יהודה ליאון וורמסר

יהודה ליאון וורמסר (ווארמזער) (בצרפתית: Léon Wormser; ו' באדר ה'תקצ"ט, 20 בפברואר 1839 – ? אחרי שנת 1905) היה מחנך, מטיף והממונה מטעמו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד לניהול המושבה זכרון יעקב בשנים 1884–1888. נודע בחוסר אהדתו למפעל הציוני וביחסו העוין למתיישבי זכרון יעקב דבר שהביא לסכסוך ארוך בין המתיישבים לברון ולפקידיו, לפגיעה משמעותית ברוח המתיישבים ובעזיבה של רבים מהם את המושבה.

 ביוגרפיה 
מעט מאוד ידוע על יהודה ליאון וורמסר נולד למשה בעיירה ווינצנהיים  סמוך לעיר קולמר שבמחוז אלזס, צרפת. אביו היה תלמיד חכם, דרשן מפואר, ואיש תורה שהותיר אחריו כתבי דרשות שלא נדפסו. בבית הוריו ספג יהודה חינוך תורני קפדני ולמד מסורת אשכנזית עתיקה.

בילדותו למד בגימנסיון המקומי ובמקביל בבית־מדרש הרבנים והמורים בקולמאר, מוסד מכין שנוסד על ידי הרב הראשי של אלזס, הרב שלמה וולף קליין. שם למד בצוותא עם כמה דמויות בולטות ביהדות צרפת של סוף המאה ה־19, ובהם: איזידור לב, הרב ווייל – מבני משפחת הרבנים וייל מאלזס, שלימים היה הרב של הספרדים בקהילת פריז, אמיל הירש , והרב שלמה זאב קליין.

לאחר שסיים את לימודיו, קיבל וורמסר משרה חינוכית ותורנית בשווייץ, ושימש במשך כעשרים שנה כמורה, מטיף ומנהיג קהילתי. הוא רכש שם שם של תלמיד חכם, איש מוסר ומרצה מבוקש, והרבה לפרסם מאמרים בעיתונות היהודית האשכנזית בשווייץ, שעסקו בפוליטיקה, אמונה וחינוך יהודי. בתקופה זו חיבר גם קובץ דרשות בצרפתית ובגרמנית, שנותר בכתב־יד.

 רקע 
בשנות השמונים של המאה ה-19 החל הברון רוטשילד לסייע למושבות העלייה הראשונה שסבלו ממצוקה כלכלית וחברתית. כדי להשגיח על הסיוע ולנתב את כספי התמיכה בצורה האופטימלית מינה רוטשילד פקידים מטעמו שניהלו, בפועל, את המושבות שתחת חסותם. פקידים אלו באו ממקומות שונים בארץ ובעולם והיו נתונים בין הפטיש והסדן כלומר בין לחץ בעל המאה (הוא הברון שניסה להכתיב לתושבי המושבות איך להתנהל כלכלית וחברתית) ובין הרצונות של האיכרים להתנהל לפי הבנתם. חלק מאותם פקידים לא הזדהה עם המפעל הציוני והכוח הרב שניתן בידיהם נוצל לא פעם להתאנות לאיכרים דבר שגרם במקרים רבים לסכסוכים ומריבות ואף לנטישת איכרים את אדמתם.

בין שאר הפקידים שמונו נמנה גם יהודה ליאון וורמסר.

 תקופת השירות בזכרון יעקב 
 המינוי 
ב-1884 מונה על ידי הברון רוטשילד למנהלן הראשון של המושבות זכרון יעקב וראש פינה תחת ניהולם של אליהו שייד (שהיה הפקיד הראשי בארץ ישראל מטעמו של הברון), מיכאל ארלנגר ושמואל הירש. בעקבות המינוי עזב וורמסר את משפחתו בצרפת ונסע לארץ ישראל. וורמסר לא היה ציוני ולא הזדהה עם המפעל החלוצי וראה עצמו נאמן אך ורק לברון.

בתקופת הגיעו למושבה היו עדיין בני המקום מחולקים בין חיפה לזכרון יעקב (שנקראה אז עדיין "שומרון") כשהגברים עבדו וחיו בחושות בזכרון יעקב והמשפחות חיו בחיפה והתראו רק בסופי שבוע.

 תחילת היחסים עם האיכרים 
עם הגיעו למושבה הגדיר וורמסר שורת חוקים ותקנות שהקשו מאוד על חיי התושבים. בין השאר אסר ביקורי הגברים אצל משפחותיהם בחיפה וקנס את מי שעבר על תקנה זו, תלה פעמון שבו צלצלו לתחילת יום העבודה ולסיומו, ערך מסדרי נוכחות וביצע ביקורי פתע במגורי האיכרים כדי לחפש משתמטים.

בנוסף נקט וורמסר בשיטת הפרד ומשול כשטיפח משפחות מקורבות על ידי מתן טובות הנאה ו"קניית" מלשינים ומשתפי פעולה ובמקביל היפלה לרעה משפחות אחרות. פעולות אלו פגעו באחדות ובסולידריות שהתקיימו בין התושבים ועודדו תרבות של התחנפות, התרפסות, חוסר אמון והלשנות.

 פרשת צריפי המגורים 
עניין נוסף שהקים על וורמסר את זעמם של איכרי זכרון יעקב היה העדפתם של הטמפלרים בכל הנוגע לביצוע פרויקטים. וורמסר, שמוצאו היה מאזור הגובל בגרמניה מצא שפה משותפת עם הטמפלרים והעריך יותר את יכולותיהם הטכניות על פני בני המושבה. העדפה זו בלטה במיוחד בכל הנוגע להקמת הצריפים הראשונים. שייד רכש במאי 1884 ברומניה צריפים מפורקים ושלח אותם לזכרון יעקב. הצריפים הגיעו בדצמבר 1884 לחיפה והובלו באוניות לטנטורה שם חיכו עד סוף עונת הגשמים להובלה במעלה ההר לזכרון יעקב. אלא שאז שכר וורמסר את שירותיהם של הטמפלרים להובלת והקמת הצריפים על אף דרישתם של בני המושבה למסור להם עבודה זו ועל אף שהטמפלרים דרשו מחיר גבוה יותר. האיכרים כעסו אף יותר כשחלק מהעבודות נמסרו להם בקבלנות משנה כשבמקביל רשם וורמסר את ההוצאות האלו כחוב של האיכרים.

 הקמת ועד "בני איש אחד" 
בדצמבר 1885 יזם וורמסר הקמת ועד לתושבי זכרון יעקב בשם "בני איש אחד" אך הוא היה זה שהכתיב את תקנון אותו ועד ואת סמכויותיו. לפי סמכויות אלו המשיך וורמסר להחזיק בידיו כוח רב ואת השליטה במרב התקציב של האיכרים. כמו כן הגדיר התקנון שהחלטותיו של וורמסר סופיות ולא ניתן לערער עליהן. על אף הקמת הוועד המיצג המשיך וורמסר לרדות בבני היישוב כשבין השאר הגביל ביקורים ביישוב כך שכל מבקר קיבל פתק בצבע מסוים שהגדיר את משך הביקור ואיכרים שהפרו תקנון זה נקנסו.

 פרשת בית הכנסת 
באפריל 1886 הסתיימה בניית בית הכנסת אוהל יעקב והחלו להתקיים בו תפילות יומיות אולם וורמסר אסר על תפילה בקול רם והכריח את המתפללים להתפלל בשקט תוך שהוא גוער בהם .

באוקטובר אותה שנה יזמו האיכרים את טקס חנוכת בית הכנסת. וורמסר הזמין לטקס קבוצת טמפלרים שהיו מעורבים בבניית בית הכנסת ולאחר שנאם בגרמנית מסר את מפתח בית הכנסת לנציג הטמפלרים כדי שיפתח אותו ובכך פגע שוב באיכרים בני המקום.

 הביקורת על וורמסר והתמרדויות 
בקרב האיכרים ובקרב הממונים עליו התגבשה עם הזמן דעה שלילית על יחסו הבלתי מתפשר לבני המושבה.
.

.

פעולותיו של וורמסר כנגד האיכרים והזלזול בהם הביאו לא פעם להתמרדותם של האיכרים כנגדו. במקרים אלו הוזעק למושבה מנהלו אליהו שייד כדי לדכא את המרד, דיכוי שהסתיים לא פעם בגירוש ראשי המורדים ומשפחותיהם מהמושבה. כדי לבצע גירושים אלו היה וורמסר מזעיק לפעמים את חיילי הצבא הטורקי שיוציאו לפועל את הוראותיו.

ידועה במיוחד פרשת גירושה של משפחתו של אפרים פישל הורן שהיה מורה בבית הספר בזכרון יעקב ובין המתנגדים לוורמסר. וורמסר ניצל את היעדרותו של הורן מהישוב ואסר את אשתו וששת ילדיהם בבית בקצה המושבה שנשמר על ידי חיילים טורקים. בני המושבה ששמעו על המקרה נאבקו בחיילים ושחררו את בני המשפחה הכלואים אך בסופו של דבר גורשה המשפחה.

במאי 1887 ביקר הברון רוטשילד בזכרון יעקב והאיכרים שטחו בפניו, בזמן פגישתם, את כל אשר על ליבם כנגד וורמסר. וורמסר, שעמד במפגש ליד רוטשילד, הצליח להפריד בין האיכרים והביא לכך שהברון נזף במגישי המכתב על כפיות הטובה שרחשו לפקידיו אחרי כל העבודה הקשה שלהם.

על אף התוצאות הלא רצויות של ביקור הברון במושבה לא כבה נס המרד והוא אף התגבר עם הגעתו למקום של רופא חדש (ד"ר אליקום גולדברג) שמתייצב לצד המורדים. אלו מתחילים לשלוח מכתבים לברון ולכל הפקידות הבכירה ולא נבהלים מאיום הברון להסיר את תמיכתו מהמושבה. ביולי 1887 נוקטים האיכרים בצעד חריג ומפרסמים את טענותיהם כנגד וורמסר בעיתון "חבצלת" דבר שמביא מחד לעונש של הפסקת קיצבתם אולם מביא מאידך לפרסום כלל ארצי של טענותיהם. המכתבים והפרסום בעיתון מקצינים את הסכסוך בין איכרי המושבה לאליהו שייד וורמסר והמכות הניחתות על גבם של האיכרים הולכות ומתרבות אך אלו מסרבים להיכנע ולחתום על מכתב התנצלות.
.

 עזיבתו של וורמסר 
בנובמבר 1888, בסופו של מאבק ארוך שנמשך 7 חודשים, נכנע הברון וקרא לוורמסר לחזור לפריז. למחליפו מונה יעקב בן-שימול (שניהל לפני כן את המושבה ראש פינה) שעם כניסתו לתפקיד פעל לקרב בין מתנגדיו של וורמסר לאוהדיו.

לאחר חזרתו לצרפת מונה וורמסר למנהל בית ספר עד 1891. בהמשך שימש כאמרכל במשרד לענייני מושבות בפריז.

 משפחתו 
ילדיו התחנכו בפריז: בנו למד בבית הספר למסחר ונשלח לשרת כרואה־חשבון במושבות הברון בארץ ישראל; בתו התחנכה בלשונות ובפסנתר.

 לקריאה נוספת 
 ישראל איסר גולדבלום, בתוך: אוצר הספרות, שנה חמישית, תרנ"ו, עמ' 287-288
 איתי בחור, פעמון סדוק, הוצאת איתי בחור, 2002
 אריה סמסונוב, זכרון יעקב: פרשת דברי-ימיה תרמ"ב-תש"ב, הוצאת ועד המושבה זכרון יעקב, 1943.
 אליהו שייד, זכרונות על המושבות היהודיות והמסעות בארץ-ישראל ובסוריה, 1883 - 1900, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1983

 קישורים חיצוניים 
 רן אהרנסון, פקידי הבארון רוטשילד (1890-1882) - האנשים שמאחורי מפעל ההתיישבות, באתר יד בן צבי (אורכב)

 העלייה הראשונה, באתר "תולדוט - אתר היסטוריה"
 ״זכרון יעקב״ מאת אריה סמסונוב, 1942, באתר "ההיסטוריה של זיכרון"

 הערות שוליים 

קטגוריה:פקידי הברון רוטשילד
קטגוריה:זכרון יעקב: אישים