פפיון אמריקני

פפיון אמריקני (שם מדעי: Anthus rubescens), הוא מין בסוג פיפיון במשפחת הנחליאליים. מין זה מצוי בשני צידי צפון האוקיינוס השקט. המין תואר לראשונה על ידי מרמדוק טונסטל ב־1771 בספרו "אורניתולוגיה בריטניקה". בעבר הוא סווג כחלק מהמין פפיון המים.

 תיאור 
בדומה למרבית הפיפיונים האחרים, הפיפיון האמריקני דומה חיצונית לשאר המינים בסוגו וקשה לזיהוי, בדרך כלל ניתן לראותו מתרוצץ על הקרקע. תת-המין, A. r. rubescens, הוא בעל פסים חומים-אפורים בהירים בחלקיו העליונים ופסים חומים-אפורים מפוזרים בחלקו על חזהו וצדדיו. בטנו לבנבנה, מקורו ורגליו כהות. קריאתו היא ציוץ בצליל "סיפ".

מידות:
 אורך: 16 ס"מ
 משקל: 22 גרם
 מוטת כנפיים: 24 ס"מ
תת-המין לשעבר, A. r. japonicus, כהה יותר בחלקו העליון ויש לו פסים שחורים בולטים יותר בחלקו התחתון הלבן; לרגליו בגוון אדמדם. כיום מוכר כמין נפרד בשם פפיון ממושקף.

 טקסונומיה 
השם המדעי הוא מלטינית, שם הסוג, Anthus, היא ציפור קטנה החיה בערבות דשא. שם המין, rubescens, פירושו אדמדם, מהמילה הלטינית ruber, אדמדם.

קיימים שלושה תת-מינים מוכרים כיום השייכים לשתי קבוצות עיקריות. ההבדלים המורפולוגיים ורצפי ה-DNA בין אלה הם די בולטים ועשויים להיחשב למינים נפרדים עד למחקר נוסף:
 A. r. rubescens – (טונסטל, 1771) המכונה פפיון אמריקאי, מתרבה מצפון קנדה מזרחה עד גרינלנד וצפון מזרח ארצות הברית, חורף במרכז אמריקה
 A. r. pacificus – (טוד, 1935) המכונה פפיון פסיפי, מתרבה בקורדילרה של אמריקה הצפונית מאלסקה ועד אורגון, חורף במערב מקסיקו. ציפורים המתרבות בדרום אלסקה הוכרו לעיתים כתת-מין A. r. geophilus.
 A. r. alticola – (טוד, 1935) מתרבה בהרי הרוקי מדרום קולומביה הבריטית ועד קליפורניה, חורף במקסיקו
התת מין לשעבר A. r. japonicus – (טמינק ושלגל, 1847), המוכר כיום כפפיון ממושקף או פפיון סיבירי, מתרבה במזרח האזור הפלארקטי (כולל יפן)

מין זה דומה מאוד למינים: פפיון המים ופפיון הסלעים, כל שלושת המינים נחשבו בעבר לאותו המין. ניתן להבדיל ביניהם על ידי השוני בקולם וכמה הבדלים חזותיים קלים, למרות זאת הפפיון האמריקני ופפיון הסלעים, לא נמצאו כמקיימים סימפטריה מלבד פרטים תועים בודדים.

 התנהגות 
הפפיון האמריקני חורף בחופי האוקיינוס השקט בצפון אמריקה, ובחופי האוקיינוס האטלנטי מדרום אמריקה הצפונית ועד למרכז אמריקה. נצפה כי טווח החריפה של הפפיון האמריקני התרחב צפונה במאה ה-20 ונראה כי הוא פחות נפוץ בתקופת החורף: בצפון אוהיו למשל, תועדו פרטים מעטים של המין בנדידה במאי ובספטמבר/אוקטובר בעשור הראשון של המאה ה-20, אך כיום הוא נחשב לנודד נפוץ באזור זה, נמצא בעיקר בין מרץ למאי ומסוף ספטמבר עד נובמבר, כאשר ציפורים רבות חורפות למעשה כה צפונית לטווח תפוצתם. תת-המינים האמריקאי והיפני הם נודדים מזדמנים נדירים במערב ומזרח אירופה, בהתאמה.

בדומה למינים האחרים בסוגו, מין זה אוכל חרקים. בית גידולו הוא טונדרה, אך מחוץ לעונת הרבייה הוא נמצא באזורים פתוחים עם צמחייה קלה, בדומה לאלו המועדפים על פפיון המים.

 רבייה 
ממוזער|ביצה, מוזיאון ויסבאדן
הפפיון האמריקני מתחיל את הזיווג מיד לאחר הגעתו לאדמות הרבייה, בעת הפשרות השלגים. זכרים ילחמו זה בזה כדי לזכות בנקבה ולהיצמד אליה במהלך כל עונת הרבייה. הם נלחמים גם על האתרים נטולי השלג שיהיו טובים יותר לקינון. תקופה זו חשובה מאוד עבורו מכיוון שהמסת השלג מרמזת על עלייה בשפע פרוקי הרגליים, המהווים את מקור המזון העיקרי לציפור זו. לאחר הקרב והזיווג, הקינון הוא השלב הבא. קנים נמצאים לרוב על הקרקע בכרי דשא יבשים או רטובים, תמיד עם הגנה מועילה, אבל הם אף פעם לא ממוקמים בשיחים או עצים. הרכב הקן האידיאלי תלוי בכל מה שנמצא מסביב לאזור הקינון, אך הוא עשוי בדרך כלל משקעים, שרידים או עשב רך חדש, ולפעמים מספר שערות סוס. בעיה נוספת איתה נאלץ להתמודד הפפיון האמריקני הוא הצלחת הקן. הקן מטרתם של טורפים רבים כמו נמלים או נצים. אם שלב זה מצליח, ניתן להטיל ביצים. הנקבה לא תטיל ביצים אם תנאים כמו טמפרטורה ומקום הקינון, אינם אופטימליים. אם הניסיון הראשון נכשל, הזמן שלה להטיל ביצה מצטמצם. באופן כללי, נקבת הפפיון האמריקני מטילה ביצים ברציפות במשך תקופה של 4 עד 5 ימים לאחר הפשרת השלג (באפריל–מאי) עד אמצע יולי. לאחר תקופה זו, האשכים הזכריים יורדים בגודלם והנקבה מסרבת להזדווגות. בדרך כלל מוטלות 5 ביצים אך מספר זה יכול להשתנות בהתאם לכמות השלג, יכולת הרבייה של ההורים וטריפה. הביצים מודגרות במשך 13–14 ימים. במהלך תקופה זו, הנקבה אינה עוזבת את הקן, אך עדיין מגיבה מאוד לכל תנועה סביבה. היא מתקשרת בשירה לזכר שמביא לה אוכל ומגן על הטריטוריה שלהם. ארבעה או חמישה ימים לאחר הבקיעה, הגוזל רזה, בצבע כחול-אפור ויש לו רק נוצות משניות. במשך שבוע, הנקבה תדגור על הגוזלים, אבל שני ההורים יאכילו אותם. לאחר 7 ימים אלו, הגוזלים יהיו מוכנים לעזיבת הקן, אך הם עדיין יוזנו על ידי הוריהם למשך 14 ימים לאחר עזיבתם. לבסוף, הציפורים הצעירות ייצרו להקות קטנות עם ציפורים צעירות אחרות וינדדו.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1771
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי מרמדיוק טאנסטול
קטגוריה:יפן: עופות
קטגוריה:ארצות הברית: עופות
קטגוריה:נחליאליים