אבות אפוסטוליים

אָבוֹת אַפּוֹסְטוֹלִיִּים היו תאולוגים נוצריים מרכזיים בקרב אבות הכנסייה שחיו במאות ה-1 וה-2 לספירה, אשר מאמינים כי הכירו באופן אישי חלק משנים-עשר השליחים, או שהושפעו מהם באופן משמעותי. כתביהם, על אף שהופצו באופן נרחב בנצרות הקדומה, לא נכללו בקאנון של הברית החדשה. רבים מהכתבים נובעים מאותה תקופת זמן ומיקום גאוגרפי כמו יצירות אחרות של ספרות נוצרית מוקדמת, שהגיעו להיות חלק מהברית החדשה. נראה שחלק מהכתבים של האבות האפוסטוליים זכו להערכה רבה כמו חלק מהכתבים שהפכו לברית החדשה.

רקע
הכינוי אבות אפוסטוליים הוחל על סופרים אלה רק מאז המאה ה-17, כדי לציין שהם נחשבו כמייצגים את הדור שהיה לו מגע אישי עם שנים עשר השליחים. השימוש המוקדם ביותר הידוע במונח "אבות אפוסטוליים" היה על ידי ויליאם וייק (William Wake) ב-1693, כאשר היה הכומר הקבוע של מלכי אנגליה ויליאם ומרי. לפי האנציקלופדיה הקתולית, ניתן לייחס את השימוש במונח אבות אפוסטוליים לשם ספר משנת 1672 מאת , "SS. Patrum qui temporibus apostolicis floruerunt opera" ("יצירותיהם של האבות הקדושים שפרחו בתקופת השליחים"), אשר קוצר ל-Bibliotheca Patrum Apostolicorum (ספריית האבות האפוסטוליים) על ידי ל.ג'. איטיג (L. J. Ittig) במהדורה שלו לספר משנת 1699.

ההיסטוריה של הכותרת של סופרים אלה הוסברה על ידי , בתרגומו משנת 1890 ליצירות האבות האפוסטוליים:

הכתבים
הכתבים הבאים מקובצים בדרך כלל יחד כאילו נכתבו על ידי האבות האפוסטוליים (באותיות מודגשות, כתבים מקוריים, באותיות רגילות כתבים שמחבריהם אינם ידועים):
כתבים המיוחסים לקלמנס מרומא

 (בפועל לא נכתבה על ידי קלמנס)
שבע איגרות של איגנטיוס מאנטיוכיה (הצורות הארוכות יותר של האיגרות הללו, ואלו שמעבר לשבע, נחשבות בעיני רבים כתיקונים וזיופים מאוחרים יותר)

קטעים מכתביו של פפיאס מהייראפוליס, ששרדו כציטוטים אצל סופרים מאוחרים יותר
קטע קצר אחד מההתנצלות של קודראטוס מאתונה
הדידכה

בנוסף, היו שטענו שהאודות של שלמה נכתבו על ידי תלמידו של השליח יוחנן בסביבות אמצע המאה הראשונה.

האבות
קלמנס מרומא

קלמנס מרומא (בערך 35–99) היה הבישוף של רומא בשנים 88 עד 99 לספירה. אירנאיוס וטרטוליאנוס מתארים אותו כבישוף הרביעי אחרי פטרוס, לינוס ואנקלטוס. נאמר שהוא התקדש על ידי פטרוס השליח, וידוע שהוא היה חבר מוביל בכנסייה ברומא בשלהי המאה ה-1.

 (בערך 96 לספירה) הועתקה ונקראה באופן נרחב ונחשבת בדרך כלל לאיגרת הנוצרית העתיקה ביותר שקיימת מחוץ לברית החדשה. המכתב ארוך ביותר, ארוך פי שניים מהאיגרת אל העברים, והוא מדגים את היכרותו של המחבר עם ספרים רבים הן של הברית הישנה והן של הברית החדשה. האיגרת מתייחסת שוב ושוב לברית הישנה ככתבי הקודש וכוללת התייחסויות רבות לספר יהודית, ובכך מבססות שימוש או לפחות היכרות עם יהודית בתקופתו. בתוך המכתב, קורא קלמנס לנוצרי קורינתוס לשמור על הרמוניה וסדר. המסורת מזהה את המחבר כקלמנס, הבישוף של רומא, וההסכמה המדעית היא ברובה בעד האותנטיות של המכתב.

 יוחסה באופן מסורתי על ידי כמה מחברים עתיקים לקלמנס, אך כיום נחשבת בדרך כלל ככזו שנכתבה מאוחר יותר, סביב 140–160 לספירה, ולכן לא יכולה להיות יצירתו של קלמנס, שמת בשנת 99 לספירה. ספקות לגבי מחבר המכתב הובעו כבר בעת העתיקה על ידי אוסביוס מקיסריה והירונימוס. בעוד שהאיגרת הראשונה כתובה כאיגרת, האיגרת השנייה נראית כתמליל של דרשה או הטפה, מה שהופך אותה לדרשה הנוצרית העתיקה ביותר ששרדה מחוץ לברית החדשה.

איגנטיוס מאנטיוכיה

איגנטיוס מאנטיוכיה (ידוע גם בשם תאופורוס, מיוונית עתיקה: "נושא האלוהים") (בערך 35–110) היה הבישוף של אנטיוכיה. ייתכן שהוא הכיר ישירות את השליח יוחנן, והגותו בהחלט מושפעת מהמסורת הקשורה לשליח זה. בדרך למות הקדושים שלו ברומא, כתב איגנטיוס סדרה של מכתבים שנשתמרו כדוגמה לתאולוגיה של הנוצרים הקדומים ביותר. נושאים חשובים הנידונים במכתבים אלה כוללים , הסקרמנטים, תפקידם של הבישופים ומהותה של השבת המקראית. הוא מזהה בבירור את ההיררכיה המקומית-כנסייתית המורכבת מבישופים, פרסביטרים ודיאקונים וטוען כי דיבר בכמה מהכנסיות בהשראת רוח הקודש. הוא השני אחרי קלמנס שמזכיר את איגרות פאולוס.

פוליקרפוס מסמירנה

פוליקרפוס מסמירנה (בערך 69 לספירה - 155 לערך) היה הבישוף של סמירנה (כיום איזמיר בטורקיה). תלמידו אירנאיוס כתב שהוא "לא רק קיבל הדרכה מהשליחים ושוחח עם רבים שראו את האדון, אלא גם מונה לבישוף על ידי השליחים באסיה ובכנסייה בסמירנה", וכי הוא עצמו זכה, כילד, להקשיב ל"דיווחים שמסר (פוליקרפוס) על הדיאלוג עם יוחנן ועם האחרים שראו את האדון". האפשרויות עבור יוחנן זה הן יוחנן בן זבדי, שנחשב באופן מסורתי כמחבר הבשורה הרביעית, או . התומכים המסורתיים מקבלים את דעתו של אוסביוס שהקשר של פפיאס היה עם יוחנן כותב הבשורה, וכי יוחנן זה, מחבר הבשורה על-פי יוחנן, היה זהה לשליח יוחנן. פוליקרפוס ניסה ולא הצליח לשכנע את אניקטוס, הבישוף של רומא, לגרום לכנסייה המערבית לחגוג את חג הפסחא ב, כמו בכנסייה המזרחית. הוא דחה את הצעתו של הבישוף שהכנסייה המזרחית תשתמש בתאריך של הכנסייה המערבית. בשנת 155 דרשו תושבי סמירנה את הוצאתו להורג של פוליקרפוס כנוצרי, והוא מת כמרטיר. האגדה עליו מספרת שהלהבות מהמוקד עליו העלו אותו סירבו לשרוף אותו, ושכשהוא נדקר למוות, כל כך הרבה דם יצא מגופו עד שכיבה את הלהבות סביבו. פוליקרפוס מוכר כקדוש גם בכנסייה הרומית-קתולית וגם בכנסייה האורתודוקסית המזרחית.

פפיאס מהייראפוליס

פפיאס מהייראפוליס (בערך 60 - 130 לערך) היה הבישוף של הייראפוליס (כיום פמוקלה בטורקיה). אירנאיוס מתאר אותו כ"אדם קדום שהיה שומע של יוחנן ובן לוויה של פוליקרפוס". אוסביוס מקיסריה מוסיף כי פפיאס היה הבישוף של הייראפוליס בסביבות תקופתו של איגנטיוס מאנטיוכיה. השם פפיאס (Παπίας) היה נפוץ מאוד באזור, מה שמצביע על כך שהוא כנראה יליד האזור.

יצירתו המרכזית של פפיאס הייתה "תיאור מפורט של דברי האדון" (ביוונית: Λογίων Κυριακῶν Ἐξήγησις) בחמישה ספרים; הספר אבד ושרדו רק קטעים שצוטטו על ידי אירנאיוס ואוסביוס. קטעים אחרים מגיעים מיצירותיהם של ההיסטוריון  מהמאה החמישית והנזיר גאורגיוס המרטולוס מהמאה התשיעית, אך האותנטיות של אלה מפוקפקת.

קודראטוס מאתונה

קודראטוס מאתונה (מת ב-129 לערך) היה הבישוף של אתונה. אוסביוס דיווח כי הוא היה תלמיד של השליחים (auditor apostolorum) וכי הוא מונה לבישוף לאחר מות הקדושים של קודמו פובליוס.

עבודתו העיקרית של קודראטוס היא ה"התנצלות", שכנראה הוקראה בפני הקיסר אדריאנוס כדי לשכנע אותו לשפר את המדיניות האימפריאלית כלפי הנוצרים. הוא אבד ושרד ממנה רק קטע אצל אוסביוס.

קישורים חיצוניים
Catholic Encyclopedia: Apostolic Fathers
Apostolic Fathers in the Christian Cyclopedia

הערות שוליים

קטגוריה:אבות הכנסייה
קטגוריה:היסטוריה של הנצרות