ארתור מ. סאקלר

ארתור מיטשל סאקלר (באנגלית: Arthur Mitchell Sackler; 22 באוגוסט 1913 – 26 במאי 1987) היה פסיכיאטר ומשווק תרופות אמריקאי, אשר צבר את הונו מפרסום רפואי ומעיתונות רפואית. הוא היה גם נדבן ואספן אמנות. הוא היה אחד משלושת האבות המייסדים של שושלת יצרני התרופות של משפחת סאקלר השנויה במחלוקת.

סאקלר צבר את אוסף האמנות הסינית האישי הגדול בעולם, אותו תרם לסמיתסוניאן. הוא העניק את ההון הדרוש לבניית גלריות אמנות ובתי ספר רבים לרפואה. עזבונו של סאקלר נאמד ב-140 מיליון דולר.

מאז מותו, הוכתם המוניטין של סאקלר בשל התפקיד המרכזי של החברה שלו פרדו פארמה (Purdue Pharma) במשבר האופיואידים. כתוצאה מכך, רבים מהמוזיאונים והגלריות שסאקלר תרם להם התרחקו ממנו וממשפחתו. ב-9 בדצמבר 2021, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק הסיר באופן רשמי את שם המשפחה סאקלר מגלריות שנקראו על שמם.

 חיים מוקדמים וחינוך 
נולד בברוקלין לאייזק ולסופי (ניי גרינברג) סאקלר, חנוונים יהודים שהגיעו לניו יורק מאוקראינה ופולין לפני מלחמת העולם הראשונה. סאקלר היה הבכור מבין שלושה בנים. סאקלר סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ארסמוס הול. פטריק ראדן קיף מה"ניו יורקר", כינה אותו איש-אשכולות בשל תחומי העניין המגוונים שלו. הוא בוגר בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק.. את שכר הלימוד מימן מעבודה כקופירייטר בסוכנות הפרסום הרפואי ויליאם דוגלס מק-אדמס, חברה אותה קנה ב-1947 וביצע בה מהפך. הוא למד גם פיסול ב'ברית-החינוכית' (-Educational Alliance) ושיעורי תולדות האמנות בקופר יוניון.

 פְּסִיכִיאָטרִיָה 
סאקלר השלים התמחותו בפסיכיאטריה במרכז הפסיכיאטרי על שם קרידמור ומ-1949 עד 1954 היה מנהל המחקר במכון קרידמור למחקרים פסיכוביולוגיים. סאקלר היה שותף במאות מאמרים המבוססים על נוירואנדוקרינולוגיה, פסיכיאטריה ורפואה ניסויית. נאמר שהוא הרופא הראשון שהשתמש בסונר ככלי אבחון. שני אחיו למדו בסקוטלנד, הפכו לפסיכיאטרים והצטרפו לצוות המחקר בקרידמור. חברם ושותפם, הבמאי יוהאן ה.ו. ואן-אופוייזן, תואר על ידי ארתור סאקלר כ"תלמידו האהוב של פרויד".

ב-1951 פרסמו שלושת האחים סאקלר עם ואן אופוייזן סיכום של עבודתם, שנודע כ"שיטת סאקלר". המחקר בבני אדם לא היה אז עדיין בפיקוח על פי קוד נירנברג, הצהרת הלסינקי ודו"ח בלמונט. הסאקלרים ביקשו למצוא תחליף לנזעי החשמל, החודרניים יחסית (ECT). הם טיפלו בהיסטמין באנשים שסבלו מסכיזופרניה, באנשים שסבלו מהפרעה דו-קוטבית שכונתה אז מאניה דפרסיה, ובאנשים עם פסיכוזה אינבולוציונית (כיום מחלה לא מוכרת, שדומה לדיכאון). לחולים ניתנו זריקות של היסטמין בעוצמה מתגברת למשך עד 24 ימים. הטיפול גרם לירידת לחץ הדם שלהם; כאשר לחץ הדם שלהם התאושש, הם קיבלו מינון חזק יותר, עד שלחץ הדם הגיע ל-60/0 מ"מ כספית. חלק מהחולים קיבלו טיפולים משולבים של היסטמין יחד עם אינסולין או ECT.

 אוסף אמנות 
סאקלר ואשתו אלזה החלו לאסוף אמנות בשנות ה-40, זמן קצר לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת ניו יורק. בתחילה הם נמשכו לאמנים עכשוויים כמו מארק שאגאל, אך מאוחר יותר גם אספו עבודות קדרות מתקופת הרנסאנס וציורים פוסט-אימפרסיוניסטים ושל אסכולת פריז. הוא ראה את עצמו "יותר אוצר מאשר אספן" והעדיף לרכוש אוספים על פני יצירות בודדות. האוסף שלו הורכב מעשרות אלפי יצירות, כולל אמנות סינית, הודית ומזרח תיכונית וכן יצירות מתקופות הרנסאנס והטרום-קולומביאנית. בנאום באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק, הוא דן ברעיון שלו שאמנות ומדע "נקשרים זה בזה במדעי הרוח".

שולחן סיני קטן אצל סוחר רהיטים בניו יורק שם את האמנות הסינית במוקד עבור סאקלר, שחשב: "כאן יש אסתטיקה שלא נהוג להעריך או להבין". בעקבות מלחמת האזרחים הסינית, היצואנים מימשו את אחזקותיהם ולאספנים צעירים כמו סאקלר התמזל המזל. הוא צבר עשרות אלפי חפצים בחייו, המייצגים תחומי עניין רחבים ומגוונים - עצמות אורקל של שושלת שאנג, כלי אחמנים מאיראן ופיסול מקדשים מדרום אסיה מהמאה העשירית עד המאה הארבע עשרה. חלק מהעבודות הן באיכות תערוכה וחלק מתאימות יותר למחקר.

מאוחר יותר, העניק סאקלר מדי רבעון סכומי כסף לפסיכיאטר פול זינגר, אספן נלהב נוסף של יצירות סיניות, אשר לא היו לו כספים אבל סאקלר בטח בטעמו. התנאי היחיד שהוצמד למתנה היה, שעם מותו של זינגר, האוסף שלו יועבר לגלריה של סאקלר. ב-1997, תוך כדי קיטלוג האוסף לרכישה, קבע צוות מוזיאון הסמיתסוניאן כי 160 חפצים מתועדים נעדרו ממעונו של ד"ר זינגר עם מותו. מרבית האוסף האבוד לא נמצא עד היום.

 שיווק 

בתחילת שנות ה-40 הצטרף סאקלר לסוכנות הפרסום הרפואי ויליאם דוגלס מק-אדמס, שם נשאר פעיל עד מותו. סאקלר הביא לסוכנות טכניקות מכירה שלא היו ידועות עד כה ליצרני התרופות. היסטוריון מאוניברסיטת הרווארד כתב ב-2019 שהסאקלרים לא המציאו את המכירות הישירות לרופאים, אבל הם היו בעלי השפעה חלוצית. ארתור סאקלר שיווק גם באמצעות פרסומים המיועדים ישירות לרופאים, מה שהגביר את הקצב שבו רופאים למדו על תרופות והביאו אותן לשוק, אך מעולם לא עסק באיתור לקוחות חדשים ושיווק אישי, טכניקה שנמצאת כעת בחקירה נוקבת.

היכל התהילה של הפרסום הרפואי כתב ב-1998,

בעזרתו של סאקלר, ענקית התרופות פייזר, בעבר יצרנית כימיקלים, החלה את עסקיה בתרופות מרשם. ב-1950, לפייזר היו 8 אנשי מכירות והיא הרחיבה את הכוח הזה ל-2000 ב-1957. בין 1950 ל-1956, בהדרכת סאקלר, פייזר התחרתה בשוק האנטיביוטיקה החדש עם טראמיצין (Terramycin).

במהלך שנות ה-60, באמצעות שיווק ישיר לרופאים, הוא הפך עשרות תרופות, ביניהן בטדין, סנאפלקס, ליבריום וואליום, לפופולריות. הוא הפך גם למוציא לאור והקים ב-1960 עיתון רפואי שבועי, ה (Medical Tribune), שהגיע בסופו של דבר לשש מאות אלף רופאים (לפי דיווחים מסוימים, קהל הקוראים שלו מנה מיליון רופאים ב-20 מדינות). שיווק ואליום על ידי סאקלר בכתבי עת כמו מדיקל טריביון עזר להפוך אותה לתרופה הראשונה שהניבה מכירות של 100 מיליון דולר, וב-1971, הוערך שווי מכירות ליבריום וואליום של הלקוחה של סאקלר, חברת הופמן-לה רוש, ב-2 מיליארד דולר. כתוצאה מהצלחתו, החלו חברות תרופות רבות אחרות לשווק את התרופות שלהן באופן דומה.

פרופסור אוון גרסטמן כתב בפורבס: "כמובן, שיווק בהונאה הוא אכן שגוי מאוד. אבל לומר, שמכיוון שארתור סאקלר היה חלוץ השיווק הישיר לרופאים, הוא אחראי לשימוש לרעה במרמה בטכניקה הזו, זה היפוך אבסורדי של ההיגיון."

 קריירה מאוחרת יותר 
לזכותו של סאקלר הוא עזר בשילוב בין-גיזעי של בנקי הדם הראשונים של ניו יורק.

הוא היה עורך כתב העת לפסיכוביולוגיה קלינית וניסויית בין השנים 1950-1962.

לסאקלר היו עסקים חופפים באופן מעט יוצא דופן והוא פיתח שותפויות שקטות עם סוכנויות הפרסום LW Frolich ו-MD Publications שבבעלות חבריו.

ב-1958 הקים סאקלר את 'המעבדות למחקר טיפולי'. הוא היה מנהל המתקן עד 1983. סאקלר שימש גם כיו"ר מועצת המנהלים של חב' מדיקל פרס (Medical Press, Inc) וכנשיא 'שרותי חדשות הרופאים' (Physicians News Service, Inc) ו'המכון הרפואי לרדיו וטלוויזיה, בע"מ' הוא כיהן בחבר הנאמנים של ניו יורק מדיקל קולג', שם גם מילא תפקיד כפרופסור מחקרי לפסיכיאטריה.

בשנת 1981, סאקלר שימש כסגן יו"ר הוועידה הבינלאומית הראשונה בנושא תזונה שהתקיימה בטיאנג'ין, סין. הוא הצטרף למועצת המנהלים של סיינטיפיק אמריקן ב-1985. בשנת 1985 הקדיש לו לינוס פאולינג את ספרו כיצד לחיות זמן רב יותר ולהרגיש טוב יותר. בשנת 1997, לאחר מותו, ארתור סאקלר נבחר ל'היכל התהילה של הפרסום הרפואי'.

 פִילָנטרוֹפִּיָה 
לאורך שנות ה-70 וה-80, סאקלר בנה ותרם למוסדות מדעיים רבים. תרומותיו הבולטות כללו:
 בית הספר לרפואה סאקלר באוניברסיטת תל אביב (1972)
 מכון סאקלר למדע ביו-רפואי לתואר שני (כיום מכון וילצ'ק למדעי ביו-רפואי בוגר) באוניברסיטת ניו יורק (1980)
 מרכז המדע של ארתור מ. סאקלר באוניברסיטת קלארק (1985)
 בית הספר למדעים הביו-רפואיים סאקלר (כיום בית הספר לתארים מתקדמים למדעי ביו-רפואי) באוניברסיטת טאפטס (1980)
 מרכז ארתור מ. סאקלר לתקשורת בריאות, גם באוניברסיטת טאפטס (1986)

בתחילת שנות ה-70, תרם סאקלר רישומים וציורים מעשי ידי האדריכל והחרט האיטלקי ג'ובאני בטיסטה פירנסי לספריית אייברי באוניברסיטת קולומביה.

הוא ייסד גלריות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שם שוכן באגף סאקלר מקדש דנדר, ובאוניברסיטת פרינסטון, במוזיאון ארתור מ. סאקלר באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, ובמוזיאון ארתור מ. סאקלר לאמנות וארכאולוגיה. ב-1987, חודשים לאחר מותו, נפתחה גלריית ארתור מ. סאקלר של מכון סמיתסוניאן, בוושינגטון הבירה, עם מתנה של 4 מיליון דולר ו-1,000 יצירות אמנות מקוריות. על פי ון פונג ממוזיאון המטרופוליטן לאמנות, האוסף של סאקלר אשר נתרם לסמיתסוניאן נחשב לאוסף האישי הגדול ביותר של אמנות סינית עתיקה בעולם. לאחר מותו, אגף הגלריות של ג'יליאן וארתור מ. סאקלר נפתח באקדמיה המלכותית לאמנויות, ומוזיאון ארתור מ. סאקלר לאמנות וארכאולוגיה נפתח באוניברסיטת פקין ב-1993.

 התגובה נגד פילנתרופיה 
שם המשפחה סאקלר, כולל ארתור סאקלר, זכה לביקורת מוגברת בסוף שנות ה-2010 על הקשר של המשפחה עם OxyContin. דייוויד קרואו, כותב ב"פייננשל טיימס", תיאר את שם המשפחה כ"נגוע" (השווה: תורמים מוכתמים).

במרץ 2019 הודיעו הגלריה הלאומית לפורטרטים וגלריות טייט כי לא יקבלו עוד תרומות ממשפחת סאקלר. זה קרה לאחר שהצלמת האמריקאית נאן גולדין איימה למשוך רטרוספקטיבה מתוכננת של עבודתה בגלריה הלאומית לפורטרטים, אם הגלריה תקבל תרומה של מיליון ליש"ט מקרן סאקלר. ביוני 2019, הודיע המרכז הרפואי של NYU Langone שהם לא יקבלו עוד תרומות מאף סאקלר, ומאז שינו את שמו של מכון סאקלר למדעים ביו-רפואיים לתארים מתקדמים למכון וילצ'ק למדעים ביו-רפואיים לתארים מתקדמים.

מאוחר יותר ב-2019, הודיעו המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, ומוזיאון סולומון ר. גוגנהיים ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, שהם לא יקבלו תרומות עתידיות מכל סאקלר שהיו מעורבים בפורדו פארמה.

לפי הניו יורק טיימס, הלובר בפריז היה המוזיאון הגדול הראשון ש"מחק את הקשר הציבורי שלו" עם שם המשפחה סאקלר. ב-16 ביולי 2019, הסיר המוזיאון את השלט שהציג את תרומות בני משפחת סאקלר למוזיאון בכניסה לגלריה. ברחבי הגלריה, כיסה סרט אפור שלטים כמו 'אגף סאקלר', כולל שילוט לאוסף החפצים הפרסיים והלבנטיניים של הלובר, שהוסר ב-8 או 9 ביולי. השילוט לאוסף זה זיהה אותו כ'אגף סאקלר של עתיקות המזרח' מאז 1997.

ב-9 בדצמבר 2021, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, יחד עם משפחת סאקלר, הודיעו על הסרת שם המשפחה סאקלר משבע גלריות, כולל האגף שבו נמצא מקדש האייקוני של דנדור.

הפילנתרופיה של המשפחה אופיינה כ"הלבנת מוניטין" מרווחים שנרכשו ממכירת אופיאטים.

 חיים אישיים 
סאקלר היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה אלזה פיניך יורגנסן מדנמרק; הם נישאו ב-1934, הביאו שני ילדים לעולם (קרול מאסטר ואליזבת סאקלר) והתגרשו. אשתו השנייה הייתה מריאטה לוצה (Marieetta Lutze, 1919–2019), שותפה בבעלות על  (DR. KADE Pharmazeutische Fabrik GmbH); לה נישא ב-1949. הם הביאו לעולם שני ילדים (ארתור פ. סאקלר ודניס מאריקה) והתגרשו לאחר 25 שנות נישואים. אשתו האחרונה עד מותו הייתה ג'יליאן לסלי טולי, המנהלת פרויקטים פילנתרופיים בשמו באמצעות קרן דיים ג'יליאן וארתור מ. סאקלר לאומנויות ומדעים.

הוא גר בשדרה החמישית בניו יורק. בגיל כמעט 70, הוא המשיך במשרה מלאה, החל לעבוד ב-8:30 בבוקר, שבעה ימים בשבוע, ונסע לבוסטון ולוושינגטון, טיפל במלגות, עבד על מדע ובאיסוף אמנות. סאקלר מת ממחלת לב בבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק ב-26 במאי 1987.

 פרסים וכבוד 
סאקלר קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלארק, אוניברסיטת האנמן, אוניברסיטת טאפטס ובית הספר לרפואה של הר סיני. הוא היה חבר באקדמיה האמריקנית לאמנויות ומדעים וקיבל אות מסדר ההצטיינות המצרי. הוא ואשתו ג'יליאן תמכו ב'דיוני ארתור מ. סאקלר' המתקיימים באקדמיה הלאומית למדעים.

 מחלוקת פורדו-פארמה 
ב-1952 הסדיר סאקלר מימון לאחיו לרכישת חברת פורדו-פרדריק (Purdue-Frederick). החברה מכרה מוצרים שימושיים ללא מרשם כמו חומר החיטוי בטאדין (Betadine), המשלשל סנוקוט (Senokot) ומסיר שעוות אוזניים צרומנקס (Cerumenex). החברה גם מכרה את מ.ס.קונטין (MS Contin), או מורפיום עם תכונות של שחרור ממושך, שתוקף הפטנט לגביו היה אמור לפוג בסוף שנות ה-80. לאחר מותו של ארתור ב-1987, האופציות שלו על שליש מחברה זו נמכרו על ידי מנהל עזבונו לאחיו מורטימר וריימונד, שהיו הבעלים של החברה הנפרדת בשם Purdue Pharma והשתמשו בפורדו-פרדריק כחברת אחזקות.

שמונה שנים לאחר מותו של ארתור, בהנחיית אחיו, פורדו החלה למכור אוקסיקונטין (OxyContin), שהוא אופיאט שעוצמתו פי 1.5 משל המורפיום. החברה הזו הודתה באשמה ב-2007 ונקנסה ב-640 מיליון דולר על מיתוג מטעה של אוסיקונטין. מבקרי משפחת סאקלר ופורדו טוענים שאותן טכניקות שיווק ששימשו כאשר ארתור ייעץ לחברות תרופות שמוכרות תרופות שאינן אופיואידיות נוצלו מאוחר יותר בשיווק של אוקסיקונטין על ידי אחיו ואחיינו, ריצ'רד סאקלר, ותרמו למגפת האופיואידים. עיתון הגרדיאן צוטט את דברי עו"ד פול הנלי, שטען כי "זו בעצם משפחת פשע... סוחרי סמים בחליפות ושמלות יפות".

 ביקורת 
ועדת המשנה של הסנאטור אסטס קיפובר בחנה את תעשיית התרופות ב-1959. הוא הרגיש שלארתור סאקלר יש אימפריה "משולבת" של גילוי וייצור תרופות, שיווק ופרסום תרופות ופרסומים רפואיים המקדמים במפורש מכירת תרופות. הוא הפסיק לחקור את סאקלר באמצע 1960 וקידם את תיקון קפאוור-האריס (Kefauver Harris) ששיפר את הפיקוח על התרופות של ה-FDA בשנת 1962.

בארי מאייר כתב בספרו "קוטל כאב" (Pain Killer) שסקלר, "עזר לפריצת הדרך של כמה מהשיטות השנויות והמטרידות ביותר ברפואה: הרעפת טובות הנאה על רופאים, ההוצאה המפוארת על יועצים ומומחים המוכנים לתמוך בטענות יצרן תרופות, המימון של קבוצות המתיימרות להיות עצמאיות ונטולות אינטרסים מסחריים, יצירת פרסומים שישמשו שופר לתעשייה, וניצול מוחלט של מחקר מדעי למטרות שיווק".Meier, Barry (2018). Pain Killer: An Empire of Deceit and the Origin of America's Opioid Epidemic. p. 52. 

ב-2017, אמר הפסיכיאטר אלן פרנסס ל-"הניו יורקר" כי "ניתן לייחס לארתור סאקלר את רוב הפרקטיקות המפוקפקות שהניעו את תעשיית התרופות למצבן המשחית כיום". פטריק ראדן קיף, שפרסם את אותו מאמר, הרחיב מאוחר יותר את עבודתו לספר באורך מלא בשם "אימפריית הכאב" (Empire of Pain). הספר יצא בשנת 2021 והיה ביקורתי מאוד כלפי משפחת סאקלר וכלפי מאמציו של ארתור סאקלר להסתיר את ניגודי העניינים הרבים שלו תוך כדי צבירת הונו.

 ראו גם
 משפחת סאקלר

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:נדבנים יהודים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים ממוצא פולני-יהודי
קטגוריה:בוגרי בית הספר לרפואה באוניברסיטת ניו יורק
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1913
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1987