אמנות הרנסאנס באיטליה

אמנות הרנסאנס באיטליה, כשמה נוצרה באיטליה, אשר בשלהי ימי הביניים הניעה שינויים לא רק בתחום האמנות, כי אם בכל תחומי התרבות. אמנות זו התחילה להתפתח באמצע המאה ה-13, והגיעה לשיאה במאה ה-15.

המילה 'רנסאנס' פירושה 'לידה מחדש' (איטלקית Rinascimento) והשפעתו של ההומניזם – אשר ינק באותם הזמנים מהמסורות היוונית והרומית הקלסיות – משתקפת בעניין הגובר בנושאים חילוניים, על חשבון נושאים דתיים, ששלטו בכיפה בימי הביניים.

סגנון אמנות הרנסאנס באיטליה אינו עשוי מקשה אחת; והוא לבש פנים מרובות, על פי הזמן והמקום. מגוון סגנונותיו נתן את אותותיו על הציור, הפיסול, האדריכלות, המוזיקה ועוד.

בניגוד לסגנון הגותי – המאפיין את ימי הביניים, ושניזון מהמסורות הרומנסקית והביזנטית – אמנות הרנסאנס מסמנת מפנה מן העולם הימיביניימי אל העולם המודרני, אשר היא אשר למעשה יצקה את יסודותיו.

הרנסאנס באיטליה התפתח בהדרגה ואפשר להבחין בו בארבע תת-תקופות: הקדם-רנסאנס (1290–1400), הרנסאנס המוקדם (1400–1475), שיא הרנסאנס (1475–1525) ותקופת המנייריזם (1525–1600). ניתן לזהות את יסודותיו כבר בציוריו של ג'יוטו. אבל הרצון להשיג דיוק מדעי ומידה גדולה של ריאליזם, איזון והרמוניה נפלאים – באים לידי ביטוי כבר ביצירותיהם של מזאצ'ו ופיירו דלה פרנצ'סקה. מגמות אלו הגיעו לשיאן ביצירותיהם של לאונרדו דה וינצ'י, רפאל ומיכלאנג'לו.

 הקדם-רנסאנס: ג'וטו 

סנוניות הרנסאנס ניכרות כבר בציוריו של ג'וטו – אשר הלך לעולמו ב-1337. לפני ג'וטו צוירו דמויות כסמלים שטוחים ודקורטיביים; ג'וטו הצליח לאמץ את שפתם הוויזואלית של הפָּסלים, והעניק לדמויות משקל ונפח. כדוגמה, מהשוואה בין המדונה, כפי שצוירה בידי מורו ורבו, לבין המדונה ביצירתו, ניתן להבין בקלות מדוע נחשבו ציוריו לנס של נטורליזם. עדין ניכרים בהם סממנים גותיים – ונושאיהם הרוחניים מתכתבים עם היצירה החזותית הימיביניימית, בכל זאת, ציוריו מציגים פרשנות של כתבי הקודש הנוצריים, המושפעת מהרוחות הנושבות של הרנסאנס – וזאת ניכר בנטורליזם וכן בטכניקות ובאמצעים האמנותיים, הנקוטים בהם. יש להניח שקיים קשר בין שינוי מגמה זו לבין התהליכים התרבותיים שהתחוללו באותם הימים והשפיעו עמוקות על החברה.

 הרנסאנס של המאה 15 

בין המאה ה-14 למאה ה-16 שגשג ופרח הרנסאנס בערי איטליה. אלו היו שרויות במאבקים פנימיים וחיצוניים, אך באופן מפתיע סכסוכים אלה לא מנעו ממנהיגי ערי-מדינה אלו לתת חסות נדיבה להומניזם, שעומד ביסוד תרבות הרנסאנס, ויונק מהתרבות הקלאסית של יוון ורומא. בין הערים שבלטו בתמיכתן באמנות הייתה פירנצה, שגררה אחריה את שאר ערי איטליה למהפיכה תרבותית רחבת היקף. מובילי הרנסאנס האיטלקי: ג'ובאני בוקאצ'ו, קולוצ'יו סלוטטי, לאונרדו ברוני, פוג'ו ברצ'וליני ואלברטי, כולם ילידי פירנצה, או פעלו בה. מהפיכה זו נתנה אותותיה תחילה בפיסול, משם הועתקו ה'דגמים התלת־ממדיים' ל'שני ממדי' הציור. לצד מוטיבים דתיים המאפיינים את האמנות הגותית, נוספו תיאורים מהמיתולוגיה, ציורי נוף וכן דיוקנאות. הישג בולט נוסף התבטא בהתייחסות לגוף האדם, שנראה בעליל כמבוססת על לימוד מעמיק של אנטומיה ופסיכולוגיה. נושא נוסף שניתנה לו תשומת לב מעמיקה הוא הפרספקטיבה, מה שניסה לשוות לדמויות מראה תלת-ממדי כמו של פסל.

 הפסלים הגדולים של הרנסאנס 

בפיסול הרנסאנסי הטביעו את רישומם במיוחד פיליפו ברונלסקי, דונטלו וורוקיו. חילופי הסגנון מהקדם-רנסאנס לרנסאנס המוקדם לא התחוללו בבת אחת. בין הפסלים הגדולים של הרנסאנס נמנים, בגל הראשון, בין השאר: ברונלסקי (1377–1446), דונטלו, בטיסטה אלברטי (1404–1472), לורנצו גיברטי (1378–1455), יקופו דלה קוורצ'ה (1374–1438), נני די בנקו ולוקה דלה רוביה (1400–1482). בין אמני הגל השני: ברנרדו רוסלינו (1409–1464), דזידריו דה סטיניאנו (1430–1464), מינו דה-פייזולה (1430–1464), אנטוניו דל פוליאולו (1431–1498), בנדטו דה מיאנו ואגוסטינו די דוצ'ו (1418–1481), וורוקיו (1435–1488).

 ברונלסקי 

כאחד ממייסדי הרנסאנס באמנות פיליפו ברונלסקי (Filippo Brunelleschi) (1446–1377) היה מנהיגה של קבוצת אמנים שפעלה בעיר פירנצה. הוא התמחה בתחומי אומנות נוספים מלבד האדריכלות. ברונלסקי קנה לעצמו מוניטין כאחד מגדולי האדריכלים באותה תקופה, אם לא הגדול שבהם. המבנה המפורסם ביותר שלו הוא הכיפה העצומה של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה. כן מיוחסים לו חידושים טכניים רבים בתחום האדריכלות, כמו גם המצאת הפרספקטיבה בעלת נקודת מגוז אחת. ציוריו אבדו אך התיאוריות האמנותיות שפיתח והחוקים המתמטיים שבבסיסן פורסמו בידי לאון בטיסטה אלברטי בספרו "על הציור".

סיפור מפורסם אודות ברונלסקי הוא זה של תחרות האמנים שבה השתתף על עיצוב דלתות בית הטבילה של פירנצה, שהוכרזה על ידי גילדת הסוחרים בעיר, פטרוניתו מאז המאה ה-12. הגילדה סיפקה הוראות מדויקות לביצוע מודלים, שיתארו תבליטים של סצנות מרכזיות מסיפורי התנ"ך והברית החדשה. הגם שברונלסקי לא היה מי שניצח בתחרות, דווקא תבליטו של סצנת עקידת יצחק התפרסם ברבים בזכות חידושיו האמנותיים: בין היתר אלה באו לידי ביטוי בהיות היצירה הזו מלאת הבעה ורגש, ובעלת אופי דרמטי במיוחד.

גיברטי הוא זה שניצח בתחרות – ואצלו עבדו כשוליות דונטלו ופאולו אוצ'לו. בעקבות ניצחונו הוזמנו אצל גיברטי גם דלתות הנחושת הגדולות המתארות את הסצנות מחיי ישו. הדלתות נחשבו למעשה האמנות הנעלה ביותר שיצרו היוונים הקדמונים את יצירות האמנות שלהם. מיכלאנג'לו ("האלוהי") אמר כי שערים אלה אמנם ראויים לשמש כשערי גן העדן. ואולם אין הם משקפים את הרנסאנס במיטבו, שכן ביצירתו של גיברטי ניכרים סממני הסגנון הגותי הקלאסי, ופסיחה בין הסגנון הגותי לזה של הרנסאנס מצויה אצלו כמו גם אצל נני די בנקו וכן אצל יאקופו דלה קוורצ'ה.

 דונטלו 

דונטלו (Donatello) (1466–1386) הוא הכינוי שניתן ל-Donato di Niccolò di Betto Bardi, מי שהיה מתלמידי גיברטי. הוא נטל מלימודי הפיסול הקלאסי את תנוחת הקונטרה פוסטו. בניגוד לשאר אומני התקופה שעשו בה שימוש רב, דונטלו יישם טכניקה זו באופן חופשי ונועז במיוחד. סגנון זה מאופיין בכך שהדמות הישובה נשענת לצד אחד - אך נוטה (או מביטה) לצד אחר, ואבריה יוצרים פוזיציה כללית א-סימטרית. הפסל 'גאורג הקדוש' הוא אחד מהישגי אמנות הפיסול, כשהפסל של דוד נחשב לשיאה. 1000 שנים מאז יצירתם, פסליו של דונטלו נחשבים כמחיים את אמנות יוון העתיקה ואת תנוחת הקונטרה פוסטו. אף ש'גאורג הקדוש' ניצב ללא נוע, תודות לתווי פניו המעוצבים הוא נראה כאילו הוא שש אלי קרב. הנטורליזם של דונטלו בא לידי ביטוי גם ב'בשורה' שבכנסיית סנטה קרוצ'ה: ביצירה זו הדמויות מגולפות לעומק בחיוניות ובחדות יוצאות דופן. דונטלו יצר פסלים בגודל טבעי, ביניהם חמישה פסלי נביאים: הנביא חסר הזקן, הנביא המהורהר, ירמיהו וחבקוק. מצד אחד, חומרת הבעתם של הנביאים מובעת בתווי פניהם ובאמצעות כובד משקל גלימותיהם; מצד שני, כף רגל אחת חורגת מהגומחה שבה הפסלים מוצבים – כאילו הם עומדים לקום וללכת. בנוסף, הם מיישירים מבטם למטה, כמתבוננים בצופה. על פני הדמות שב-'סוס ורוכבו' נסוכה הבעה חמורה שמהולה גם בהרהור, עצבות ויגון.

דונטלו התייחס בפסליו גם לפרספקטיבה, המחושבת בחישוב רציונלי. כך, בתבליט קטן שעל פסלו של גיאורג הקדוש, שעומקו קטן מאוד, הוא יוצר האשליה של חלל רחב ממדים, הנסוג לעומק. הפרספקטיבה מורכבת עוד יותר בתבליט 'משתה הורדוס': דונטלו פיתח את טכניקת ה"סטיאצ'טו", המאפשרת לפסל ליצור תבליט תוך גילוף בעומק מילימטרים ספורים בלבד. כדי ליצור אשליה של עומק, עובי התבליט יורד בהדרגה מהחזית לרקע. במובנים מסוימים, תבליט הנוצר בטכניקה זו דומה יותר לתמונה דו־ממדית מאשר לפסל תלת־ממדי, וכך נוצרת בתבליט תחושת פרספקטיבה. בהיותו מעל גיל שישים יצר דונטלו את מרים המגדלית בעלת התשובה. שקיעתו הפיזית לעת זקנה השפיעו על בחירת הנושא, הקשור למוות. היצירה התקבלה בתדהמה משום הריאליזם חסר התקדים שלה. מרים המגדלית מוצגת כנזירה זקנה, אכזרית ומקומטת, עומדת בתנוחת 'קונטרה-פוסטו' כשידיה שלובות בתפילה. גם בחירתו בעץ כחומר ליצירת הפסל - חומר אורגני, פגיע, שיכול להתרכך, נראית מתאימה כאן. 

 ורוקיו 

אנדראה די מיקלה די פרנצ'סקו דה צ'יוני, מכונה על שם מורו ורוקיו (Andrea del Verrocchio 1488–1435) שעבד בחצרו של לורנצו דה מדיצ'י בפירנצה. בנוסף להיותו פסל ואדריכל, הוא היה גם צייר, צורף ועסקן אמנויות. הוא לימד והכשיר בסדנתו את גדולי האמנים כלאונרדו דה וינצ'י, פייטרו פרוג'ינו, דומניקו גירלנדיו, סנדרו בוטיצ'לי, ומיכלאנג'לו. יצירתו המוקדמת עוצבה בסגנון הרך של גיברטי ודזידריו. יצירתו הדרמטית 'קוצר אמונתו של תומאס הקדוש' עוצבה בגודל טבעי. התיאטרליות רבה עוד יותר בפסל המצביא הוונציאני ברטולומיאו קוליאוני. פסל ריאליסטי זה הוא עז ואכזרי בהבעתו, ועומד בניגוד גמור לקלסיציזם המפוכח של דונטלו. ורוקיו השכיל ליצור גם פסלים המביעים נועם וקלילות, כמו ה'ילד בעירום עם דג' שנועד לעיטור מזרקה, והצופה מוזמן להתבונן בו סביב-סביב. במקביל הוא יצר בסגנון קלסיציסטי:

 הרנסאנס המוקדם בציור 

רק כמאה שנה אחרי ג'וטו בא מזאצ'ו (1401–1428), שנחשב למייסד הרנסאנס בציור. אמנם ציורו 'הבתולה והילד' נעשה בהשראת ג'יוטו, אבל הוא מתאפיין בנטורליזם. הנטורליזם בא לידי ביטוי למשל, באופן תיאורו את ישו-התינוק לא כמלאך - אלא כתינוק אמיתי, המוצץ אצבע ובוהה באוויר. בתיאור מריה ניתן להתרשם מפיסוליות הדמות, כפי שבא לידי ביטוי בולט עוד יותר בציור רב-ההבעה 'אדם וחווה מגורשים מגן העדן'. אגב, בציור זה הדמויות מוצגות במערומיהן ונועזות זו היא מחידושי הרנסאנס. אך אין ספק כי גדולתו של מזאצ'ו באה לידי ביטוי ביצירת דמויות של עצמים בעלות מוצקות משכנעת. בניגוד לתיאור הדו-ממדי שהיה נהוג בעבר, אלו ניצבות בחלל הנראה הגיוני ומצויר בפרספקטיבה אופטית.

מזאצ'ו השכיל להעביר בציור תפיסה תלת-ממדית של החלל עם פרספקטיבה. זה ממשיך את הישגיהם הטכניים והמדעיים של הפסל דונטלו (1386–1466) (הפסל 'דוד'), ושל האדריכל פיליפו ברונלסקי (1377–1446) ('כיפת הקתדרלה של פירנצה'). בנוסף, מזאצ'ו חקר את נפילת האור על עצמים, ולשם כך עשה שימוש בקיארוסקורו (שפירושו המילולי הוא "כהה-בהיר", ולעיתים מתורגם "אוֹר-צֵל"). עיקרה של טכניקה זו הוא ביצירת ניגודיות (קונטרסט) חדה בין אזורים כהים לאזורים בהירים בציור. למרות יצירותיו המאלפות, נראה שמזאצ'ו הקדים את זמנו, אך לא חולל מהפיכה בנוסח האמנותי. קמו לו מתחרים, בין השאר בדמותם של מזולינו דה פניקלה (1383–1447), פיליפו ליפי (1406–1469), דומניקו ונציאנו (-1461) ופאולו אוצ'לו (1396–1475), אשר עם כל הכבוד לכישוריהם הסיגו לאחור את השיגיו של מזאצ'ו – וברוח התקופה דבקו בסגנון הגוטי הקלאסי. חרף זאת מעניין לציין את אוצ'לו, אשר יישם בקפדנות תיאוריות גאומטריות על הציור של מזאצ'ו. כמו כן, בפרסקו שלו 'המבול' קיים ניגוד מעורר תמיהה בין הדמות המרכזית שבקדמת הציור, לפרספקטיבה ברקע הציור. הוא הדין לגבי ציורו 'הציד הלילי', שבו הפרספקטיבה מעודנת יותר.

 פיירו דלה פרנצ'סקה 

התעניינותו העמוקה של דלה פרנצ'סקה בלימודים התאורטיים של הפרספקטיבה וגישתו ההגותית כלפי ציורים ניכרת בכל עבודותיו, כולל בלוחות המזבח של סנט אוגוסטינו. סדרת עבודותיו המציגות את אגדת "הצלב האמיתי" נחשבת בדרך כלל בין יצירות המופת שלו; ובין יצירות המופת של תקופת הרנסאנס בכלל. הפרסקאות מתארים אגדה מימי הביניים המתחקה אחר מקורו של הצלב שעליו נצלב ישו. סיפורים אלו נאספו בספר שנקרא "מקראת הזהב" של ז'קופו דה וראצה באמצע המאה ה-13. הגיגיו של דלה פרנצ'סקה על הנדסת המרחב מוצגים במסתו של פאצ'ולי, "De Divina Proportione", הדנה בעיקר ביחס הזהב אשר מוצג בשיא פארו בעבודותיו של לאונרדו דה וינצ'י.

 הציור בתקופת הרנסאנס הבינוני 

תקופת שיא הרנסאנס הוגדרה כתור הזהב בידי ג'ורג'ו וזארי, ב"חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר". עיצוב הציור הקנה לאמני התקופה את המוניטין שלהם; תודות להתבססותם על הרישום היוצר את הקומפוזיציה בתמונה. כבר בציוריו של ליפי ניכר שאף הוא הקפיד על קווי המתאר של דמויותיו.

 בוטיצ'לי 

בוטיצ'לי, שהיה תלמידו של ליפי הלך בעקבותיו – והיה לאמן הקו הגלי המתפתל. בין יצירותיו המפורסמות הולדת ונוס והפרימוורה.

ב'הולדת ונוס' קיים הרמז למזמורו לוונוס של הומרוס, ולשירה של אובידיוס. במרכז הציור מוצבת ונוס, בתוך צדפה גדולה, ולידה אישה נוספת – הדמויות הפיזיות. מצד שני – העולם המטאפיזי – שתי דמויות: גבר ואישה בדמות מלאכים מרחפים מעל המים.

ב'פרימוורה' קיים שילוב בין יסוד חומרי וגופני – נשים חושניות – לבין הרוחני, המיסטי: מלאך משמיים. ציור זה הוא מרובה דמויות: (מימין לשמאל) אל הרוח אוחז בנימפה, שהופכת לאחר מכן לאלת האביב, פלורה (מצוירת לידה). היצירה היא מעין סיפור בהמשכים. במרכז היצירה ניתן להבחין בוונוס – אפרודיטה, לבושה בצבעים הסימבוליים כחול ואדום. מסביבה הילה שנוצרת על ידי ענפי העצים, מושכת את עין הצופה ומדמה את ונוס למריה הקדושה. ונוס מסמלת גם את האביב ומעליה מופיע קופידון, במראה של תינוק שמזכיר את ישו. שלוש הגראציות הרוקדות הן שלוש החאריטות, וניכרת התנועה המיוחדת של גופן והדרך בה צייר אותן בוטיצ'לי. משמאל – הרמס, שליח האלים.

 פרה אנג'ליקו 

ג'ובאני דה פיאסולה, המכונה פרה אנג'ליקו (1395–1455) היה נזיר דומיניקני, ונושאי כל תמונותיו דתיים. ואולי אף על פי כן, ניכרת בהם בחוזקה רוח הרנסאנס. שלא כדמויות הנוקשות שצוירו בימי הביניים, דומות המדונות של פרה אנג'ליקו, וכן המלאכים, הקדושים והמעונים לאנשים חיים. הוא צייר דמויות הנראות כנעות בהלבישו אותן בבגדים תפוחים מכדי מידתן ובציירו אותן בתנועות טבעיות יותר. כמו כן, ציוריו הססגוניים ומלאי הצבע הם מרהיבי עיניים. 'מסעם של חכמי קדם' הוא פרסקו עתיר דמויות מלאות חיים, הלבושות במלבושים אקזוטיים. בין יצירותיו החשובות ביותר נמנים קישוט בפרסקות של המנזר הדומיניקני סאן מרקו בפירנצה וכן הקפלה של האפיפיור ניקולאוס החמישי. ניכר הקו המרסן בציוריו שטופי האור והצבע – והמשיך בדרכו, גם תלמידו בנוצו גוצולי.

 הרנסאנס בשיאו 
בין הציירים הדגולים ביותר ברנסאנס בשיאו נמנים לאונרדו דה וינצ'י, ומיכלאנג'לו מפירנצה, רפאל מאומבריה, וכן טיציאן, ורונז, וטינטורטו מוונציה.

 לאונרדו דה וינצ'י 

לֶאוֹנָרדוֹ דִי סֶר פִּייֶרוֹ דָה וִינצִ'י (1452–1519) הוא מגדולי אמני הרנסאנס, ואחד הציירים הדגולים בכל הזמנים. הוא קנה לו מקום ייחודי בתולדות האנושות, כאדם הבקיא במרבית תחומי הידע האנושי בזמנו; והיה מדען, מתמטיקאי, מהנדס, ממציא, אנטומיסט, צייר, פסל ואדריכל. לא אחת מתואר לאונרדו כארכיטיפ של איש הרנסאנס או הגאון האוניברסלי, אדם שסקרנותו האין־סופית משתווה רק לכוח ההמצאה שלו.

 מיכאלאנג'לו 

מיכֶּלָאנְגֶ'לוֹ דִי לוֹדוֹבִיקוֹ בּוּאוֹנָארוֹטִי סִימוֹנִי (1475–1564) היה איש אשכולות מפירנצה – פסל, צייר, אדריכל, מהנדס, משורר. יצירותיו של מיכלאנג'לו, כגון הפסל דוד, הפרסקאות בקפלה הסיסטינית ויצירות נוספות, נחשבות לחלק מפסגת האמנות המערבית. בגיל 21, הוא הגיע לרומא ושם הוא יצר את פסליו הראשונים. אחד המפורסמים שבהם נקרא "פייטה" (רחמים), פסל המדונה המחזיקה בזרועותיה את גופתו של ישו לאחר שהורד מהצלב. ייחודו של הפסל הוא באנטומיה המדויקת המופגנת בפיסולו של ישו ובמבטה המהורהר של המדונה. הוא פיסל את "דוד", שהפך לאחד מסמליה של העיר פירנצה. תוך כדי פיסול "דוד", הוא גם צייר את טונדו דוני, אשר היה הצעד הראשון שלו בתחום הציור ופתח לו את הדלת לציור ותכנון פרסקאות – כגון אלו המוצגות בתקרת הקפלה הסיסטינית, שבותיקן.

בשנת 1505 הזמין אותו האפיפיור יוליוס השני לרומא, ושם יצר בין היתר את הפסל "משה", הפסל מוצב בימינו בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי. יצירתו הגדולה והמרשימה ביותר היא ציור הפרסקו של הבריאה בקפלה הסיסטינית בוותיקן שברומא. הוא החל ביצירתו בשנת 1508 והקדיש לו ארבע שנים וחצי. מיכלאנג'לו המשיך לצייר ולפסל גם בימי זקנתו, ובגיל 72 היה לאדריכל הראשי של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.

 רפאל 

יצירותיו של רַפָאֵלוֹ סַאנְצְיוֹ דָה אוּרְבִּינוֹ (1483–1520) מציגות מההישגים הטכניים הגדולים של אמנות הרנסאנס בשיאה וכן משקפות את רוח ההומניזם. תמונותיו הרמוניות, ובהן קיימות דמויות ארציות וטבעיות, אשר הבעתן אנושית ופשוטה. קדושי הכנסייה מוצגים בציורים כנעימי סבר ואצילים וסמלי קדושתם מרומזים. רפאל השתמש בפרספקטיבה בחללים גדולים; וזאת יוצרת אשליה שהתמונה ממשיכה את חלל החדר– ובטכניקה הזו הוא הקדים את הבארוק. למרות הדימוי הריאליסטי שבציוריו, אלו כפופים לכללים הנוקשים והקפדניים של העיצוב והמבנה.

 קרוואג'יו 
מיכלאנג'לו מריזי דה קאראווג'ו (1571–1610), הקרוי לרוב בקיצור קאראווג'ו על שם עיירה במחוז ברגמו שבאיטליה, היה צייר איטלקי בתקופת הרנסאנס שהרבה לצייר ציורים ריאליסטיים של סצנות תנ"כיות וסיפורי קדושים נוצרים שצוירו בדמות אנשים יומיומיים (למורת רוחה של הכנסייה). ציוריו נודעו בשל המבט המפוכח והאפל שלהם על טבע האדם, תוך שימוש דרמטי בהצללה. הוא נחשב לחלוץ סגנון הבארוק, שהתפתח באירופה בתקופה שלאחר מותו, וזכה עוד במהלך חייו להכרה כאחד מגדולי הציירים האיטלקים. יצירתו של קאראווג'ו מאופיינת בריאליזם מפורט וחריף, בבחירת מודלים לא-שגרתיים, במשחקי אור וצל (קיארוסקורו) ובחוש מדויק לצבע והעמדה. קאראווג'ו בחר בקפידה אילו פרטים להדגיש באור, על מנת ליצור דרמטיות רבה בסצנה המצוירת. דוגמאות בולטות לכך ניתן לראות בציוריו "הקריאה למתי" ו"צליבת פטרוס הקדוש".

 המנייריזם 

המנייריסטים המוקדמים התנגדו למוסכמות של שיא הרנסאנס. המיידיות והאיזון שהושגה על-ידו באסכולת אתונה של רפאל לא נראתה יותר רלוונטית או מתאימה. המנייריזם התפתח אצל התלמידים של שני מורים מהגישה הקלאסית: התלמיד של רפאל ג'וליו רומנו והתלמידים של אנדריאה דל סרטו – פונטורמו ורוסו פיורנטינו. מיכלאנג'לו הראה נטייה למנייריזם, בייחוד במסדרון לספרייה הפלורנטינית ובעיטורים על מצבת בית מדיצ'י. בסוף המאה ה-15, המנייריזם פרח בחצרות האירופאיים, שם הוא משך קהל ידען בשל השימוש שלו בסמלים פרטיים והדגשת ייחודיות האמן. המנייריזם משקף נטייה גוברת של האמנות להשרות סמכות ויראת כבוד.

הסגנון המנייריסטי מתאפיין בהגזמה, בעיוות ובמלאכותיות ומושפע מפיסול רומי. האידיאל האסתטי של המנייריסטים היה יצירות וירטואוזיות שנראות קשות לביצוע, אך עם זאת נראה כאילו האמן לא השקיע בהן מאמץ. השם נגזר מהגדרתו של ג'ורג'ו וזארי את סגנונם של הציירים בדור שאחרי לאונרדו דה וינצ'י כ"מניירה מודרנה". להגדרה זו לא נלווה בתחילה טון ביקורתי. מאוחר יותר, מתוך רצון לגנות את אמני המחצית השנייה של המאה ה-16, נלווה להגדרתם כ"מנייריסטים", טון ביקורתי.

הסגנון המנייריסטי לא פעלה בהתאם לאסתטיקה של שיא הרנסאנס (דהיינו רציונליות והרמוניה). מאוחר ברנסאנס, החלו להשתמש במונח כדי לתאר מגוון רחב של אמנים וסגנונות מתקופות שונות (מנייריזם כמאפיין סגנוני מול מנייריזם כסגנון). עם זאת, ההגדרה למונח מנייריזם במובן הרחב היא לא חד-משמעית, ותלויה בתקופה אליה מתייחסים. המונח מנייריזם מופיע לראשונה בספרו של ג'ורג'ו וזארי – "חייהם של האמנים" – מהמאה ה-16. כשוזארי משתמש במילה 'מניירה' הוא מתכוון ל'סגנון'. כשהוא כותב שלאמן כלשהו יש מניירה, הוא מתכוון שיש לו סגנון מושלם.

 טיציאן 

טיציאנו וֶצֶ'לי או וֶצֶ'ליו (1477–1576) הוא אמן, אשר בין עבודותיו הבשלות הראשונות נמנות פרסקות שנעשו בפדובה. לאחר מכן הוא הוזמן לסיים את הציורים בחדר המועצה של ארמון הדוכסות בוונציה– שבהם החל מורו לשעבר, בליני. לאחר מותו של סבסטיאנו דה פיומבו ואחריו מותו של ג'ורג'ונה נותר טיציאן הגדול והבכיר – ושלט ללא עוררין על עולם האמנות הוונציאני במשך כ-60 שנה. הוא התפרסם בכל אירופה, ואצילים ומלכים הזמינו אצלו ציורי דיוקנאות. לפי הזמנתו של אלפונזו הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה הוא צייר סדרת תמונות צבעוניות ורבות הבעה. יצירתו "בכחוס ואריאדנה" מציגה את פסגה ההבחנה המדויקת בכל קשת ומרקם הצבעים בטבע – וזאת מציגה תיאור חושני, פראי ומסתורי. בציוריו הוא מפליא לחדור להלכי הנפש של המצוירים וחושף אותם ללא כחל ושרק. בולט ציורו "קארל החמישי במילברג" שבו מודגם היטב כושר ההבחנה המדהים שלו לפרטי הלבוש ולאביזרים של הרוכב וסוסו.

בשנת 1550 לערך, קיבל טיציאן הזמנה מפליפה השני, מלך ספרד, עבור סדרה בת שישה ציורים על בסיס השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס. הסדרה כונתה על ידי טיציאן "poesie" ("פיוטים"). הציורים סופקו בין השנים 1553 ל-1562. הראשון שסופק היה דנאה, ולאחר מכן סופקו ונוס ואדוניס, דיאנה ואקטיון, דיאנה וקליסטו, פרסאוס ואנדרומדה, וחטיפת אירופה. בין יצירותיו הידועות הנוספות ניתן למנות את "מדונת פזארו", "מותו של אקטאון" ואת "ונוס מאורבינו".

 המוזיקה ברנסאנס 
בין המוזיקאים האיטלקיים הבולטים של הרנסאנס נמנים ג'ובאני פלסטרינה, ג'ובאני גבריאלי, אנדראה גבריאלי, יאקופו פרי, קרלו ג'זואלדו, ג'ירולאמו פרסקובלדי, לוקה מרנציו, צ'יפריאנו דה רורה, קלאודיו מונטוורדי.

באיטליה חובר המדריגל, שנכתב ל-2 או 3 קולות ללא ליווי, או בלוויית כלים, שהכפילו את הקווים הווקאליים. חוברו גם האופרות הראשונות, המבוססות על ג'נר במוזיקת החולין הנקרא 'פרוטולה'. בצורתה הטיפוסית ביותר, הפרוטולה היא חיבור לשלושה או ארבעה קולות (יותר לקראת סוף התקופה), כשהמלודיה בקול העליון. ייתכן שהיו גם תפקידי ליווי אינסטרומנטליים. השיר בנוי בדרך כלל בחריזה של א-ב-ב-א לרפריזה ובית של ג-ד-ג-ד-ד-א או ג-ד-ג-ד-ד-ה-ה-א, אף כי שוני רב בין תת-סוגים של פרוטולה. 'מוזיקה רזרבטה' היא יצירה המבוססת על מוזיקה ווקאלית א קפלה, המלווה לעיתים בכלים, ומבטאה אצילות, עדינות ורגש עמוק.

 לקריאה נוספת 
 יעקב בורקהרדט, תרבות הרנסאנס באיטליה. בעריכתו המדעית של חירם פרי (פלאום); בצירוף הערות ומערכת תמונות ועוד שלוש נספחות. תרגם: יעקב שטיינברג. מהדורה רביעית. ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ו.
 אליק מישורי, אמנות הרנסאנס באיטליה, 1986–2012, תל אביב האוניברסיטה הפתוחה
 ונדי בקט, סיפורו של הציור: המדריך הבסיסי לתולדות הציור המערבי / יועצת: פטרישיה רייט ; מאנגלית – תמי סתיו; [ייעוץ למהדורה העברית – ברוך בליך]. אור יהודה: הד ארצי
 פלביו קונטי, אמנות הרנסאנס, תרגם – עידו בסוק, תשנ"ב 1992, תל אביב דביר
 דייוויד פייפר, אנציקלופדיה לאמנות הציור והפיסול, עורכי המהדורה העברית אברהם רונן, אילן רחום, ירושלים כתר 4–1983, כרכים א-ד.
 ע' בארי (עורך) אמנות הרנסאנס: לקט מאמרים, תשל"ז ירושלים: האוניברסיטה העברית
Hugh Brigstoke (2001).The Oxford Companion to the Western Art. USA: OUP
 Gene A. Brucker (1969). Renaissance Florence. Wiley and Sons
 Frederich Hartt (1970). A History of Italian Renaissance Art. Thames and Hudson
 Michael H. Hart (1992). The 100. Carol Publishing Group
 John N. Lupia. 'The Secret Revealed: How to Look at Italian Renaissance Painting'. Medieval and Renaissance Times, Vol. 1, no. 2 (Summer, 1994): 6–17
 Ilan Rachum (1979). The Renaissance, an Illustrated Encyclopedia. Octopus
 Giorgio Vasari (1568). Lives of the Artists. Penguin Classics, trans. George Bull 1965
 Welch, Evelyn, Art in Renaissance Italy: 1350–1500 (Oxford History of Art), Oxford University Press, 2001. 

 קישורים חיצוניים 




 הערות שוליים 

2022 11
קטגוריה:איטליה: תרבות
קטגוריה:הרנסאנס
קטגוריה:תולדות האמנות