הליכה על קצות האצבעות

הליכה על קצות האצבעות מתייחסת להליכת אדם על קצות אצבעות כף הרגל מבלי להטיל משקל רב על העקב או על כל חלק אחר של כף הרגל. מונח זה כולל גם הליכה שמתבצעת ללא מגע של כף הרגל כולה ברצפה.

הליכה על קצות האצבעות שכיחה אצל פעוטות, אך בדרך כלל עוברת בבגרות עם אימוץ דפוס הליכה טיפוסי של עקב-אצבעות. אם התופעה ממשיכה אחרי גיל שלוש, או שקיימת בעיה בהצמדת העקבים לקרקע, נדרשת הערכה של רופא המנוסה בהערכת הליכה של ילדים.

 גורמים 
הליכה כדרך קבע על קצות האצבעות יכולה להיגרם ממספר מצבים בריאותיים. סיבות אפשריות להליכה על קצות האצבעות כוללות גיד אכילס קצר מולד, או מחלות שרירים גנטיות כגון ניוון שרירים על שם דושן. כמו כן, הליכה על קצות האצבעות עשויה להיגרם כתוצאה ממחסום עצם הממוקם בקרסול ומונע מהקרסול לנוע. המצב עשוי להיגרם כשארית של טראומה או של דלקת פרקים. הליכה לא סימטרית על קצות האצבעות עשויה להיגרם בגלל רגליים שאינן סימטריות באורכן. סיבה נוספת להליכה על קצות האצבעות עשויה להיות טונוס שרירים גבוה בגפיים, כתוצאה משיתוק מוחין.

הליכה מתמשכת על קצות האצבעות אצל ילדים זוהתה כסימן מוקדם אפשרי של אוטיזם. ישנם אוטיסטים שמשתמשים בהליכה על קצות האצבעות כאמצעי חשחוש. פעמים רבות ההליכה על קצות האצבעות נגרמת כתוצאה מבעיה בוויסות החושי, האופייניות בין היתר לאוטיזם.

 הליכה אידיופתית 
כאשר אין סיבה רפואית מאובחנת להליכת על קצות האצבעות, רופאים יתייחסו אליה בדרך כלל כ"אידיופתית" - מונח המציין שאין סיבה מזוהה לתופעה. הליכה כזו מוגדרת כאידיופתית רק לאחר שלא נמצאה סיבה אחרת להתרחשותה. הליכה אידיופתית על קצות האצבעות היא תמיד דו צדדית ואין לה סיבה אורתופדית או נוירולוגית. הליכה כזו מאובחנת כאידיופתית אם היא ממשיכה גם לאחר גיל שלוש. במצב זה, הילד מסוגל ללכת בהליכת העקב-בוהן הרגילה, אך מעדיף ללכת על קצות האצבעות. על מנת שההליכה תיחשב כאידיופתית, ההיסטוריה הרפואית של הילד צריכה להיות נקייה מבעיות נוירולוגיות, אורתופדיות או נוירו-פסיכיאטריות, וגם מהפרעות הליכה אחרות.

על פי הערכה שנעשתה, ל-5% מהילדים הבריאים אין סיבה רפואית נראית לעין שגורמת להליכה על קצות האצבעות, וההליכה שלהם מוגדרת כאידיופתית. הליכה אידיופתית על קצות האצבעות נצפתה יותר אצל בנים מאשר אצל בנות. ישנו מחקר שעסק בהיסטוריה משפחתית של הליכה על קצות האצבעות, ומצא שהתופעה היא לעיתים משפחתית - כך שבאותה משפחה ישנם מספר אנשים שהולכים על קצות האצבעות ללא סיבה רפואית מובחנת (הליכת בהונות אידיופתית). ייתכן שקיים קשר גנטי שגורם להליכה אידיופתית.

נקבעו שני סיווגים של הליכה אידיופתית על קצות האצבעות. סיווג אלוורז מזהה את חומרת ההליכה של הבהונות בהתבסס על תנועות הקרסול. סיווג פומרינו מזהה את ההליכה על פי המאפיינים הספציפיים של האדם, וקובע חלוקה לשלושה סוגים שונים על סמך הסימנים המוצגים.

 אבחנה 
ישנם אנשי מקצוע רבים בתחום הבריאות שמוכשרים לאבחנה ולטיפול בהליכה על קצות האצבעות - רופאי משפחה, נוירולוגים, אורתופדים, רופאי ילדים, פיזיותרפיסטים ופודיאטרים. הטיפול יקבע בהתאם למצב ולגורמים לו.

האבחנה נעשית באמצעות בדיקה גופנית שבמהלכה המאבחן יעריך את יכולת ההליכה של הילד, את טווח התנועה של כף הרגל ואת טונוס השרירים. בבדיקה נבחנת גם מערכת העצבים של הילד באמצעות בדיקת רפלקסים ומדידת היכולת של הילד לחוש מגע בגפיים. בנוסף, תיבדק האפשרות שההליכה על קצות האצבעות נובעת משונות נוירולוגית. אם לא ימצאו ממצאים לא תקינים בבדיקה, תוגדר ההליכה על קצות האצבעות כאידיופטית.

 טיפול 
כאשר קיימת הליכה אידיופתית בילדים צעירים, הרופאים עשויים להעדיף לעקוב אחרי התופעה ולהמתין בלי נקיטת פעולה, מכיוון שהילד עשוי פשוט להחליף את ההליכה בהליכה רגילה עם הזמן.

ישנם טיפולים המתמקדים בניסיון לשנות את ההליכה לטווח הארוך. טיפולים רבים מתמקדים בהפחתת טונוס שרירי השוק, שלעיתים הוא הגורם להליכה על הבהונות. במקרים של הליכה על קצות האצבעות כתוצאה ממצב רפואי מאובחן, כלומר הליכה שאינה אידיופתית, ייתכן שיהיה צורך בפתרון הבעיה הגורמת להליכה על קצות האצבעות, ולא בניסיון למנוע את תופעת ההליכה עצמה. כל טיפול צריך להתבצע תוך התייעצות עם רופא המומחה בתחום. טיפולים נפוצים להליכת אצבעות אידיופתית כוללים:
 שימוש בסד במהלך היום או הלילה או שניהם. הסד נועד להגביל את יכולתו של הילד ללכת על בהונותיו, ועשוי למתוח שרירים וגידים בחלק האחורי של הרגל.
 גיבוס סדרתי המוחלף מדי שבוע כדי לקבע את הרגל בצורה הדרושה בכל פעם. הרגל מגובסת כששריר השוק מתוח. לעיתים הגיבוס מוחלף פעם בשניים או שלושה שבועות, ולא בכל שבוע.
 ניתן להשתמש בטיפול בוטוקס כדי לטפל בספסטיות של שרירי השוק על מנת להפחית את טונוס השרירים. הבוטוקס עשוי לשמש כטיפול בנוסף לסד.
 במקרים של גיד אכילס קצר, אם האמצעים שאינם כוללים ניתוח לא עוזרים בשינוי ההליכה לאחר כ-12–24 חודשים, קיימת אפשרות להארכה כירורגית של הגיד. הניתוח נעשה בדרך כלל בהרדמה מלאה, ולא כולל אשפוז. לאחר הניתוח, בדרך כלל צריך לגבס את הרגל מתחת לברך למשך שישה שבועות, ולאחר מכן להשתמש בסד כדי להגן על הגיד, במשך מספר חודשים.

 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

קטגוריה:בעיות רפואיות בכף הרגל
קטגוריה:מאפיינים אוטיסטיים
קטגוריה:שיתוק מוחין ותסמונות שיתוק