אתיקה עיתונאית

אתיקה עיתונאית היא תחום ידע פילוסופי, יישום מעשי של אתיקה, העוסק בניסוח ובניתוח העקרונות המוסריים המנחים את מקצוע העיתונות והתקשורת בכללה. אתיקה עיתונאית באה להדגיש את הערכים והנורמות הרצויים מעיתונאים. מה יאה, מה מוצדק ומה ההפך מכך. גם אם אין מדובר ברמת עבירה פלילית.

דוגמה חשובה לאתיקה עיתונאית היא "אמנת האתיקה העולמית לעיתונאים" שפורסמה בתחילה כ"אמנת בורדו" ועודכנה בשנת 2019.
מועצת העיתונות בישראל, הנתפסת כגוף העליון של מוסד התקשורת בישראל, מנסחת את כללי האתיקה של העיתונות והאמורה לפקח על מימושם.

אתיקה עיתונאית מונחת על ידי חמישה ערכים מרכזיים:
 כנות ודיוק: עיתונאים חייבים להיות כנים. לא מקובל לדווח על מידע שידוע כשקרי, או לדווח על עובדות בצורה מטעה כדי ליצור רושם שגוי.
 עצמאות ואובייקטיביות: על עיתונאים להימנע מנושאים בהם יש להם עניין אישי או פיננסי שיספק להם תועלת מסוימת בנושא, שכן ניגוד עניינים עלול להכניס הטיה לדיווח שלהם, או ליצור רושם של הטיה כזו. במקרים שבהם לעיתונאי עשוי להיות עניין אישי או פיננסי ספציפי, יש לחשוף את העניין.
 הוגנות: עיתונאים חייבים להציג עובדות בחוסר משוא פנים ונייטרליות, להציג נקודות מבט וצדדים אחרים בסיפור היכן שקיימות אלה. אסור להטות עובדות או להציג חצאי אמיתות.
 חריצות: עיתונאי צריך לאסוף ולהציג עובדות רלוונטיות כדי לספק הבנה טובה של הנושא המדווח.
 אחריות ואנושיות: עיתונאי חייב לתת דין וחשבון על עבודתו, ולהיות מוכן לקבל ביקורת והשלכות.

אמנת האתיקה העולמית לעיתונאים
בשנת 1954 פרסמה הפדרציה הבינלאומית של העיתונאים  (IFJ) את "הצהרת העקרונות בנוגע להתנהלות עיתונאית" (Declaration of Principles on the Conduct of Journalists), המוכרת גם כ "הצהרת בורדו". "אמנת האתיקה העולמית לעיתונאים" (Global Charter of Ethics for Journalists), משלימה את "הצהרת בורדו" ואומצה בקונגרס העולמי ה-30 של הארגון בתוניס, ב-12 ביוני 2019. האמנה מבוססת על טקסטים מרכזיים של המשפט הבינלאומי, ובמיוחד על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. היא כוללת 16 סעיפים וכן מבוא, ומגדירה את החובות והזכויות האתיות של עיתונאים.

העקרונות המרכזיים באמנת האתיקה העולמית לעיתונאים מתמצים בכך שעל העיתונאי לפעול ביושר, אמינות, הגינות, כבוד לפרטיות, אחריות ציבורית, הפרדה בין עובדות לדעות, מניעת הסתה או אפליה, שמירה על חיסיון מקורות, תיקון טעויות, איסור עיוות מידע או גניבה ספרותית – וכל זאת תוך שמירה על חופש העיתונות ופעולה עצמאית שאינה בשירות רשויות הביטחון. סעיפי האמנה כוללים:

 על העיתונאי לכבד את העובדות ואת זכות הציבור לדעת את האמת.
 העיתונאי מחויב להגן על חופש העיתונות, להבדיל בין עובדות לפרשנות, ולפרסם מידע באמינות.
 יש לדווח רק על מידע ממקורות מהימנים, מבלי להסתיר מידע חיוני או לזייף מסמכים.
 על העיתונאי להשתמש באמצעים הוגנים להשגת מידע ולציין את תפקידו, תוך הימנעות מהקלטות נסתרות למעט מקרים של עניין ציבורי מובהק.
 אין למהר בפרסום מידע לפני בדיקת עובדות, מקורות ומתן זכות תגובה.
 חובה לתקן שגיאות שפורסמו במהירות, בבהירות ובשקיפות.
 העיתונאי חייב לשמור על סודיות מקורות שניתנו לו באמון.
 יש לכבד את פרטיות המרואיינים, לשמור על כבודם וליידע אותם על מטרת השיחה.
 יש להימנע מהפצת שנאה, אפליה או דעות קדומות מכל סוג.
 עיוות מידע, השמצה, האשמות שווא ופלגיאט נחשבים לעבירה מקצועית חמורה.
 העיתונאי לא יפעל כסוכן של המשטרה או שירותי ביטחון ולא ימסור להם מידע מעבר למה שפורסם.
 העיתונאי יפגין סולידריות עם עמיתיו, אך ישמור על עצמאותו, חובתו ליידע וזכותו לביקורת וסאטירה.
 העיתונאי לא ינצל את חופש העיתונות לרווח אישי או אינטרסים זרים, ויימנע מניגודי עניינים או בלבול עם פרסום ויח״צ.
 העיתונאי יימנע מפעילויות הפוגעות בעצמאותו, אך יכבד הסכמים ברורים כגון "לא לפרסום", אנונימיות ואמברגו.
 עיתונאי ראוי יפעל לפי עקרונות האתיקה ולא ייאלץ לפרסם מידע או דעה שנוגדים את מצפונו המקצועי.
 העיתונאי יכיר בסמכות גופים אתיים עצמאיים לפיקוח מקצועי, ויתנגד להתערבות ממשלתית או חיצונית.

 עקרונות 
ממוזער|תמונת הלוגו של מועצת העיתונות, הגוף האחראי על פיקוח האתיקה העיתונאית בישראל.
ברחבי העולם יש כ-400 קודים של התנהגות עיתונאית אתית המחסים את כלל הצדדים של מקצוע העיתונות.

בישראל, העקרונות המנחים את העיתונות באים לידי ביטוי בתקנון האתיקה של מועצת העיתונות והתקשורת.

התקנון הוא מסמך העוסק בהגדרת כללי הפעולה של המערכת התקשורתית וכמו כן ה"אני מאמין" של קהילת התקשורת. המסמך גם מגדיר שורה של כללי עשה ואל תעשה לעיתונאים. התקנון נועד לגבות את העיתונאי בתהליכי איסוף המידע ופרסומו. אך הוא גם מטיל עליו הגבלות וסייגים במגעיו עם מקורות המידע או בפרסום.

כללי האתיקה אינם קובעים לעיתונאי על מה לדווח, אלא רק כיצד לדווח.

 תקנוני אתיקה עיתונאית 
בנוסף לתקנונים שהגופים האמורים על שמירת האתיקה העיתונאית מנסחים. כגון: מועצת העיתונות בישראל, ארגון תקני עיתונות עצמאית של בריטניה (באנגלית: "Independent Press Standards Organisation") גופי תקשורת לעיתים מנסחים תקנון אתיקה עיתונאית עצמאי, מסמך בו מצהירים על הסטנדרטים האתיים שהם מציבים לעצמם.

 דוגמאות מישראל והעולם 
 תקנון האתיקה העיתונאית של תאגיד השידור הישראלי.
 הקוד האתי של גלובס.
 מדיניות אתיקה של עיתון הוושינגטון פוסט.
 כללי האתיקה של עיתון הניו יורק טיימס.
 עקרונות ההתנהגות האתית עבור חדשות רשת יו אס איי טודיי.

 דילמות אתיות 
פעמים רבות העיתונות ניצבת אל מול דילמות מוסריות וערכים מתנגשים, כגון:
 שמירה על הפרטיות מול שמירה על כבוד האדם ושמו הטוב.
 זכות הציבור לדעת מול פגיעה אפשרית בביטחון המדינה.
 חופש הביטוי מול פגיעה ברגשות הציבור.

בנוסף לדילמות המופיעות בשגרה, דילמות רבות מופיעות במהלך סיקורים יוצאי דופן ובתקופות מיוחדות. למשל בסיקורים על אנשי ציבור מיוחדים, בתקופות בחירות או מלחמה.

 מקרים של דילמות בישראל ובעולם 
 יאיר נתניהו/מסרון בין החוקר לשופטת - הקלטת יאיר נתניהו/ צילום התכתבות החוקר והשופטת. האם זו פגיעה בפרטיות או עניין לציבור וזכות הציבור לדעת?
 פרסום התחקיר על בועז ארד - האם היה צריך לפרסם את התחקיר על בועז ארד, מורה שקיים לכאורה מערכות יחסים אינטימיות עם תלמידות, למרות הצהרתו כי יתאבד אם הפרשה תפורסם?
 פרסום קריקטורה של מוחמד "שרלי הבדו"- סיקור הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" והתגובות לו הציבו בפני עיתונים בעולם התלבטות עקרונית: האם לפרסם את הקריקטורות הלועגות למייסד האסלאם?
 וושינגטון פוסט פרסמו תחקיר על כך שממשלת ארצות הברית התקינה מכשיר האזנה מעל כבל סובייטי תת-ימי בשיא המלחמה הקרה. המכשיר אפשר לארצות הברית ללמוד היכן ממוקמות צוללות סובייטיות. במקרה זה, עורך התחקיר, בן בראדלי, בחר תחילה שלא לפרסם את התחקיר מטעמי ביטחון לאומי. עם זאת, הסובייטים גילו לאחר מכן את המכשיר ולדברי בראדלי, "זה כבר לא היה עניין של ביטחון לאומי. זה היה עניין של מבוכה לאומית". עם זאת, ממשלת ארצות הברית עדיין רצתה שהוושינגטון פוסט לא יפרסם את הסיפור על בסיס ביטחון לאומי, ובכל זאת, לדברי בראדלי, "העלנו את התחקיר. ואתם יודעים מה, השמש זרחה למחרת".
 פרשת ווטרגייט שהביאה בסופה להתפטרות הנשיא האמריקאי ריצ'רד ניקסון, הייתה חשיפה עיתונאית שנחשבת לאחד ההישגים הגדולים ביותר בהיסטוריה של העיתונאות. שם הקוד של המקור שבזכותו שני העיתונאים צעירים מעיתון הוושינגטון פוסט השיגו את המידע על הפרשה היה "גרון עמוק" (באנגלית "Deep Throat"). שני העיתונאים הבטיחו לגרון עמוק שזהותו תישמר סמויה. במהלך השנים העיתון שמר על זהותו סמויה על אף הלחצים מהציבור לפרסם פרטים לגביו. כאן עלתה הדילמה "האם הגנה על מקור חשובה יותר מחשיפת כל המידע הרלוונטי על ידיעה חדשותית?"

 ביקורת 
בעקבות העובדה שאין חיוב על עיתונאים וכלי תקשורת להיות חברים במועצת העיתונות. בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות נתפס כגוף חסר שיניים, כיוון שאין לו סמכות להטיל עונשים פורמליים (דן רק בדינים משמעתיים, לא פליליים).

לבית הדין קיימת הסמכות להטיל עונשים על החברים במועצה לעיתונות. עונשים הנעים מאזהרה, דרך נזיפה ופרסום התנצלות על ידי העיתון ועד להשעיית כלי תקשורת מן המועצה, והפסקת עבודתו או העסקתו של עיתונאי.

בכל הנוגע לעיתונאים וכלי תקשורת שאינם חברים במועצת העיתונות, בית הדין יכול לדון אך העונש היחידי שביכולתו להטיל הוא פרסום ההחלטה.

עקב כך עולה ביקורת שאתיקה עיתונאית בישראל נאכפת באמצעות צנזורה פנימית. כל גוף תקשורתי בוחן את עצמו ואינו חייב לתת דין וחשבון לאף גוף חיצוני בשל תלונות ועבירות אתיות שאינן נחשבות עבירות פליליות בחוק (כגון: לשון הרע, צו איסור פרסום, צנזורה צבאית).

 ראו גם 
 עיתונות
 מועצת העיתונות בישראל
 חופש העיתונות

קישורים חיצוניים


 הערות שוליים 

קטגוריה:עיתונות
קטגוריה:אתיקה