ואסילי קוקורב

ואסילי קוקורב (ברוסית: Василий Кокорев; 23 באפריל 1817 – 22 באפריל 1889) היה אחד האנשים העשירים ברוסיה. בנוסף להיותו בעל קרקע, יזם ופילנתרופ, הוא היה אספן אמנות ידוע וחבר כבוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.N. A. Filatkina, "Василий Александрович Кокорев (1817—1889)"

 ביוגרפיה 
הוא נולד למשפחת סוחרים ותיקה, שהיו בעלי מפעל קטן לעיבוד מלח. לאחר פטירת הוריו הוא הפך לבעלים משותף של המפעל ושימש כמנהל בשנים 1836 עד 1841. באותה תקופה בוטל מס היבוא על מלח, המפעל הפך ללא רווחי והוא עזב לחפש את מזלו במקום אחר. Vasily Kokorev". Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary: In 86 Volumes (82 Volumes and 4 Additional Volumes). St. Petersburg. 1890–1907.

הוא התחיל כעוזר מנהל במזקקה במחוז אורנבורג ואז, ב-1842, הפך לפקיד אצל יצרן יין בקאזאן. שנתיים לאחר מכן, הוא הגיש הצעה לממשלה, לשפר את עסקי ייצור היין. הוא כינה את המערכת שלו "הכנסה משתייה" כדי להוכיח את שיטתו, הוא קיבל שליטה בחווה בנפת אוריול שיצרה ב־300,000 רובל. מומחה ממשלתי למסחר, נקרא להיות עוזרו כשהחווה החלה לייצר הכנסה. הוטל עליו לפקח על עשרים ושלוש חוות נוספות שהיו בהסדר של כינוס נכסים. בשנת 1847, המערכת שלו הפכה למדיניות רשמית. זמן קצר לאחר מכן הוא התחתן. לו ולאשתו, ורה, היו ארבעה בנים, שהפכו לסוחרים, ושלוש בנות, שכולן נישאו לסוחרים.

ב־1850, הוא הצליח לרכוש אחוזה במוסקבה. בשנה שלאחר מכן, הוא קיבל את תואר הכבוד "יועץ המסחר ". בשנת 1857, הוא היה מייסד שותף של חברת מניות, שעסקה במזון ומוצרים אחרים מהחי, יחד עם הברון ניקולאוס פון טורנאו והיזם ניקולאי נובוסלסקי. הם הקימו את "שותפות הסחר הטרנס-כספית". הפרויקט הראשון שלהם היה מפעל נפט, ליד באקו. בתחילת שנות ה-60, עושרו נאמד בין שבעה לשמונה מיליון רובל.

הוא היה מעורב גם בבניית מסילת הרכבת וולגה-דון (1858), מסילת הרכבת מוסקבה-קורסק (1871), ומסילת הרכבת לאוראל (1874). הוא היה מעורב בבניית דוברות לשינוע נפט. גם בנקים, חברות טלגרף ותחבורה ציבורית היו בין האינטרסים הפיננסיים שלו. הוא היה תורם מרכזי למשימה הבלקנית הכושלת של הגנרל מיכאיל צ'רניאייב, ממש לפני מלחמת רוסיה-טורקיה.
שמאל|ממוזער|דיוקן של ואסילי קוקורב, 1889, הצייר איוואן טיורין
לאורך הקריירה שלו הוא היה תומך נלהב ברפורמות כלכליות; פרסם שורה של מאמרים בעיתונים ובמגזינים שונים. בסוף שנות ה-50, הוא היה בין אלה שקראו לביטול הצמיתות, והציע תוכנית להגשמתה. הוא טען שרוסיה צריכה למצוא צורות כלכליות משלה, במקום לחקות את אלה של מערב אירופה. דעותיו סוכמו בספרו הפסימי "כשלים כלכליים", שפורסם שנתיים לפני מותו.L. N. Zhukova and O. G. Zhukova, Русское купечество: Гении Дела и творцы истории, Вече, 2017

עד תחילת שנות ה-80, הוא קיבל כמה החלטות השקעה לא נבונות, ואיבד חלק מהשפעתו בקרב פקידי ממשל. אף על פי שהוא נשאר עשיר למדי, הונו הנקי ירד, עד מותו מהתקף לב בגיל שבעים ואחת.

 פטרון אמנויות 
באמצע שנות ה-50, הוא החל לאסוף ציורים של אמנים רוסים וגם של אמנים זרים, וב-1861 בנה גלריה במרכז מוסקבה כדי לשכן אותם. היא נפתחה לקהל ב-1862, עם 8 חדרי אמנות, אולם הרצאות גדול ומסעדת "טיבולי"; מזנון שהיה גם טברנה. על פי ההערכות, האוסף הכיל 430 ציורים ו-35 פסלים. יותר מארבעים מהציורים היו מאת קארל ברולוב, כולל עותקים של שתיים מיצירותיו באוסף הקיסרי, שנעשו על ידי אחד מתלמידיו. גם איוואן אייווזובסקי ואלכסיי בוגוליובוב היו מיוצגים היטב.

בשנת 1870, עקב קשיים כלכליים, נמכר רוב האוסף לחצר הקיסרית. רבים נרכשו גם על ידי פאבל טרטיאקוב ודמיטרי בוטקין, עבור הגלריות שלהם.

ב-1884, מה שנודע בשם ה"אקדמיצ'סקאיה דאצ'ה" נפתח ליד העיירה וישני וולוצ'יוק, על גדות נהר מסטה ואגם מסטינו במערב רוסיה. את ה"קוטג'ים האקדמיים" שהיוו את לב המתחם תרם ותיחזק קוקורב. הפרויקט תוכנן כמקום שבו סטודנטים נזקקים מהאקדמיה האימפריאלית יכולים לבלות את הקיץ שלהם. בכל קוטג' היה חדר אוכל, ספרייה, בית מלאכה וחדר מוזיקה. בין האמנים הרבים ששהו שם היו פאבל צ'יסטיאקוב, ארקיפ קוינג'י, ולנטין סרוב, אייזק ברודסקי ואיליה רפין - על שמו נקרא המתקן בשנת 1964. שלט, המנציח את תרומותיו של קוקורב, הוצב ב-2004.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:נדבנים
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1817
קטגוריה:נפטרים ב-1889