אוטיכס

אוטיכס מקונסטנטינופוליס (ביוונית: Εὐτυχής; 380–456) היה איש כהונה בכיר ואב מנזר בקונסטנטינופול. הוא התבלט לראשונה בשנת 431 במועצה הראשונה של אפסוס, בגלל התנגדותו החריפה לתורתו של נסטוריוס הגינוי שלו לנסטוריאניזם ככפירה הוביל אותו לתפיסה קיצונית לא פחות, אם כי הפוכה, שגרמה להוקעתו ככופר בעצמו.

 ביוגרפיה 
אוטיכס היה אב המנזר של מנזר מחוץ לחומות קונסטנטינופול, שם שלט במעל 300 נזירים. הוא זכה לכבוד רב והיה הסנדק לכריספיוס, סריס רב השפעה בחצרו של תאודוסיוס השני.

 מחלוקת 
שמאל|ממוזער|179x179 פיקסלים| השקפתו המונופיזיטית של אוטיכס על טבעו של ישו
לאחר שטען הפטריארך של קונסטנטינופול, נסטוריוס, כי אין להתייחס למרים כ"אם האלוהים" ( תיאוטוקוס ביוונית, מילולית "נושאת אלוהים"), הוא הוקע ככופר. במאבק בקביעה זו של הפטריארך נסטוריוס, אוטיכס הכריז כי ישו הוא "מיזוג של יסודות אנושיים ואלוהיים", מה שגרם להוקעתו שלו ככופר עשרים שנה לאחר המועצה הראשונה של אפסוס במועצת כלקדון בשנת 451 לספירה.

עורכי אנציקלופדיה בריטניקה קובעים

לפי נסטוריוס, כל החוויות והתכונות האנושיות של ישו אמורות להיות מיוחסות טבעו האנושי של ישו שנבדל מטבעו האלוהי, אם כי מאוחד אתו מרגע ההתעברות. נסטוריוס ביקש להדגיש את הבידול בין שני הטבעים. בניגוד לכך, אוטיכס הפך את הקביעה לקיצוניות ההפוכה, וטען שהטבע האנושי והטבע האלוהי שולבו לטבעו היחיד של ישו ללא כל שינוי, ספיגה או בלבול לפני ואחרי האינקרנציה לאל האב בתוך השילוש הקדוש. אף על פי שהדבר עלה בקנה אחד עם הוראתו המאוחרת יותר של קיריליוס מאלכסנדריה, אוטיכס הרחיק לכת יחסית לעומת טענתו של קיריליוס, בהכחשתו כי "בישו יש זהות עד כדי היבטים מסוימים עמנו, בני האדם", ובכך הוא לא התכוון להכחיש את אנושיותו המלאה של ישו, אלא להדגיש את ייחודו.

 קריירה 
אוטיכס הכחיש שאנושיותו של ישו הייתה מוגבלת או לא שלמה, דעה שחלק חשבו דומה לדוקטרינה האלכסנדרונית (עם זאת, טענה זו נדחית בתוקף על ידי הכנסייה הקופטית, הרואה באוטיכס כופר). בכל מקרה, האנרגיה והפזיזות שבה הציג אוטיכס את דעותיו גרמו לו לא להיות מובן. הוא הואשם בכפירה על ידי  ועל ידי אוזביוס, הבישוף המקומי של דורילאום, בסינוד בראשות פלביאנוס בקונסטנטינופול ב-448. הסבריו לא היו מספקים, והמועצה הדיחה אותו ממעמד הכמורה ונידתה אותו.

החלטה זו גררה את התנגדותם של הקיסר תאודוסיוס השני ושל דיוסקורוס הראשון, הפטריארך של אלכסנדריה שהתרשם כי אוטיכס ויתר על המונופיזיטיות. זה האחרון כינס כנס משלו, בשנת 449, הוועידה השנייה של אפסוס, אשר זיכה את אוטיכס מכל אשמה, שכן אוטיכס לטענתו של דיוסקורוס, חזר בו ממינותו. לאור נוכחותם המאיימת של מספר רב של נזירים מצריים, המועצה לא רק החזירה את אוטיכס לתפקידו, אלא גם הדיחה את אוזביוס, דומנוס ופלביאנוס, מתנגדיו העיקריים. פסק דינה של המועצה התנגש עם דעתו של הבישוף של רומא, ליאו, אשר נטש את מדיניותו של קודמו סלסטינוס הראשון, וכתב בתקיפות רבה לפלביאנוס בתמיכה בדוקטרינת שני הטבעים ואדם אחד.

בינתיים, הקיסר תאודוסיוס השני מת. מחליפו, מרקיאנוס, נישא לאחותו של תאודוסיוס, פולכריה. באוקטובר 451, זימנו מרסיאן ופולצ'ריה מועצה (האקומנית הרביעית) שהתכנסה בכלקדון, בה השתתף דיוסקורוס ובה הוא זכה לגינוי. שם, הסינוד של אפסוס כונה "סינוד שודדים", שבו, נאמר, איים דיוסקרוס במוות על הבישופים אם לא יסכימו איתו. ההליכים של הסינוד הקודם בוטלו, ובהתאם למגמה מיאפיזיטית יותר במשנתו של קירילוס מאלכסנדריה, הוכרז ששני הטבעים מאוחדים במשיח (ללא כל שינוי, קליטה או בלבול) ו'מתחברים ליצירת אחד. אדם והיפוסטזיס אחד.' אוטיכס מת בגלות, אך על חייו המאוחרים יותר לא ידוע דבר.

אלה שלא אישרו את המועצה הכלקדונית הואשמו מאוחר יותר בהיותם "מונופיזיטים" והם ידועים בימינו כ"אורתודוקסים מזרחיים", ביטוי שכיום מקיף את הכנסייה הקופטית, הכנסייה האורתודוקסית הארמנית והכנסייה האורתודוקסית הסורית. הם הואשמו שלא כדין בהסכמה עם אוטיכס לגבי "טבע אחד" במשיח ובדחיית ההיגיון הכפול של ישו (עם האב ואיתנו האנשים); עם זאת, כנסיות אורתודוקסיות מזרחיות מעדיפות להיקרא "מיאפיזיטיות" והן נגד תורתו של אוטיכס. זה אושר במאי 1973 כאשר האפיפיור הקופטי המנוח, שנודה השלישי, ביקר ברומא וכתב הצהרה כריסטולוגית עם האפיפיור פאולוס השישי.

הזיכרון של אוטיכס נשמר על ידי הכלקדונים כמו לאו הראשון, שהשתמש במונח "אוטיכיאן" כתיאור מזלזל של הלא-כלקדונים שבתורם האשימו את הכלקדונים שהם "נסטוריאנים" ודיאופיזיטים.

 לקריאה נוספת 
 Meyendorff, John (1983) Byzantine Theology: Historical Trends and Doctrinal Themes (revised 2nd ed.). New York: Fordham University Press. ISBN 9780823209675.
 Meyendorff, John (1989 Imperial unity and Christian divisions: The Church 450-680 A.D. The Church in history. Vol. 2. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press. ISBN 9780881410563.
 Ostrogorsky, George (1956) History of the Byzantine State. Oxford: Basil Blackwell.
 GA Bevan ו-PTR Gray, "The Trial of Eutyches: A New Interpretation", Byzantinische Zeitschrift 101 (2009), 617–57..
 אדולף הרנק, תולדות הדוגמה, iv. פסים
 F. Loofs, Dogmnegeschichte (מהדורה רביעית, 1906), 297 ואילך.
 RL Ottley, דוקטרינת ההתגלמות, ב. 97 ואילך.
 מאמר בהרצוג-האוק, Realencyk. für prot. תיאול., עם ביבליוגרפיה מלאה.
קישורים חיצוניים


 הערות שוליים 

קטגוריה:תאולוגים ביזנטים
קטגוריה:כריסטולוגיה