קטה גדולה

קָטָה גְּדוֹלָה (שם מדעי: Pterocles orientalis) היא עוף בינוני-גדול ממשפחת הקטיים. זהו מין נודד באופן חלקי, כאשר אוכלוסיות ממרכז אסיה נעות לפקיסטן ולצפון הודו בחורף.

בישראל היא יציבה בדרום השפלה, צפון הנגב, הר הנגב ומדבר יהודה. היא מזדמנת בנוסף גם לגולן ולבקעת הירדן. בניגוד לשאר מיני הקטות היא מעדיפה את אזורי ספר המדבר ולאו דווקא מדבר צחיח.

 טקסונומיה ואטימולוגיה 
הקטה הגדולה תוארה רשמית על ידי חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו. הוא הציב אותה עם כל שאר העופות דמויי השכווים בסוג Tetra וטבע את השם המדעי Tetra orientalis. הקטה הגדולה ממוקמת כעת עם 13 מינים אחרים בסוג קטה, שהוצג בשנת 1815 על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק. שם הסוג משלב את המילה pteron מיוונית עתיקה שפירושה "כנף" ו-klēs שמשמעותו "בולט" או "מפואר".

לקטה גדולה נמצאו והוכרו שני תת-מינים:
 P. o. orientalis (קארולוס ליניאוס, 1758) - תת-המין הטיפוסי, מצוי בצפון אפריקה ממרוקו ומזרחה עד מערב איראן, טורקיה, קפריסין האיים הקנריים, וחצי האי האיברי.
 P. o. arenarius (פטר סימון פאלאס, 1775) - תת-המין המזרחי, מצוי מקזחסטן עד דרום איראן, פקיסטן ואפגניסטן, מזרחה עד לצפון-מערב סין.

 תיאור 
ממוזער|זוג במעוף, מימין נקבה ומשמאל זכר
הקטה הגדולה כשמה כן היא.  באורך של 33–39 ס"מ, מוטת כנפיים של כ-70 ס"מ ומשקל של 300–615 גרם היא, ככל הנראה, המין הגדול ביותר במשפחת הקטות.CRC Handbook of Avian Body Masses by John B. Dunning Jr. (Editor).  לזכר יש ראש, צוואר וחזה אפורים. החלקים התחתונים שחורים והחלקים העליונים בצבעי חום-זהוב עם סימנים כהים יותר. יש גבול שחור דק מסביב לחזה התחתון, וכתם גרון ערמוני. לקטה הזו יש ראש וצוואר קטן דמוי-יונה, אבל עם גוף קומפקטי וחסון. יש לה כנפיים מחודדות ארוכות ותעופה ישירה ומהירה. הכנפיים הלבנות והבטן השחורה הופכים את המין הזה לקל לזיהוי בזמן מעוף. להקות נוהגות לפקוד בורות השקיה עם עלות השחר.

 תפוצה ובית גידול 
המין החברתי הזה מקנן במישורים פתוחים יבשים ובבתי גידול דומים, אך בניגוד לקטה חדת-זנב, הוא נמנע מאזורים חסרי צמחייה לחלוטין. הוא מאכלס מישורים צחיחים למחצה עם צמחיית ערבות עד מדברית למחצה, כולל שטחי שיחים פסטורליים, גידולי דגנים יבשים ואדמות בור.

 קינון 
ממוזער|ביצת קטה גדולה שנאספה מהרי אלטאי, רוסיה, אוסף מוזיאון טולוז
עונת הקינון מתרחשת בין מרץ לאוגוסט בתזמון תלוי בקו הרוחב, בדרך כלל באפריל באיים הקנריים ובעיקר ביוני בספרד ובברית המועצות לשעבר עם מחזורים נוספים עד ספטמבר. הקן הוא גומה בקרקע באזורים חשופים וסלעיים כמו אלו המצויים בשולי שדות חרושים. בקן מוטלות שלוש ביצים ירקרקות עם סימונים מנוקדים. שני הזוויגים דוגרים, אבל רק הזכר מביא מים.

 תזונה 
לעיתים קרובות היא ניזונה מזרעים קטנים או קטנים מאוד, וככל הנראה מעדיפה את הקטניות, כמו גם דגניים וקטניות תרבותיות.

 בישראל 
אוכלוסיית הקטות הגדולות בארץ נמצאת במגמת ירידה, אם כי חסרים נתונים מדויקים. הערכות שונות מצביעות על אוכלוסייה של כ-2,500 זוגות אך דרושה בדיקה מעמיקה.

בארץ זוהו שלוש אוכלוסיות נפרדות: אוכלוסייה יציבה בצפון ומזרח הנגב, אוכלוסייה נודדת מקומית אשר מקורה בצפון סיני ומערב הנגב ומגיעה לשתות בעיקר באזור ניצנה, ואוכלוסייה נודדת, אשר מקורה כנראה באסיה הקטנה וחורפת בנגב ולעיתים אף בצפון הארץ.

 איומים 
בתוך אירופה האיום העיקרי על מין זה הוא התעצמות החקלאות. חריש, מרעה, והשקיה צמצמו את בית הגידול הזמין בעוד שהסרת אזורי שוליים של צמחייה טבעית למחצה והשימוש המוגבר של כימיקלים חקלאיים הפחיתו את זמינות המזון, ושיטות העבודה הללו היו כנראה אחראיות להכחדת המין מאזורים מסוימים. בשטחי העשב הנותרים, רעיית יתר משפיעה על הרכב ומבנה הצמחייה, ומפחיתה הן את זמינות המזון והן את המכסה לקינון. לעומת זאת, נטישת קרקע היא גם איום גדול, שכן בית הגידול הערבתי הפתוח וחסר העצים הולך לאיבוד במהירות בעת נטישת המרעה.

ציד, שעודנו חוקי בטורקיה בעונת הקינון, עשוי להוות איום משמעותי בחלקים מהתפוצה. ההרגל של המין להתרכז במספרים גדולים באתרי שתייה מסורתיים לאורך השנה פירושו שהוא מהווה מטרה אטרקטיבית וקלה יחסית. במרוקו עדין נותרה קטה זו הקטה הנפוצה ביותר, אך יש ירידה מקומית עקב לחץ הציד. בתוניסיה הציד נותר חוקי בעונת הקינון, ואובדן שטחי ביצות הוביל לכך שהציפורים נעשות מרוכזות יותר במקום שבו נותרו מים ומכאן פגיעות יותר ללחץ ציד.

 סטטוס 
למין זה יש תחום תפוצה גדול, ואוכלוסייה עולמית גדולה מאוד, אולם על-פי החשד האוכלוסייה נמצאת במגמת ירידה עקב הרס מתמשך של בתי גידול ולחץ ציד. באירופה הירידות שנסקרו היו מהירות מאוד, אולם זה מייצג רק כ-15% מטווח התפוצה הגלובלי וקשה יותר לקבוע מגמות באסיה ובצפון אפריקה. בשל כך נשאר מין זה מסווג כ"ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN),  כיוון ששיעור הירידה הכולל עדיין לא נחשב מהיר במידה המאיימת  על המין. אולם מידע טוב יותר מכל תחום התפוצה עלול להוביל להעלאת המין לקטגוריית איום גבוהה יותר בעתיד הקרוב.

 אומדני אוכלוסייה 
האוכלוסייה האירופית מוערכת ב-10,400–19,100 זוגות, מה שמשתווה ל-20,800–38,200 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-15% מהטווח העולמי, כך שהערכה ראשונית מאוד של גודל האוכלוסייה העולמית היא כ-138,000–255,000 פרטים בוגרים, אם כי יש צורך באימות נוסף של הערכה זו.

 מגמות שינוי 
על פי החשד, האוכלוסייה נמצאת בירידה עקב הרס מתמשך של בתי גידול ולחץ ציד. באירופה מוערכת מגמת ירידה באוכלוסייה של 50–79 אחוז תוך 16.8 שנים (שלושה דורות). קשה לקבוע את קצב הירידה הגלובלי, אך כיום אינו נחשב למהיר.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

 Pheasants, Partridges and Grouse by Madge and McGowan, 

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1758
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:קטיים
קטגוריה:ארץ ישראל: קטיים
קטגוריה:איראן: עופות
קטגוריה:ספרד: עופות
קטגוריה:פורטוגל: עופות
קטגוריה:מרוקו: עופות
קטגוריה:תוניסיה: עופות
קטגוריה:טורקיה: עופות
קטגוריה:עיראק: עופות
קטגוריה:קזחסטן: עופות