך שכל האנשים יוכלו להשתתף באופן פעיל בכל צורות העימות" למטרותיהם.

רקע היסטורי
המהפכה הקובנית, שהתרחשה בין השנים 1958–1959, השפיעה רבות על תנועות חברתיות ועממיות באמריקה הלטינית, בעיקר על ידי הפצת הרעיון שמלחמת גרילה יכולה להיות אסטרטגיה מוצלחת להפלת דיקטטורות שנשלטות על ידי אוליגרכיות מקומיות וחברות זרות הנתמכות על ידי ארצות הברית. מאבק זה הניע את ארגון הגרילה ניאנקאוואסו (Ñancahuazú), בהנהגתו של צ'ה גווארה בבוליביה, הטופאמארוס באורוגוואי, החזית הסנדיניסטית בניקרגואה, תנועת השמאל המהפכני (MIR) בצ'ילה, צבא הגרילה של העניים (EGP) בגואטמלה, כוחות השחרור העממיים של פאראבונדו מארטי (FPL) באל-סלבדור, האוואנגארד החמוש המהפכני של פלמארס בברזיל, ועוד. המהפכה הקובנית זרעה גם את הזרעים למונטונורוס, בבוא הזמן.

בארגנטינה עלה חואן פרון לשלטון ב-1946. הוא הוביל גישה שלטונית שכונתה פרוניזם, גישה פופוליסטית לה התנגד הממסד השמרני, שבו תמך הצבא. פרון הודח מתפקידו בהפיכה צבאית ב־1955. ההפיכה, שכונתה "המהפכה המשחררת" (Revolución Libertadora)  פתחה תקופה של קרוב לשני עשורים של חוסר יציבות שלטונית, שבהם ניסה הצבא לדכא את הפרוניזם ואת איגודי העובדים. ההתנגדות הפרוניסטית ל"מהפכה המשחררת" הייתה אחד משורשיו המוקדמים של המונטונרוס.

במקביל להפיכה בארגנטינה אירעו עוד הפיכות בדרום אמריקה. בשנת 1968 התרחשה מהפכה צבאית בפרו בהנהגת הגנרל חואן ולאסקו אלוורדו, ומהפכה צבאית בפנמה, בהנהגת הגנרל עומר טוריחוס, בעוד הניצחון האלקטורלי של סלבדור איינדה בצ'ילה בשנת 1970 פתח ניסיון חדשני ליישם "דרך דמוקרטית לסוציאליזם". תנועות אלו אימצו זהויות לאומיות, הגדירו את עצמן כ"אנטי-אימפריאליסטיות" והביעו עצמן באופן כללי בשנות ה-60 וה-70 בקטגוריה הפוליטית של "שחרור" או באופן ספציפי יותר, "שחרור לאומי".

הרדיפה וההדרה של הפרוניזם מהחיים הפוליטיים בארגנטינה בין השנים 1955 ל-1973 התרחשו במקביל לתהליכים היסטוריים בינלאומיים אחרים. המלחמה הקרה הובילה את ארצות הברית לנהל באמריקה הלטינית תפיסה שכונתה "דוקטרינת הביטחון הלאומי", שבמסגרתה הוקמו במדינות השונות  דיקטטורות צבאיות שהפעילו שיטות דיכוי שהיו מבוססות על טרור מדינתי, במטרה להשמיד תנועות לאומיות וקבוצות שמאל שהואשמו כ"סוכני חדירה מרקסיסטית". מושג זה תפס מקום מרכזי בסכסוכים הפוליטיים שהתרחשו במהלך התקופה הנקראת "הפרוניזם השלישי", שהייתה תקופת נשיאותו השלישית של חואן פרון, של קודמו, הקטור קמפורה ושל יורשתו, איזבל פרון, בין 25 במאי 1973 ל-24 במרץ 1976. מוקדה של דוקטרינת הביטחון הלאומי היה בית הספר של האמריקות, שפעל מבסיס אמריקאי ליד תעלת פנמה. האביב של פראג, בשנת 1968, ודיכויו על ידי ברית המועצות, חיזקו את העמדה הפרוניסטית שמיקמה את ארגנטינה בגוש המדינות הבלתי-מזדהות.

בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים התרחשו תמורות גדולות בנצרות ובמיוחד בנצרות הקתולית, שבאו לידי ביטוי מרבי בוועידת הוותיקן השנייה שהתנהלה בשנים 1962–1965. באמריקה הלטינית עלתה במיוחד תאולוגיית השחרור, המדגישה את שחרור המדוכאים וקוראת לנוצרים לבחור בצד של העניים. הענף של תאולוגיית השחרור ששלט בארגנטינה היה תאולוגיית העם, שהייתה קשורה יותר לניסיון הפרוניסטי. בנוסף לכל אלה, בשנות ה-60 וה-70, צעירים הפכו לקטגוריה חברתית עצמאית בזכות אקטיביזם נוער וסטודנטים בולט שיצר שינויים תרבותיים ופוליטיים חזקים שנבעו מהתעמתות אתית עם הערכים של "הבוגרים" שנשפטו על צביעותם, מהמהפכה המינית, משירי מחאה ורוק, התנועה נגד מלחמת וייטנאם בארצות הברית, טבח טלטלולקו במקסיקו ב-1968 ואירועי מאי 1968 בצרפת.

במחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה ארגנטינה במתח פוליטי גדל והולך, בין התנועה הפרוניסטית לצבא ארגנטינה, וגם בתוך התנועה הפרוניסטית בין הפלגים השונים מימין ושמאל.

ההתנגדות למהפכה הארגנטינאית
ממוזער|גנרל חואן קרלוס אונגאנייה
ב-28 ביוני 1966 התרחשה הפיכה צבאית שתפסה את השלטון. הממשל הצבאי הדיקטטורי כינה את עצמו "המהפכה הארגנטינאית" ועורר התנגדות רחבה בארגנטינה, שבאה לידי ביטוי בהתקוממויות נרחבות ובפעולות של ארגוני גרילה. המהפכה הארגנטינאית הובלה בתחילה על ידי הגנרל חואן קרלוס אונגאנייה, ופקודתו הראשונה הייתה פירוק המפלגות הפוליטיות. עם ביטול שלטון החוק וחסימת הפעילות הפוליטית הפך הערוץ החתרני לערוץ היחיד לביטוי.

לפני 1966 ואחרי ההפיכה של 1955 הוקמו כמה ארגוני גרילה שפעילותם הייתה זמנית, כמו האוטורונקוס (Uturuncos) , חזית השחרור הארגנטינאית (FAL)  וצבא הגרילה העממי . רק עם עליית הדיקטטורה של אונגניה החלו ארגוני הגרילה להפוך לארגונים יציבים ובעלי קיום מתמשך, המבצעים פיגועים גדולים וכן חטיפות והוצאות להורג של אנשים שהואשמו בשיתוף פעולה עם הדיקטטורה. בשנת 1968 הופיעו הכוחות המזוינים המהפכניים (FAP) , ארגון גרילה שפעל במחוז טוקומאן ולמעשה הגיע לשליטה מסוימת באזור.

במהלך שנת 1969 אירעו בארגנטינה שורה של הפגנות ושביתות, שנמשכו החל מינואר ועד ספטמבר במוקדים שונים, בכל פעם לאורך שבועות ואף חודשים. באירועים אלו השתתפו באופן פעיל תנועות הסטודנטים והאיגודים המקצועיים. באותה שנה החל ארגון הגרילה הכוחות המזוינים המהפכניים (Fuerzas Armadas Revolucionarias, FAR) לפעול. אחת הפעולות הראשונות של הארגון הייתה הצתת שלושה עשר סופרמרקטים של רשת מינימקס, שהייתה בבעלות משפחת רוקפלר, ב-26 ביוני, כמחאה נגד ביקורו של נלסון רוקפלר. ארבעה ימים לאחר מכן נרצח אוגוסטו טימוטיאו ונדור , מנהיג האיגוד המקצועי הארגנטינאי הבכיר באותה תקופה. ונדור נרצח על ידי ארגון הגרילה הצבא המהפכני הלאומי (Ejército Nacional Revolucionario, ENR) , שהואשם במשא ומתן עם הדיקטטורה הצבאית ובבגידה בפרוניזם, בשל ניסיונו לקדם מדיניות של "פרוניזם ללא פרון"; חברי ENR יצטרפו מאוחר יותר למונטונרוס.

הופעת המונטונרוס
מונטונרוס הוקם לבסוף בחודשים הראשונים של 1970, על ידי איחוד של כמה קבוצות פרוניסטיות חמושות, עם שורשים קתוליים:
 קומנדו קמילו טורס, ארגון שהוקם ב־1967; לקבוצה זו היו שתי יחידות, האחת בבואנוס איירס והשניה בקורדובה;
 קבוצת סבינו, על שם מייסדה, חוסה סבינו נבארו, שהוקמה בינואר 1969;
 קבוצת רקונקיסטה, שבסיסה היה בעיר רקונקיסטה ופעלה בעיקר בצפון מחוז סנטה פה, ובמידה פחותה במחוזות טוקומאן וסלטה;
 קבוצת סנטה פה;
 קבוצת קורדובה.
כבר מתחילת דרכו היו במונטונרוס מספר לא מבוטל של נשות גרילה, דבר שלא היה מובן מאליו בקבוצות גרילה קודמות. להקמת המונטונרוס קדמו פעולות לאיסוף כלי נשק, תחמושת וציוד שנערכו בשנים 1968 - 1969.

ארגוני גרילה אחרים בעולם באותה תקופה פעלו בשני ראשים: ארגון צבאי וארגון פוליטי. כך למשל פעל ארגון הצבא האירי הרפובליקני הזמני, שבו הייתה זרוע פוליטית שנודעה בשין פיין וזרוע צבאית; גם בווייטנאם, במהלך המלחמה נגד ארצות הברית, הייתה הפרדה בין המפלגה הפוליטית לארגון הצבאי. מונטונרוס, לעומת זאת, הוקם כארגון פוליטי-צבאי, מכיוון שכוונתו הייתה להיחשב כאחד הארגונים הקיימים בתוך התנועה הפרוניסטית, שהייתה תנועה הטרוגנית שכללה זרמים שונים ומגוונים.

פעולתם הראשונה של המונטונרוס הייתה חטיפתו ורציחתו של פדרו אוגניו ארמבורו , שהיה הדיקטטור של ארגנטינה בין 13 בנובמבר 1955 עד 1 במאי 1958. ארמבורו היה דמות מפתח בהפיכה הצבאית שהדיחה את חואן פרון וכונתה על ידי מארגניה "ההפיכה המשחררת", והיה שותף לפגיעה בפעילים פרוניסטיים. ארמבורו נחטף מביתו על ידי שני פעילים של המונטונרוס, הועמד למשפט דמה של התנועה והוצא להורd.

חטיפתו והריגתו של ארמבורו הקנו למונטונרוס הכרה ברחבי המדינה. הארגון המשיך לבצע פעולות מזוינות, ובהן תקיפת תחנת המשטרה בויז'ה קרלוס פאס, גניבת נשק ממטווח הירי בקורדובה, הנחת פצצות באתרים שנראו לארגון כסמלים של "אימפריאליזם" ומתנגדי פרון, כמו גם פירוק שוטרים מנשקם. פעולות אלו נועדו לבצע סוג של "תעמולה מזוינת", תוך אספקת נשק, כסף, כלי רכב ואלמנטים לוגיסטיים אחרים. כדי לייצר את התעמולה לוו המבצעים בהודעות לעיתונות שבהן לקח הארגון אחריות על הפעולות, שנועדו להפגנת נוכחות יעילה ו"העלאת מודעות" בקרב האוכלוסייה המתנגדת לדיקטטורה הצבאית.

המונטונרוס השתתפו גם בפעולות שנועדו לסייע לפועלים ולפגוע בתאגידים. בנובמבר 1971 השתלט המונטונרוס על מפעל ייצור המכוניות של פיאט בקאסרוס, פרבר של בואנוס איירס, כהזדהות עם פועלי המפעל. הפעילים התיזו בנזין על 38 מכוניות חדשות והציתו אותן. פעילי הארגון תקפו שוטרים, חיילים ואנשי כוחות הביטחון, באמצעות מטעני חבלה ויריות.

פעולות המונטונרוס ממומנו באמצעות כסף שנסחט באמצעות חטיפת אישים בולטים בעולם העסקי ודרישת כופר נפש עבורם. חטיפת אחד ממנהלי אקסון ב־1974 הביאה כופר בסך 14.2 מיליון דולר אמריקאי. מקור נוסף למימון פעולות הארגון היה שוד בנקים. הארגון השתלט על ציוד צבאי באמצעות שוד בסיסים של צבא ארגנטינה.

ב-11 במרץ 1973 נערכו בארגנטינה בחירות כלליות לראשונה מזה עשר שנים. הקטור קמפורה, נאמנו של פרון, נבחר לנשיאות ובכך נפתחה הדרך לשובו של פרון מגלותו בספרד, לאחר שני עשורים. השיבה אירעה ב-20 ביוני. פרון מצא עם שובו מדינה שהייתה שקועה באי סדר כלכלי, חברתי ופוליטי. כאשר נחת פרון בנמל התעופה בבואנוס איירס התקבץ קהל גדול כדי לקבל את פניו. הפרוניזם כלל בתוכו סיעות שמאל וימין, והמתח ביניהן הלך וגדל. במהלך קבלת הפנים החל קרב של ממש בין הסיעות השונות, וצלפים פתחו באש על תומכיו של פרון מן השמאל. האירוע שהתפתח נקרא טבח אזייזה ובמהלכו נרצחו לפחות 13 איש ונפצעו לפחות 365. הירי הביא לקרע בתוך התנועה הפרוניסטית בין שמאל לימין. ראשי האיגודים המקצועיים וחוסה לופז רגה, מקורבו של פרון, פתחו במערכה אלימה כנגד האגף השמאלי במפלגה, בתמיכתו השקטה של פרון עצמו. ביולי 1973 התפטרו הנשיא קמפורה וסגנו ויסנטה סולנו לימה והדרך לבחירה מחדש לנשיאות נפתחה בפני פרון. ב-23 בספטמבר התקיימו הבחירות, בהן זכה פרון ל-62% מקולות הבוחרים. הוא שב לנשיאות עם קואליציה נרחבת שכללה ארגוני עובדים, שהיו במרכז המפה הפוליטית וארגונים פשיסטיים בימין. ארגון הגרילה ERP הודיע שימשיך להיות פעיל צבאית, לעומת המונטונרוס שהודיעו על השעיית פעילותם הצבאית.

1974
ממוזער|איזבל פרון, סביבות 1975
כאמור לעיל, ב-1 במאי 1974 גירש פרון את המונטונרוס מעצרת האחד במאי של המפלגה החוסטיסיאליסטית, לאחר שצעירים מן המונטונרוס קראו קריאות נגד אשתו של פרון, איזבל. למרות עימות זה תמכו המונטונרוס בפרון כאשר איים להתפטר ב-12 ביוני, וקראו להגנת פרון וממשלתו. גם פרון עצמו לא רצה לנטוש את המונטונרוס. בנאום האחרון שנשא, ביוני 1974, גינה את "האוליגרכיה והלחצים שהאימפריאליזם מפעיל על ממשלתו", משפט שנחשב כרמז למניפולציות כנגדו על ידי הימין הפרוניסטי. בתגובה שיבח המונטונרוס את פרון על "שהבין את טעותו באחד במאי", והמשיך לזהות אותו כמנטור שלהם.

פרון מת זמן קצר לאחר מכן, ב-1 ביולי 1974. את מקומו תפסה אשתו השלישית, איזבל פרון. המונטונרוס ירד למחתרת ב-6 בספטמבר 1974, מחשש מפני המשטר החדש, שנשלט על ידי דמויות ימין מתוך התנועה הפרוניסטית. כארגון מחתרתי פעל המונטונרוס נגד משטרה של איזבל פרון, וטען שהוא נושא "החזון המהפכני החברתי של פרוניזם אותנטי".

ב-15 ביולי 1974 התנקש המונטונרוס בחייו של ארתורו מור רויג, שר החוץ לשעבר. ב-17 ביולי רצחו את דייוויד קרייזלבורד, עיתונאי ועורך ראשי של העיתון אל דייה, בפרבר מנואל ב' גונט בבואנוס איירס לאחר חילופי אש עם המשטרה. על מנת לממן את פעילותם חטפו המונטונרוס שני אחים במשפחה שהייתה בעלת השליטה בחברת בונחה ובורן . כ-20 לוחמי גרילה עירוניים, לבושים כשוטרים, ירו למוות בשומר ראש ובנהג והסיטו את התנועה במארב מתוכנן היטב. אוהדים בקרב האוכלוסייה האזרחית סיפקו לפעילי המונטונרוס בתים בטוחים ודרכי מילוט. המונטונרוס דרשו וקיבלו כופר של 60 מיליון דולר במזומן, וכן מזון וביגוד בשווי 1.2 מיליון דולר שיינתנו לעניים.

יחידות צבא ומשטרה ויחידות פארא-צבאיות, שכונו חוליות מוות, החלו לחטוף ולהרוג חברים במונטונרוס ובצבא המהפכה העממית (ERP), כמו גם חברים בקבוצות שמאל מיליטנטיות אחרות. הם הרחיבו את התקפותיהם לכל מי שנחשב לחתרן או תומך של השמאל, כגון סגני הקבוצות או עורכי הדין של הקבוצות הללו.

המונטונרוס וה-ERP תקפו בתורם אישים עסקיים ופוליטיים ברחבי ארגנטינה, ופשטו על בסיסים צבאיים לאיתור נשק וחומרי נפץ. המונטונרוס הרגו בכירים מג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר. ב-16 בספטמבר 1974 התפוצצו כ-40 פצצות שהוטמנו על ידי מונטונרוס ברחבי ארגנטינה. אנשי הארגון תקפו הן חברות זרות וגם טקסי הנצחה לאירועי "המהפכה המשחררת" (Revolucion Libertadora), ההפיכה הצבאית שסיימה את כהונתו הראשונה של חואן פרון כנשיא, ב-16 בספטמבר 1955. לוחמי הגרילה הפרוניסטים גם החזיקו באיומי אקדח שתי רכבות בפרבר של בואנוס איירס ב-16 בספטמבר. המונטונרוס הרתיעו משקיעים זרים באופן ישיר על ידי פיצוץ הבתים של מנהלי החברות. האלימות הייתה נרחבת.

1975
גם בחודשים הבאים נמשכו מעשי האלימות משני הצדדים. חוליות חמושים של מונטונרוס רצחו ביריות מנהלי חברות גדולות, פוליטיקאים, שוטרים ומתנגדים פוליטיים. חוליות של הארגון תקפו גם בסיסי צבא ואנשי צבא, יחד עם ארגוני גרילה אחרים. מונטונרוס פעלו גם עם ארגון הגרילה צבא השחרור העממי (Ejército Revolucionario del Pueblo, בראשי תיבות: ERP) ; ארגון זה פעל באופן נרחב במחוז טוקומאן בצפון ארגנטינה ולחם שם בכוחות צבאיים גדולים. במהלך הקרבות השמידו אנשי הארגון מטוס C-130 הרקולס של הצבא בבסיס הארוויר בטוקומאן. במהלך הקרבות הצליח הממשל לדחוק את אנשי המונטונרוס מהמחוז. באוגוסט 1975 יצאו מאות חמושים לרחובות קורדובה כדי להסיט את תשומת הלב מהפעולות הצבאיות המתנהלות בהרי טוקומאן. הם ירו והרגו חמישה שוטרים לאחר שתקפו את המפקדה שלהם והפציצו את מרכז תקשורת הרדיו של המשטרה. כתוצאה מכך, חטיבת החי"ר המוטסת המובחרת הרביעית, שקיבלה הוראה לסייע לפעולות במחוז טוקומאן, נשמרה בקורדובה למשך שארית השנה.

ב-5 באוקטובר 1975 ביצעו המונטונרוס מבצע מורכב נגד גדוד של חטיבה 5 מצבא ארגנטינה. במהלך המתקפה הסתער כוח מונטונרוס, שמנה על פי הערכות כמה מאות לוחמי גרילה ותומכי מחתרת, על קסרקטין במחוז פורמוסה. ב-5 באוקטובר 1975 חטפו אנשי מונטונרוס מטוס נוסעים אזרחי שהיה בטיסה מבואנוס איירס לכיוון קוריינטס. לוחמי הגרילה הפנו את המטוס לפורמוסה והשתלטו על שדה התעופה שבמחוז ובהמשך, בתמיכת קבוצה מיליטנטית מקומית, תקפו הפולשים קסרקטינים של גדוד חי"ר 29 בירי וברימוני יד. לשני הצדדים נגרמו אבדות רבות. לוחמי המונטונרוס נמלטו למכוניות שהמתינו בכביש מהיר בקרבת מקום. העיתון בולטימור סאן דיווח בפברואר 1976 כי "בהרים מכוסי הג'ונגל של טוקומן... ארגנטינאים נלחמים בארגנטינאים במלחמת אזרחים בסגנון וייטנאם. עד כה, התוצאה מוטלת בספק. אבל אין ספק לגבי חומרת הלחימה, שבה מעורבים כ-2,000 לוחמי גרילה מן השמאל ואולי אפילו 10,000 חיילים."

בזמן שה-ERP נלחם בצבא בטוקומן, המונטונרוס היו פעילים בבואנוס איירס, והתנגשויות עם אנשי כוחות הביטחון נמשכו. בדצמבר 1975 פשטו פעילי המונטונרוס על מפעל חימוש בבירה, ונמלטו עם 250 רובי סער ותת-מקלעים. עד סוף 1975 נהרגו בסך הכל 137 קציני צבא, חיילים ושוטרים וכ-3,000 נפצעו כתוצאה מפעולות הטרור משמאל. העיתונאי האמריקני פול הופל כתב בבוסטון גלוב "למרות שיש חוסר רצון נרחב להשתמש במונח, אי אפשר להתעלם כעת מהעובדה שמלחמת אזרחים פרצה בארגנטינה."

בנוסף לפעולות היבשתיות, מונטונרוס קיבלו השראה מפשיטות הקומנדו הבריטיות והאיטלקיות על אוניות מלחמה במלחמת העולם השנייה. ב-1 בנובמבר 1974 נרצח מפקד המשטרה הפדרלית, אלברטו ויז'אר (Alberto Villar), כאשר פצצה שהוטמנה ביאכטה שלו על ידי מונטונרוס, התפוצצה. ב-22 באוגוסט 1975 נפגעה משחתת הצי הארגנטינאי, סנטיסימה טרינידד (משחתת ארגנטינאית), ממוקש עלוקה שהצמידו אליה אנשי צפרדע מהמונטונרוס. הפיצוץ גרם לנזק ניכר למחשב ולציוד האלקטרוני של הספינה. ב-14 בדצמבר 1975 ניסו אנשי צפרדע מן המונטונרוס לפגוע בדרך דומה במפקד הצי הארגנטינאי, אדמירל אמיליו מסרה. מסרה לא נפגע אך היאכטה שלו נפגעה קשות.

1976
בינואר 1976 העתיק בנו של לוטננט-גנרל בדימוס חוליו אלסגוראי, חואן אלסגאריי מכספת אביו טיוטה של "צו קרב 24 במרץ", ובו פרטי ההפיכה הצבאית המתוכננת, העביר אותה לראש המודיעין של מונטונרוס, רודולפו וולש. זה האחרון הודיע על כך להנהגת ארגון הגרילה. טוראי סרג'יו טרנופולסקי, ששירת בחיל הנחתים הארגנטינאי ב-1976 העביר גם הוא מידע רב ערך לוולש בנוגע לעינויים והרג של לוחמי גרילה שמאלנים המתרחשים בבית הספר למכונאות של הצי, ESMA. טרנופולסקי נחטף בהמשך על ידי כוחות הביטחון, יחד עם אביו, אמו ואחותו, כתגמול על פצצה שהטמין בבית המעצר, שלא הצליחה להתפוצץ. הניצול היחיד מהמעצרים היה אחיו דניאל, שלא היה בבית ביום הפשיטה. שאר בני המשפחה "נעלמו".

ב-2 בפברואר 1976 תקפו כחמישים פעילי מונטונרוס האקדמיה למשטרה חואן ווצ'יץ' בעיר לה פלאטה, אך על ידי צוערי המשטרה. ב-13 בפברואר זכה צבא ארגנטינה להצלחה גדולה כאשר גדוד חיל הרגלים המוטס ה-14 של חטיבת הרגלים המוטסת הרביעית ארב לפלוגת הג'ונגל של מונטונרוס, בה היו 65 פעילים, בפעולה ליד העיירה קאדיל במחוז טוקומאן. גדוד חיל הרגלים המוטס השני של אותה חטיבה הצליח בפעולה דומה כנגד פעילי ארגון ה-ERP, ששאף להצית מחדש את המרד במחוז טוקומאן. בשבוע שקדם להפיכה הצבאית, הרגו בני המונטונרוס 13 שוטרים; הארגון הודיע כי נשבע להרוג לפחות 3,000 שוטרים עד סוף העשור.

לוחמי הגרילה של ה-ERP ורשת התמיכה שלהם ספגו מתקפה קשה באפריל 1976, והמונטונרוס נאלצו לבוא לעזרתם עם כסף, נשק ובתים בטוחים. ב-2 ביולי פוצץ המונטונרוס מטען רב עוצמה בבניין המשטרה הפדרלית הארגנטינאית בבואנוס איירס. בפיצוץ נהרגו 24 בני אדם ונפצעו 66. ב-10 ביולי 1976 נכשל ניסיון של המשטרה לשחרר קצין בכיר בחיל האוויר הארגנטינאי שהוחזק כבן ערובה על ידי המונטונרוס. ב-19 ביולי הרג המונטונרוס את בריגדיר-גנרל קרלוס עומר אקטיס, שמונה לפקח על מונדיאל 1978 בארגנטינה. צבא ארגנטינה העריך ב-1976 כי המונטונרוס מונים 9,191 חברים בהם 991 לוחמי גרילה (391 קצינים ועוד 600 דרגות פעילים), כ-2,700 פעילים שאינם לוחמים אך חמושים, ועוד כ-5,000 תומכים.

ב-19 באוגוסט 1976 נרצח קרלוס ברגומטי, חבר ההנהלה הבכירה של פיאט בקורדובה. ב-2 בספטמבר הרגו לוחמי הגרילה העירוניים את לוטננט-קולונל קרלוס הריברטו אסטודילו, בפרבר של בבואנוס איירס. ב-7 בספטמבר נורה דניאל אנדרס קאש, חבר הנהלת בנקו דה לה נסיון ארגנטינה, בדרכו לעבודה. ב-12 בספטמבר פוצצו המונטונרוס מכונית תופת ליד אוטובוס שהוביל שוטרים ברוסאריו. תשעה שוטרים נהרגו ועמם זוג נשוי; היו לפחות 50 פצועים. ב-17 באוקטובר התפוצץ מטען חבלה בבית קולנוע של מועדון הצבא במרכז העיר בואנוס איירס. בהתפוצצות נהרגו 11 בני אדם וכ-50 קצינים ובני משפחותיהם נפצעו. ב-9 בנובמבר נפצעו 11 שוטרים נפצעו כאשר פצצה שהוטמנה על ידי המונטונרוס במפקדת המשטרה בלה פלאטה התפוצצה במהלך פגישה של מפקדי משטרת בואנוס איירס.

ב-16 בנובמבר 1976 הסתערו כ-40 לוחמי גרילה של המונטונרוס על תחנת המשטרה באראנה, כ-50 ק"מ דרומית לבואנוס איירס. חמישה שוטרים וקצין צבא אחד נפצעו בקרב. ב-15 בדצמבר התפוצצה פצצה נוספת שהוטמנה על ידי מונטונרוס באולם קולנוע של משרד ההגנה. הפצצה הרגה לפחות 14 ופצעה 30 קצינים ובני משפחותיהם. ב-29 בדצמבר ירה המונטונרוס והרג את קולונל פרנסיסקו קסטלנוס ופצע את נהגו, טוראי אלברטו גוטיירס, במרחק של כמה רחובות מביתו של קצין הצבא בפרבר פלורידה בבואנוס איירס. בשנה הקשה ביותר של המרד, 1976, נהרגו 156 קציני צבא, מש"קים, מתגייסים ושוטרים.

עד לעליית המשטר הצבאי במרץ 1976, הוחזקו כחמשת אלפים אסירים בבתי כלא שונים ברחבי ארגנטינה. בסך הכל נעצרו במהלך הדיקטטורה הצבאית כ-12,000 ארגנטינאים. לא ברור כמה מתוכם היו אכן קשורים לתנועות הגרילה. מאוחר יותר הודו המונטונרוס שאיבדו כ-5,000 לוחמים שנהרגו, ו"צבא המהפכה העממית", ERP, הודה באובדן 5,000 לוחמים שלהם.

עליית המשטר הצבאי וסופו של הארגון
ממוזער|גנרל חורחה רפאל וידלה
ב-24 במרץ 1976 הודחה איזבל פרון בהפיכה צבאית, ואת מקומה בהנהגת המדינה תפסה חונטה צבאית בראשות הגנרל חורחה רפאל וידלה. פעולות המונטונרוס נמשכו: ב-4 באפריל 1976 התנקש המונטונרוס במפקד הצי הארגנטינאי ובבכיר חברת קרייזלר, וכן ארב והרג שלושה שוטרים בניידת סיור. ב-26 באפריל 1976 הרגו לוחמי מונטונרוס את קולונל אבל הקטור אליאס קבנגארו מחוץ לביתו במחוז טוקומאן. ב-27 ביוני 1976 תקפו לוחמי מונטונרוס שפעלו בעיר רוסאריו שתי ניידות משטרה, והרגו שלושה שוטרים. בחודשים הבאים המשיך המונטנרוס להתנקש בשוטרים ובבכירי תעשייה שנתפסו כמשתפי פעולה עם השלטון. במהלך שלושת החודשים הראשונים של הממשל הצבאי נהרגו יותר מ-70 שוטרים בהתקפות גרילה של ארגוני שמאל ובמהלך 1977 דווח על 36 שוטרים שנהרגו בבואנוס איירס בלבד בפעולות של ארגוני הגרילה. פעולות המונטונרוס הביאו גם להרג חפים מפשע. כך למשל, ב-1 באוגוסט 1978 הופעלה פצצה רבת עוצמה כנגד אדמירל ארמנדו למברושיני  (ראש המטות המשולבים). הפצצה הופעלה בית דירות בן תשע קומות, הרגה שלושה אזרחים ולכדה עשרות מתחת להריסות. על פי הערכות לא רשמיות, 1,355 בני אדם, כולל שוטרים ואנשי צבא, נרצחו נהרגו על ידי המונטונרוס וארגוני שמאל חמושים אחרים. מפקד המונטונרוס, מריו פירמניך , אמר בראיון בסוף שנת 2000 כי "במדינה שחוותה מלחמת אזרחים, לכולם יש דם על הידיים".

במקביל, הגביר הממשל הצבאי את פעולותיו נגד מונטונרוס. חשודים בחברות בארגון, כמו גם בארגונים אחרים, נחטפו, הוחזקו במרכזי עינויים חשאיים, עונו ו"נעלמו", כלומר הוצאו להורג וגופותיהם הועלמו. הם היו חלק מ-8,000 עד 30,000 בני אדם (לפי הערכות שונות) שנעלמו ונרצחו במהלך הדיקטטורה הצבאית ששלטה בארגנטינה בין השנים 1976 ל-1983. המונטונרוס הודו שכ-5,000 מלוחמיהם נהרגו. הלחץ הצבאי על המונטונרוס הביא לסיום פעילותם עד 1977.

מונטונרוס לאחר 1977
למרות חיסול הארגון, נותרו יחידות שכונו "כוחות מיוחדים" שלחמו עד 1981. המונטונרוס ניסו לשבש את טורניר גביע העולם בכדורגל שהתארח בארגנטינה ב-1978 באמצעות הטמנת פצצות, ניסיונות שנכשלו. בסוף 1979, פתחו המונטונרוס ב"מתקפה נגדית אסטרטגית" בארגנטינה באמצעות כמה מאות מלוחמיהם שניסו לחדור מחו"ל לארגנטינה; חלקם התאמנו במחנות אימונים במזרח התיכון. כוחות הביטחון הרגו יותר ממאה מהמונטונרוס הגולים.

במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 חשף איש החזית הסנדיניסטית, תנועת השמאל המיליטנטי בניקרגואה, כי "כוחות מיוחדים" של מונטונרוס מאמנים אנשי צפרדע סנדיניסטים ומבריחים נשק מעבר למפרץ פונסקה אל בעלת הברית של הסנדיניסטים באל סלוודור, לוחמי הגרילה של תנועת FMLN .

המונטונרוס התארגנו מחדש בקובה ב-1977, לאחר שהארגון למעשה חוסל בארגנטינה. לקובה הועבר גם עיקר הכסף של הקבוצה שנותרה. פעילי הארגון הגולים הרחיבו את הרשתות שלהם כדי להפחית בהדרגה את השפעת הפרוניזם הימני הקיצוני האורתודוקסי על התנועה הפרוניסטית. לפי מונטונרוס ניתן לתקן את הפרוניזם על ידי פשוט "תיקון ההגיון" של איזבל פרון ושל חוסה לופז רגה ועל ידי התחייבות למצע שמרכזו סביב קורפורטיזם של עבודה, סוציאליזם קתולי ואנטי-אימפריאליזם. לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 השתתף המונטונרוס הגולה ב מהפכה בניקרגואה כבעלי בריתה של החזית הסנדיניסטית.

במהלך מלחמת פוקלנד, נגד בריטניה, הגה הצבא הארגנטינאי את מבצע אלחסירס , תוכנית סודית לפגיעה באוניות מלחמה בריטיות העוגנות בגיברלטר על ידי אנשי קומנדו מן המונטונרוס. הצבא קיווה לשכנע כמה מהם לבצע את הפעולה על ידי פנייה לרגש הפטריוטי שלהם. המבצע לא יצא אל הפועל, לאחר שמשטרת ספרד חשדה בפעילים ועצרה אותם מבעוד מועד. תבוסתה של ארגנטינה במלחמה הובילה לנפילת החונטה, ובבחירות הדמוקרטיות שהתקיימו ב־1983 זכה ראול אלפונסין, שהפך לנשיא בדצמבר 1983 בכך תם פרק הדיקטטורה וארגנטינה חזרה למשטר דמוקרטי.

לקריאה נוספת
 Brown, Jonathan C.: A brief history of Argentina . 2nd edition. Facts on File Inc., 2000
 Richard Gillespie: Soldiers of Perón: Argentina's Montoneros ,1982.
 Giussani, Pablo: Montoneros: The Arrogant Armed Forces . Buenos Aires: Sudamericana, 2011
 Donald C. Hodges: Argentina, 1943–1987: The National Revolution and Resistance, 1988
 Paul H. Lewis: Guerrillas and Generals: The Dirty War in Argentina, 2001).
 Kenneth F. Johnson: Guerrilla politics in Argentina, 1975
 María José Moyano: Argentina's Lost Patrol: Armed Struggle 1969 – 1979, 1995
 Bynum E. Weathers, Jr.: Guerrilla warfare in Argentina and Colombia, 1974–1982, 1982

קישורים חיצוניים



קטגוריה:ארגנטינה: פוליטיקה
קטגוריה:אמריקה הדרומית: היסטוריה צבאית
קטגוריה:המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983)