תאוריות הקשר על מותו של אדולף היטלר

תאוריות הקשר על מותו של אדולף היטלר, קנצלר גרמניה מ-1933 עד 1945, הן תאוריות קשר החלוקות על העובדה המקובלת שהוא התאבד בפיהררבונקר ב-30 באפריל 1945. רוב התאוריות הללו נובעות מדיסאינפורמציה סובייטית. התאוריות טוענות שהיטלר ואשתו, אווה בראון, שרדו את כניעת גרמניה הנאצית ונמלטו מברלין. נטען גם כי היטלר נסע לאמריקה הדרומית. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה חקרו הבולשת הפדרלית של ארצות הברית (FBI) וסוכנות הביון המרכזית (CIA) חלק מהדיווחים, מבלי לתת בהם אמון. גילוי משנת 2009, לפיו גולגולת בארכיון סובייטי, אשר נטען שהיא שייכת להיטלר היא למעשה גולגולת של אישה, סייע בתדלוק תאוריות הקשר.

בעוד שהטענות זכו לחשיפה מסוימת בתרבות הפופולרית, היסטוריונים ומומחים מדעיים מחשיבים אותן כתאוריות שוליים מופרכות. עדי ראייה ושרידיו הדנטליים של היטלר מוכיחים שהוא מת בבפיהררבונקר בברלין ב-1945.

 מקורות 
ממוזער|upright=1.3|מתחם הפיהררבונקר, שבו בילה היטלר את ימיו האחרונים בברלין, התמונה צולמה לפני הריסתו ב-1947
הנרטיב לפיו היטלר לא התאבד, אלא נמלט מברלין, הוצג לראשונה על ידי מרשל גאורגי ז'וקוב במסיבת עיתונאים ב-9 ביוני 1945, בהוראת מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין. באותו החודש נערך סקר בקרב אמריקאים, שבו 68% מהם סברו שהיטלר עדיין בחיים. כשסטלין נשאל בוועידת פוטסדאם ביולי 1945 כיצד מת היטלר, אמר כי הוא חי "בספרד או בארגנטינה". ביולי 1945 חזרו עיתונים בריטיים על הערות של קצין סובייטי על כך שגופה חרוכה שהתגלתה בידי הסובייטים, היא למעשה של "כפיל עלוב מאוד של היטלר". עיתונים אמריקאים הביאו גם הם ציטוטים דומים, כמו זה של מפקד חיל המצב הרוסי של ברלין, שטען כי היטלר "מסתתר אי שם באירופה". דיסאינפורמציה זו, שהופצה על ידי ממשלת סטלין, היוותה קרש קפיצה לתאוריות קשר שונות, למרות המסקנה הרשמית של מעצמות המערב והקונצנזוס בקרב ההיסטוריונים שהיטלר אכן התאבד ב-30 באפריל 1945. הטענות גרמו לתחייה מינורית של הנאציזם במהלך כיבוש גרמניה על ידי בעלות הברית, והן היו נפוצות גם בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.

באוקטובר 1945 ציטט העיתון פראנס-סואר את אוטו אבץ, השגריר הנאצי בצרפת של וישי במהלך מלחמת העולם השנייה, שאמר שהיטלר לא מת. החקירה המפורטת הראשונה של מעצמות המערב החלה בחודש נובמבר, לאחר שראש המודיעין הנגדי בגזרה הבריטית של ברלין דיק וויט ביקש מההיסטוריון והסוכן יו טרבור-רופר, לבדוק את הנושא, על מנת להתמודד עם טענות הסובייטים. ממצאיו של טרבור-רופר, לפיהם היטלר ובראון התאבדו בברלין, נכתבו בדו"ח מ-1946 ופורסמו בספרו בשנה הבאה. בנוגע למקרה טען טרבור-רופר כי "הרצון להמציא אגדות... הוא (גדול יותר) מאהבת האמת".

בשנת 1946 החל ויליאם הנרי ג'ונסון, כורה ומטיף הבפטיסטי אמריקאי, לפרסם סדרת מכתבים תחת שם העט "פרוון מס' 1", בטענה שהוא היטלר ושהוא נמלט עם בראון לקנטקי בחיים. הוא טען כי נחפרות מנהרות לוושינגטון די. סי. וכי הוא יפעיל צבאות, כלי נשק גרעיניים וספינות חלל בלתי נראות כדי להשתלט על היקום. ג'ונסון הצליח לגייס עד 15,000 דולר (מעל 140,000 דולר במונחים של 2020), והבטיח תמריצים גבוהים לתומכיו, לפני שנעצר באשמת הונאת דואר באמצע 1956.

במרץ 1948 דיווחו עיתונים ברחבי העולם על סיפורו של הלוטננט הגרמני ארתור פ. מקנסן, שטען שב-5 במאי 1945 (במהלך ההפצצה הסובייטית על ברלין), הוא, היטלר, בראון ומרטין בורמן נמלטו מהפיהררבונקר בטנקים. על פי הנטען, הקבוצה טסה מנמל התעופה ברלין-טמפלהוף לטונדרן שבדנמרק, שם נשא היטלר נאום וטס עם בראון לחוף. בגיליון מאי 1948 של המגזין האיטלקי "טמפו", כתב הסופר אמיל לודוויג שניתן היה לשרוף כפיל במקומו של היטלר, מה שהיה מאפשר לו לברוח בצוללת לארגנטינה. מייקל מוסמאנו, אב בית הדין במשפט האיינזצגרופן בנירנברג, כתב בספרו משנת 1950 כי תאוריות כאלה היו "רציונליות בערך כמו לומר שהיטלר נלקח על ידי מלאכים", תוך ציון היעדר ראיות, ואישור שרידי השיניים של היטלר, וכן העובדה שלודוויג התעלם במפורש מנוכחותם של עדים בבונקר. מוסאנו הביא סיפור אחר של מקנסן כראיה לאי אמינותו, בו הוא טס ב-9 במאי למאלגה שבספרד, שם הותקף על ידי 30 מטוסי P-38 לייטנינג מעל מרסיי (למרות שהמלחמה הסתיימה באירופה), והרג את כל 33 הנוסעים מלבדו.

מ-1951 עד 1972, העיתון הלאומי של המשטרה, מגזין אמריקאי בסגנון צהובון, פרסם סדרה של סיפורים על הישרדותו של היטלר. הסיפורים שלא הוכחו כללו טענות כי היטלר הביא ילדים לעולם עם בראון בסביבות שנות ה-30 המאוחרות, שהוא למעשה היה במצב בריאותי גופני מעולה בסוף מלחמת העולם השנייה, ושהוא ברח לאנטארקטיקה או לדרום אמריקה בסוף מלחמת העולם השנייה. קצין המודיעין האמריקני ויליאם פ. היימליך טען בכתבה במגזין כי הדם שנמצא על הספה של היטלר אינו תואם את סוג הדם שלו.

בעקבות עשרות שנים של דיווחים סותרים אחרים, ב-1968 הוציא העיתונאי הסובייטי לב בז'מנסקי את ספרו "מות אדולף היטלר". הספר כלל דו"ח נתיחה שלאחר המוות סובייטי המסיק שהיטלר מת מהרעלת ציאניד, למרות שלא תועדה נתיחה של איברים פנימיים כדי לאשר זאת ודיווחי עדי ראייה להפך. בז'מנסקי טען כי דוחות הנתיחה לא פורסמו קודם לכן "למקרה שמישהו ינסה לתפוס את זהות 'הפיהרר ניצל בנס'". מאוחר יותר הודה כי הוא נהג כ"תעמולה מפלגתית טיפוסית" וכי התכוון "להוביל את הקורא למסקנה שיריית אקדח היא חלום מקטרת או חצי המצאה וכי היטלר למעשה הרעיל את עצמו." הטענות בספר זכו ללעג על ידי היסטוריונים מערביים.

בשנת 2020, ההיסטוריון ריצ'רד ג'. אוונס כתב:

עבור חלק מהימין הרדיקלי זה נראה בלתי נתפס ש[היטלר] היה מת מוות כל כך פחדני ומתועב... במקרים מסוימים, לתומכי הישרדותו של היטלר יש קשרים חזקים לסצנה הנאו-נאצית, או מסגירים אמונות אנטישמיות, או שהם מעורבים בארגוני עליונות לבנה בארצות הברית הרואים בהיטלר השראה לפעילותם.

 עדויות 
ממוזער|upright=1.1|alt=|מתוך תיק של ה-FBI: פתק משנת 1945 החתום באותיות "JFK" המשער שהיטלר יכול היה להימלט מברלין
בשלהי 1945 הורה סטלין על הקמת ועדת חקירה שנייה לחקר מותו של היטלר, בין השאר כדי לדון בשמועות על הישרדותו. ב-30 במאי 1946 נמצא חלק מגולגולת, לכאורה במכתש בו הוצאו שרידי היטלר. הוא כלל חלק מעצם העורף וחלקים משתי עצמות הקודקוד. בעצם הקודקוד השמאלית הכמעט מלאה נמצא חור קליע, ככל הנראה פצע יציאה. בשנת 2009, בפרק של הסדרה MysteryQuest ששודרה בערוץ ההיסטוריה, בחן הארכאולוג ומומחה העצמות מאוניברסיטת קונטיקט ניק בלנטוני את הממצא, וטען כי "העצם נראתה דקה מאוד" עבור זכר, ו"התפרים שבהם לוחות הגולגולת מתאחדים נראו מתאימים למישהו מתחת לגיל 40". חתיכה קטנה שניתקה מהגולגולת נבדקה DNA, וכך גם דם מהספה של היטלר. נקבע כי הגולגולת היא של אישה - המספקת מזון לחוקרי קונספירציה - בעוד שהדם אושר כשייך לזכר.

לא פקידים סובייטיים ולא רוסים טענו שהגולגולת היא הראיה העיקרית, במקום זאת ציטטו שברי עצמות לסת ושני גשרי שיניים שנמצאו במאי 1945. הפריטים הוצגו לשני מקורבים של רופא השיניים האישי של היטלר, הוגו בלאשקה: עוזרו קתה האוזרמן וטכנאי השיניים הוותיק פריץ אכטמן. השניים אישרו ששרידי השיניים הם של היטלר ובראון, וכך גם בלאשקה בהצהרות מאוחרות יותר. לפי עדה פטרובה ופיטר ווטסון, יו תומאס ערער על שרידי השיניים הללו בספרו משנת 1995, אך גם העלה השערות שהיטלר כנראה מת בפיהררבונקר לאחר שנחנק על ידי עוזרו היינץ לינגה. הם ציינו ש"אפילו ד"ר תומאס מודה שאין ראיות התומכות" בתאוריה זו. איאן קרשו כתב כי "ה'תיאוריות' של יו תומאס... שהיטלר נחנק על ידי לינג'ה, ושגופת האישה נשרפה לא היה זה של אווה בראון, שנמלטה מהפיהררבונקר, הן שייכות לארץ האגדות." בשנת 2017, הפתולוג המשפטי הצרפתי פיליפ צ'רליר אישר שהשיניים באחד משברי עצם הלסת היו "בהסכמה מושלמת" עם צילום רנטגן שצולם היטלר ב-1944. חקירה זו של השיניים על ידי הצוות הצרפתי, שתוצאותיה דווחו בכתב העת European Journal of Internal Medicine במאי 2018, מצאה ששרידי השיניים היו בהחלט שיניו של היטלר. לדברי צ'רליר, "אין ספק, המחקר שלנו מוכיח שהיטלר מת ב-1945 [בברלין]."

באפריל 2000 חלקי עצם הלסת והגולגולת שנשמרו בתוך שרידים הוצגו בתערוכה בארכיוני הפדרציה של רוסיה במוסקבה.

מסמכי ה-FBI שהוסרו על ידי חוק גילוי פשעי המלחמה של הנאצים משנת 1998, שהחלו להתפרסם באינטרנט בתחילת העשור השני של המאה ה-21, מכילים מספר תצפיות לכאורה של היטלר באירופה, דרום אמריקה וארצות הברית, חלקם הטוענים כי שינה את מראהו באמצעות ניתוח פלסטי או על ידי גילוח שפם מברשת השיניים שלו. למרות שכמה אנשים בולטים שיערו כי היטלר יכול היה לשרוד, כולל גנרל הצבא דווייט אייזנהאואר וסגן ג'ון פיצג'רלד קנדי באמצע 1945, המסמכים מציינים כי התצפיות לכאורה של היטלר עלולות להיות לא מאומתות. ריצ'רד ג'יי אוונס מציין שה-FBI היה מחויב לתעד טענות כאלה, לא משנה כמה הן היו "שגויות או מופרעות".

ב-2009 בוצעה בדיקת ה-DNA המצביעה כביכול על העובדה כי החקירות של הסובייטים היו גרועות יותר ממה שחשבו. קיים סיכוי שחיילים שקיבלו הוראות מסטלין למצוא את המיקום של היטלר היו מפוחדים מדי כדי להגיד שהם לא הצליחו לאתר את גופתו ו"אספו" מה שמצאו מול היציאה מהבונקר של היטלר, שמו בקופסה, וטענו כי אלו היו הגופות של אדולף ואווה היטלר.

ב-2018 קיבלו שני מדענים גישה מהשלטונות הרוסיים לשרידיו של אדולף היטלר. הם בדקו פיסת גולגולת ואת שיניו והישוו אותם לצילומי אותם שרידים מ-1945, ולצילומי שיניים שעשו לו ב-1944, כפי שהראה התיק הרפואי של היטלר, שנמצא במשרד הבריאות הנאצי, על ידי נציגי הצבא האדום. הם הגיעו לתשובה חד-משמעית שהיטלר אכן התאבד בפיהררבונקר ב-30 באפריל 1945. ממצא נוסף של המדענים היה שלהיטלר היו שיניים קטסטרופלים ונותרו רק ארבע משיניו המקוריות בפיו והשאר נפלו בשל חוסר תזונה צמחונית, ריפלוקס חומצי שסבל ממנו והתמכרותו לתרופות.

 בריחתו לכאורה לארגנטינה 
ממוזער|upright=.8|תצלום ממסמך של ה-CIA שבו נראה שוטר SS לשעבר ואדם שלטענתו הוא היטלר, 1954 לערך
חלק מהעבודות טוענות שהיטלר ובראון לא התאבדו, אלא נמלטו למעשה לארגנטינה.

 הטענות של פיליפ סיטרואן 
מסמכי CIA שהוסרו ב-3 באוקטובר 1955 דיווחו על טענות שהועלו על ידי חייל SS גרמני לשעבר בשם פיליפ סיטרואן כי היטלר עדיין בחיים, וכי הוא "עזב את קולומביה לארגנטינה בסביבות ינואר 1955". למסמך צורף תצלום לכאורה של סיטרואן ואדם שלטענתו הוא היטלר; בגב התמונה נכתב "אדולף שוטלמאיור" והשנה 1954. הדו"ח מציין גם כי לא איש הקשר שדיווח על שיחותיו עם סיטרואן, וגם תחנת ה-CIA לא הייתה "בעמדה לתת הערכה מושכלת של המידע." הממונים על מפקד התחנה אמרו לו כי "ניתן להשקיע מאמצים עצומים בעניין זה עם אפשרויות רחוקות לבסס דבר קונקרטי", והחקירה בוטלה.

 זאב אפור 
הספר "זאב אפור: הבריחה של אדולף היטלר" מ-2011, מאת הסופרים הבריטים סיימון דאנסטאן וג'רארד ויליאמס, וסרט הדוקודרמה של ויליאמס מ-2014 המבוסס עליו, מרמזים שמספר ספינות U-Board לקחו שלל נאצים ויצירות אמנות שהיו בידי הנאצים לארגנטינה, שם הנאצים נתמכו על ידי הנשיא לעתיד חואן דומינגו פרון, אשר יחד עם אשתו אווה פרון, קיבל כסף מהנאצים מזה זמן. כפי שהצהירו טענות שהתקבלו על ידי ה-FBI, היטלר הגיע לכאורה לארגנטינה, תחילה שהה בהסיינדה סן רמון (ממזרח לבארילוצ'ה), ולאחר מכן עבר לאחוזה בסגנון בווארי באינלקו, מקום מרוחק ובקושי נגיש בקצה הצפון-מערבי של אגם נאוול ואפי, קרוב לגבול צ'ילה. לכאורה, אווה בראון עזבה את היטלר בסביבות 1954 ועברה לנאוקן עם בתם, אורסולה ('אושי'), והיטלר מת בפברואר 1962.

רעיון זה של בריחת היטלר לארגנטינה נדחתה על ידי היסטוריונים, כולל גאי וולטרס. הוא תיאר את תאוריית הקונספירציה של דנסטאן וויליאמס כ"זבל", והוסיף: "אין בה שום תוכן. היא פונה לפנטזיות ההזויות של חוקרי תאוריות קשר ואין לה מקום כלשהו במחקר היסטורי." וולטרס טען כי "פשוט בלתי אפשרי להאמין שכל כך הרבה אנשים יכלו לשמור על הונאה בקנה מידה גדול כל כך", ואומר שאף היסטוריון רציני לא יעניק לסיפור אמינות כלשהי. להיסטוריון ריצ'רד אוונס יש חששות רבות לגבי הספר והסרט שלאחריו. לדוגמה, הוא מציין שהסיפור על אורסולה או 'אושי' הוא בסך הכל "עדות שמיעה יד שנייה ללא זיהוי או אישור." אוונס גם מציין שדנסטן וויליאמס עשו שימוש נרחב בספר Hitler murió en la Argentina (בעברית: היטלר מת בארגנטינה) מאת מנואל מונסטריו, שהמחבר הודה מאוחר יותר שכללו "השתוללויות מוזרות" וספקולציות. אוונס טוען שאין להתייחס לספרו של מונסטריו כמקור אמין. בסופו של דבר, אוונס מתאר את סיפורי ההישרדות של היטלר כ"פנטזיות".

 לצוד את היטלר 
חוקרי הסדרה "לצוד את היטלר"  (2015–2018) של ערוץ ההיסטוריה טוענים כי מצאו מסמכים שהוסרו וראיינו עדים המעידים כי היטלר נמלט מגרמניה לדרום אמריקה בצוללת. הוא ונאצים אחרים זממו אז לכאורה "רייך רביעי". תאוריות קשר כאלה של הישרדות ובריחה נדחו ברוב דעות. באופן סותר, ב-2017 הסדרה זכתה לשבחים על ידי כתב העת הלאומי של המשטרה בסגנון הצהובון, שבאופן היסטורי היה תומך בתאוריית השוליים, תוך שהוא קרא לרוסיה לאפשר לעצם הלסת של היטלר לעבור בדיקת DNA. הסופר ג'יימס הולנד, שהופיע בסדרה כמומחה למלחמת העולם השנייה, הסביר כי "[אני] נזהרתי מאוד לא להזכיר בסרט שחשבתי שהיטלר או בורמן ברחו. כי הם לא ברחו."

 בתרבות הפופולרית 
 ברומן ההרפתקאות "על גג העולם" (1949) מאת דאגלס דאף, קבוצה של קצינים נאצים נמלטים עם מנהיגם (כביכול היטלר עצמו) ומתכננת להפציץ ערי בירה ברחבי העולם בנשק גרעיני ממעוזם בטיבט.
 בנובלה "הנובלה לסן קריסטובל מ-AH" מ-1981 מאת ג'ורג' סטיינר, היטלר שורד את סוף המלחמה ונמלט לג'ונגל האמזונאס, שם הוא נמצא ונשפט על ידי ציידי נאצים 30 שנה מאוחר יותר. ההגנה של היטלר היא שמאחר שישראל חייבת את קיומה לשואה, הוא באמת הנדיב של היהודים.
 "ברומן הברקוט" (1987), היטלר בורח מברלין בכוונה כדי להגיע לדרום אמריקה, אך נתפס בחשאי על ידי קומנדו סובייטים מובחרים בהוראת סטלין. הוא נכלא במוסקבה ומאוחר יותר מוצא להורג.
 בפרק של משפחת סימפסון משנת 1995, "בארט נגד אוסטרליה", בארט סימפסון מתקשר לבואנוס איירס, ולו עונה אדולף היטלר הקשיש.
 במשחק הווידאו "פרסונה 2: חטא חף מפשע" משנת 1999, מופצת שמועה שהיטלר ניצל על ידי חיילי עילית וברח עם אותם חיילים לאנטארקטיקה, וכתוצאה מכך "הגדוד האחרון" הזה השתלט על העיר סומארו. שלא כמו רוב התיאורים של הישרדותו של היטלר מעבר ל-1945, זה למעשה לא נכון בהקשר של הסיפור; הסיפור נוגע לשמועות שהופכות למציאות, וה"היטלר" שהמפלגה נלחמת בו מתגלה כניארלתוטפ במסווה.
 בסרט האנימה של CGI "תורמוס השלישי: הראשון" (2019), האינטרפול מפיץ שמועה מזויפת הקובעת שהיטלר חי בברזיל, במטרה לפתות את חסידיו הקנאים של אננארבה מהמחבוא.
 בסדרת הטלוויזיה של אמזון פריים וידאו משנת 2020 "ציידים", מתגלה ב-1977 שאדולף היטלר ואווה בראון חיים בארגנטינה.
 בספר "הוא חזר" ולאחר מכן בסרט "הוא חזר" היטלר שב מן המתים ומגלה כיצד גרמניה השתנתה ב-70 שנות היעדרותו מהמדינה.

 לקריאה נוספת 


ממוזער|upright=1.3|בית אינאלקו ליד היישוב ויז'ה לה אנגוסטורה. לפי תאוריית השוליים, היטלר היה חי כאן כמה שנים אחרי 1945.

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:מותו של אדולף היטלר
מותו של אדולף היטלר
*