גירוש ויציאת יהודים

גירוש יהודים ויציאתם מתוך אילוצים שונים מחבלי ארץ שונים, זו תופעה מתמשכת שהתרחשה לאורך ההיסטוריה של עם ישראל, החל מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד המאה ה-21.

 כרונולוגיה 
 גלות אשור 

733/2 לפנה"ס

תגלת-פלאסר השלישי, מלך האימפריה הנאו-אשורית, בזז את ממלכת ישראל הצפונית וסיפח את שטחם של שבטי ראובן, גד ומנשה בגלעד. אנשים משבטים אלה נלקחו בשבי והתיישבו מחדש באזור נהר ח'בור, בחל, בהבור, בהרא ובגוזן. תגלת-פילסר גם כבש את שטח נפתלי ואת העיר ינוח באפרים, ומושל אשור הוצב על אזור נפתלי, אוכלוסיית נפתלי גורשה לאשור.

 722 לפנה"ס

בשנת 722 לפנה"ס נכבשה שומרון, עיר הבירה של ממלכת ישראל הצפונית, על ידי סרגון השני, אשר יישב מחדש את בני ישראל בחל, הבור, גוזן ובערי מדי. סרגון תיעד את כיבושה של אותה עיר כך: "השומרון הסתכלתי, לכדתי; 27,280 איש שישבו בה סחבתי" לאשור. חלק מאנשי השבטים הצפוניים ניצלו, ונטען כי רבים נמלטו גם דרומה לירושלים.

 גלות בבל 

 587-586 לפני הספירה 
כאשר צדקיהו התקומם נגד השלטון הבבלי, נבוכדנצר הגיב בפלישה ליהודה. בדצמבר 589 לפנה"ס החל נבוכדנצר במצור נוסף על ירושלים. במהלך המצור, ברחו יהודים רבים למואב, עמון, אדום ומדינות סובבות נוספות כדי לחפש מקלט. העיר נפלה בסופו של דבר לאחר מצור בן שלושים חודש, והגנרל הבבלי נבוזראדן נשלח להשלים את השמדתה. העיר נבזזה, ומקדש שלמה נהרס. רוב בני המעמד הגבוה נלקחו בשבי לבבל והעיר נהרסה. רק אנשים בודדים הורשו להישאר ולטפל בארץ בשנת 537 לפנה"ס התיר ליהודים כורש הגדול, המלך המייסד של האימפריה הפרסית האחמנית, לחזור ליהודה ולבנות מחדש את בית המקדש.

 500-1 לפני הספירה 

 139 לפני הספירה
גירוש מהעיר רומא באשמת גיור אגרסיבי בקרב הרומאים.

 1-599 לספירה 

 19 לספירה
גירוש מהעיר רומא על ידי הקיסר טיבריוס יחד עם מתרגלי הדת המצרית.
 38 לספירה
יהודים גורשו מאחד ממגוריהם בעיר אלכסנדריה שבמצרים, ביוזמתו של אאולוס אביליוס פלאקוס.
 41-53 לספירה
 על ידי קלאודיוס.
 73 לספירה
התבוסה היהודית במרד הגדול הביאה לכך שיהודים רבים נלקחו בשבי ושועבדו או הפכו לפליטים.
 119
קהילות יהודיות גדולות בקפריסין, סירנה ואלכסנדריה נמחקו לאחר התבוסה היהודית במלחמת קיטוס נגד רומא. אירוע זה גרם לשינוי דמוגרפי גדול בלבנט ובצפון אפריקה. לפי אוסביוס מקיסריה פרוץ האלימות הותיר את לוב מרוקנת עד כדי כך שכמה שנים לאחר מכן נאלצו להקים בה מושבות חדשות על ידי הקיסר אדריאנוס רק כדי לשמור על כדאיות המשך ההתיישבות.

 415
יהודים גורשו מאלכסנדריה, מצרים בהנהגתו של קירילוס האלכסנדרוני מאלכסנדריה.

 418
יהודים גורשו ממנורקה או נדרשו להתנצר.

 המאות השישית עד העשירית 

 612
המלך הוויזיגוטי סיסבוט הורה שכל יהודי שיסרב במשך יותר משנה להטביל את עצמו או את ילדיו ומשרתיו, יגורש מהארץ ויישלל ממנו רכושו.

 629
כל האוכלוסייה היהודית בגליל נטבחה או גורשה בעקבות המרד היהודי נגד ביזנטיון.

 המאה ה-7
מוחמד גירש ממדינה שני שבטים יהודים: שבט בני קינוקאע ושבט בני נצ'יר. שבט באנו קורייזה נטבח והיישוב היהודי ח'יבר נבזז.

 המאות האחת עשרה עד השלוש עשרה 

 ממוזער|גירוש היהודים 1100-16001012
יהודים גורשו ממיינץ.

 1095 - אמצע המאה ה-13
גלי מסעי הצלב הרסו קהילות יהודיות רבות באירופה (בעיקר בריין) ובמזרח התיכון (בעיקר בירושלים).

 אמצע המאה ה-12
הפלישה לאל-מוואחידון הביאה לסיום תור הזהב של התרבות היהודית בספרד. בין שאר הפליטים היה הרמב"ם שנמלט למרוקו ולאחר מכן למצרים ולאחר מכן לארץ ישראל.

 1276
יהודים גורשו מבוואריה עילית.

 המאות ה-12–14
בצרפת הנוהג של גירוש היהודים בליווי החרמת רכושם, ואחריו קבלה זמנית של כופר, שימש להעשרת הכתר: גירוש מפריז על ידי פיליפ אוגוסטוס ב-1182, מצרפת על ידי לואי התשיעי ב-1254, על ידי פיליפ הרביעי ב-1306, וכן על ידי קרל הרביעי ב-1322, קרל החמישי ב-1359 וקרל השישי ב-1394.

 המאה ה-13
הפילוסוף והלוגיקן רב ההשפעה רמון ליול (1232–1315) קרא לגירוש כל היהודים שיסרבו להתנצר. כמה חוקרים רואים במקרה את הביטוי המקיף הראשון, במערב הנוצרי, של מדיניות גירוש כלפי יהודים.

 1253
ב-23 ביולי (כ"ה מנחם אב) גורשו יהודי וינה שבצרפת בפקודת האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.

 1288
נאפולי פרסמה גירוש ראשון של יהודים בדרום איטליה.

 1290
מלך אנגליה אדוארד הראשון מוציא את צו הגירוש לכל היהודים מאנגליה. המדיניות בוטלה רק לאחר 365 שנים בשנת 1655 על ידי אוליבר קרומוול.

 1294
ב-24 ביוני (ד' בתמוז) גורשו יהודי ברן שבשוויץ ומספר יהודים הומתו שם בעקבות עלילת דם. אך עסקה שכללה את תשלום הכסף של היהודים ביטלה את הגירוש.

 המאה ה-14 

 1360
יהודים גורשו מהונגריה על ידי לואי הראשון מהונגריה.

 1392
יהודים גורשו מברן, שווייץ. אף על פי שבין 1408 ל-1427 שוב ישבו בעיר יהודים, היהודים היחידים שהופיעו בברן לאחר מכן היו בעיקר רופאים וסוחרי בקר.

 המאה ה-15 
 1418
יהודים גורשו מטריר.

 1420-21
הדוכס אלברט החמישי מורה על מאסר והמרת דת בכפייה לנצרות של כל היהודים באוסטריה. חלקם מתנצרים ואחרים עוזבים את הארץ. בשנת 1421 הרשויות האוסטריות שוב עוצרות ומגרשות יהודים ויהודים אסורים בכניסה לבירה וינה.

 1424
יהודים גורשו מקלן.

 1438
יהודים גורשו מאאוגסבורג.

 1442
יהודים שוב גורשו מבוואריה עילית.

 1453
יהודים גורשו מורוצלב.

 1454
יהודים גורשו מצנאים .

 1478
יהודים גורשו מפסאו.

 1491
יהודי רוונה גורשו, בתי כנסת נהרסו.

 1492
פרדיננד השני ואיזבלה הראשונה הוציאו את צו אלהמברה, צו כללי המורה על גירוש היהודים מספרד (כ-200,000) ומסיציליה (1493, כ-37,000).

 1493
יהודים גורשו ממגדבורג.

 1495
שארל השמיני מצרפת כובש את ממלכת נאפולי, ומביא לרדיפות חדשות נגד יהודים, שרבים מהם פליטים מספרד.

 1496
יהודים גורשו מפורטוגל. מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מוציא צו לגרש את כל היהודים מסטיריה ומווינר נוישטאדט.

 1499
יהודים גורשו מנירנברג.

 המאה ה-16 

 1510
יהודים גורשו מנאפולי.
 1510
יהודים גורשו מברנדנברג לאחר האשמת שווא בחילול מארח בברלין.

 1519
יהודים גורשו מרגנסבורג.

 1526
יהודים גורשו מפרסבורג (ברטיסלבה) בעקבות תבוסת ממלכת הונגריה בידי האימפריה העות'מאנית.

 1551
כל היהודים שנותרו גורשו מדוכסות בוואריה. ההתיישבות היהודית בבוואריה פסקה עד לקראת סוף המאה ה-17, אז נוסדה בסולצבאך קהילה קטנה על ידי פליטים מווינה.

 1569
האפיפיור פיוס החמישי מגרש יהודים ממדינות האפיפיור, מלבד אנקונה ורומא.

 1593
האפיפיור קלמנס השמיני מגרש יהודים החיים בכל מדינות האפיפיור, מלבד רומא, אביניון ואנקונה. יהודים מוזמנים להתיישב בלגהורן, הנמל הראשי של טוסקנה, שם הם זוכים לחופש דת וזכויות אזרח מלאות, על ידי משפחת מדיצ'י שרוצה לפתח את האזור למרכז מסחר.

 1597
תשע מאות יהודים גורשו ממילאנו.

 המאה ה-17 

 1614
מרד פטמילך: יהודים מגורשים מפרנקפורט, האימפריה הרומית הקדושה, בעקבות ביזת היודנגאסה.

 1654
נפילת המושבה ההולנדית רסיפה בברזיל בידי הפורטוגלים הביאה הגירה של יהודים לניו אמסטרדם, קבוצת היהודים הראשונה שנמלטה לצפון אמריקה.

 1669-1670
יהודים גורשו מווינה על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מכן נאסר עליהם להתיישב בארצות הירושה האוסטריות. שמו של הגטו היהודי לשעבר ב-Unterer Werd שונה ל-Leopoldstadt לכבוד הקיסר והבתים והאדמה שהופקעו ניתנו לאזרחים קתולים.

 1679–1680
יהודים בכל רחבי תימן גורשו מעיירותיהם ומכפריהם ונשלחו למקום מדברי, במה שמכונה גלות מוזע.

 1683
יהודים גורשו מהאיטי ומכל המושבות הצרפתיות האחרות, עקב צו הקוד נואר שהוציא לואי ה-14.

 המאה ה-18 

 1701–1714
מלחמת הירושה הספרדית. לאחר המלחמה גורשו יהודים ממוצא אוסטרי מבוואריה, אך חלקם הצליחו לרכוש את זכות המגורים במינכן.

 1744–1790
הרפורמות של פרידריך השני, מלך פרוסיה, יוזף השני ומריה תרזה שלחו המוני יהודים גרמנים ואוסטריים עניים מזרחה.

 1750
10 במרץ הוציא מיקולאי דמבובסקי  צו המורה על גירושם של היהודים מהעיר קמניץ.

 1791
הצרינה של רוסיה, יקטרינה הגדולה מכוננת את תחום המושב, ומגבילה את היהודים לחלקים המערביים של האימפריה באמצעות גירוש. עד סוף המאה ה-19, יותר מארבעה מיליון יהודים יחיו בתחום.

 המאה ה-19 
 1856, גירוש הראת
אלפי יהודים נכלאו בתנאים קשים וגורשו למשהד
 1862 טנסי, מיסיסיפי, קנטקי
יהודים גורשו על ידי יוליסס ס. גרנט בצו כללי מס' 11.

 1880-1910
פוגרומים באימפריה הרוסית : כ-2.5 מיליון יהודים היגרו ממזרח אירופה, רובם לארצות הברית.

 המאה ה-20 

 1917

יהודים גורשו מאזור יפו על ידי השלטונות העות'מאניים במלחמת העולם הראשונה.

 1933–1957

ממוזער|ניצולי סוביבור מגיעים לנמל חיפה
קבוצה ראשונה של ילדי פליטים מגיעה לאנגליה מגרמניה. ניצולי בוכנוולד מגיעים לחיפה. הרדיפה של גרמניה הנאצית החלה בחרם הנאצי על עסקים יהודיים ב-1933, הגיעה לשיא ראשון במהלך ליל הבדולח ב-1938 והגיעה לשיאה בשואת יהדות אירופה. המנדט הבריטי על ארץ ישראל אסר הגירה יהודית לארץ. ועידת אוויאן ב-1938, ועידת ברמודה ב-1943 וניסיונות אחרים לא הצליחו לפתור את בעיית הפליטים היהודים, עובדה שהייתה בשימוש נרחב בתעמולה הנאצית. מספר קטן של יהודים גרמנים ואוסטרים פליטי הנאציזם היגרו לבריטניה. רבים מהפליטים לחמו למען בריטניה במלחמת העולם השנייה. לאחר מלחמת העולם השנייה, ניצולי שואה ממזרח אירופה היגרו לחלקים של אירופה שבשליטת בעלות הברית, שכן החברה היהודית שאליה השתייכו רובם לא הייתה קיימת. לעיתים קרובות הם היו ניצולים בודדים שהחלו בחיפוש, חסר תוחלת לעיתים קרובות, אחר משפחה וחברים אחרים, ולעיתים קרובות לא היו רצויים בעיירות שמהן הגיעו. הם נודעו כעקורים (הידועים גם כשארית הפלטה) והוצבו במחנות עקורים, שרובם נסגרו ב-1951. המחנה האחרון פרנוואלד נסגר ב-1957.

 1943-1944
יהודים גורשו, נשללו מהם אזרחות ובוצעו בהם פוגרומים מכמה ערים איטלקיות, כולל רומא, ורונה, פירנצה, פיזה ואלסנדריה.

 1947–1972

יהודי עיראק נעקרו ב-1951. יציאת מצרים מביאה פליטים. במסגרת המבצע "מרבד הקסמים" (1949–1950) עלתה לארץ כל קהילת יהודי תימן (כ-49,000). יציאת היהודים ממדינות ערב המוסלמיות, שבה צומצמה אוכלוסיית הקהילות היהודיות המשולבות במזרח התיכון ובצפון אפריקה (ללא ישראל) מכ-900,000 בשנת 1948 ללמטה מ-8,000 כיום, וכ-600,000 מהם הפכו לאזרחי ישראל.

UNHCR הודיע בפברואר 1957 וביולי 1967, שיהודים שברחו מארצות ערב "עשויים להיחשב לכאורה במסגרת המנדט של המשרד הזה", כך לפי החוק הבינלאומי, כפליטים בתום לב.

 1947
מצרים העבירה את חוק החברות. חוק זה חייב שלא פחות מ-75% מעובדי החברות במצרים להיות אזרחים מצריים. חוק זה השפיע מאוד על יהודים, שכן רק כ-20% מכלל היהודים במצרים היו אזרחים מצרים. השאר, אף על פי שבמקרים רבים נולדו במצרים וחיו בה במשך דורות, לא החזיקו באזרחות מצרית.

 1948
מדינת ישראל הוקמה. האנטישמיות במצרים התחזקה מאוד. ב-15 במאי 1948 הוכרז חוק חירום, וצו מלכותי אסר על אזרחים מצרים לצאת מהמדינה ללא היתר מיוחד. זה הוחל על יהודים. מאות יהודים נעצרו ורבים הוחרמו רכושם. ביוני עד אוגוסט 1948 הוטמנו פצצות בשכונות יהודיות ונבזזו עסקים יהודיים. כ-250 יהודים נהרגו או נפצעו מהפצצות. בערך 14,000 יהודים עזבו את מצרים בין 1948 ל-1950.

 1949
ירדן כובשת ולאחר מכן מספחת את יהודה ושומרון שהוקצתה ברובה על ידי תוכנית החלוקה של האו"ם למדינה ערבית ב-1947, הצעה שנדחתה על ידי ההנהגה הערבית - ומבצעת אפליה ורדיפה בקנה מידה גדול של כל התושבים הלא מוסלמים - יהודים, נוצרים, דרוזים, צ'רקסים וכו' - וכופה ערביזציה של כל הפעילות הציבורית, לרבות בתי הספר והמינהל הציבורי.

 1951-1952
במהלך מבצע עזרא ונחמיה, 120,000 יהודים גורשו על פי חוק הדה-נטורליזציה של ראש הממשלה העיראקי תאופיק אל-סואידי עקב השפעה רבה מדי של יהודים על הכלכלה.

 1954
גמאל עבד אל נאצר תופס את השלטון במצרים. נאצר עצר מיד יהודים רבים שנשפטו באשמות שונות, בעיקר בשל פעילות ציונית וקומוניסטית. יהודים נאלצו לתרום סכומי כסף גדולים לצבא. הונהג פיקוח קפדני על מפעלים יהודיים; חלקם הוחרמו ואחרים נמכרו בכוח לממשלה.

 1956
מלחמת סיני. כ-3,000 מיהודי מצרים נכלאו ללא כתב אישום בארבעה מחנות מעצר. הממשלה הורתה לאלפי יהודים לעזוב את הארץ תוך ימים ספורים, והם לא הורשו למכור את רכושם, ולא לקחת עמם הון כלשהו. המגורשים נדרשו לחתום על הצהרות שהסכימו לא לחזור למצרים ולהעביר את רכושם להנהלת הממשלה. הצלב האדום הבינלאומי סייע לכ-8,000 יהודים חסרי אזרחות לעזוב את הארץ, ולקח את רובם לאיטליה וליוון. רוב יהודי פורט סעיד (כ-100) הוברחו לישראל על ידי סוכנים ישראלים. שיטת הגירוש נמשכה גם בשנת 1957. יהודים אחרים עזבו מרצונם, לאחר שנלקחה מהם פרנסתם, עד שרק 8,561 נרשמו במפקד 1957. יציאת היהודים נמשכה עד שנותרו כ-3,000 יהודים נכון לשנת 1967.

 1962
יהודים בורחים מאלג'יריה כתוצאה מאלימות OAS. הקהילה חששה שהכרזת העצמאות תגרום להתפרצות מוסלמית. עד סוף יולי 1962 עזבו 70,000 יהודים לצרפת ועוד 5,000 לישראל. ההערכה היא שכ-80% מיהודי אלג'יריה התיישבו בצרפת.

 1965
מצבם של היהודים באלג'יריה מידרדר במהירות. עד 1969 נותרו פחות מ-1,000 יהודים. בשנות ה-90, המספרים הצטמצמו לכ-70.

 1967
מלחמת ששת הימים. מאות מיהודי מצרים נעצרו, ספגו מכות, עינויים והתעללות. חלקם שוחררו בעקבות התערבות של מדינות זרות, במיוחד של ספרד, והורשו לעזוב את המדינה. יהודי לוב, שמנו כ-7,000, היו נתונים לפוגרומים שבהם נהרגו 18, מה שגרם ליציאה המונית שהותירה פחות מ-100 יהודים בלוב.

 1968
המשבר הפוליטי הפולני אילץ אלפי יהודים לעזוב את פולין הקומוניסטית.
 1970
פחות מ-1,000 יהודים עדיין חיו במצרים בשנת 1970. הם קיבלו אישור לעזוב אך ללא רכושם. נכון לשנת 1971 נותרו במצרים רק 400 יהודים. נכון לשנת 2013 נותרו רק כמה עשרות יהודים במצרים.
 שנות השבעים
רדיפות בחסות המדינה בברית המועצות גרמה למאות אלפי יהודים בברית המועצות, הידועים בשם סרבנים, משום שלא קיבלו אישור רשמי לעזוב, לברוח; רובם הלכו לישראל או לארצות הברית כפליטים.
 1972
אידי אמין, מגרש את כל הישראלים מאוגנדה.
 1985 ו-1991
10,000 יהודים ברחו מאתיופיה במסגרת מבצע משה ומבצע יהושע ו-14,000 יהודים ברחו מאתיופיה במסגרת מבצע שלמה.

 המאה ה-21 

 2003
היהודי האחרון עזב את לוב.
 2010
הקשר עם שני היהודים האחרונים בסומליה אבד.
 2021
היהודי האחרון עזב את אפגניסטן.
 2021
חברי הקהילה היהודית בתימן נמלטו מהמדינה, והותירו רק שישה יהודים מדווחים שנותרו, אם כי לא ברור אם הם גורשו או עזבו מרצונם כחלק מהסכם יציאה עם התנועה החות'ית. אחד מבני המשפחה שגורשו אמר: "ההיסטוריה תזכור אותנו כאחרוני יהודי תימן שעד הרגע האחרון עדיין דבקו במולדתם. דחינו פיתויים רבים פעם אחר פעם, וסירבנו לעזוב את מולדתנו, אבל היום אנו נאלצים".

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:גירוש יהודים
קטגוריה:הגירה בכפייה