פולמוס רמח"ל

פולמוס רמח"ל היה מחלוקת סוערת שהתרחשה ביהדות אירופה בשנות ה-30 של המאה ה-18 בשאלת הלגיטימיות של רבי משה חיים לוצאטו (רמח"ל), כתביו ובני חבורתו. רבנים שונים, ובראשם רבי משה חגיז ורבני ונציה, טענו שרמח"ל נוטה לשבתאות ורואה את עצמו משיח. בעקבות זאת הוחרמו כתביו, והוא נאלץ לגלוֹת מאיטליה להולנד. מנגד עמלו מקורביו, ובראשם רבי ישעיה באסאן, לטהר את שמו ולהפיץ את כתביו.

מקורו של רוב המידע על הפולמוס הוא תיק מסמכים שנמצא בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה, ובו למעלה ממאה ושלושים מכתבים בנושא. על פי יהונתן גארב, קשה לאמוד את היקף הפולמוס והשפעתו בקרב יהדות אירופה, שכן כמעט לא נותרו עדויות על הפולמוס מלבד אותו תיק מסמכים, אם כי סביר להניח שהוא עורר 'התרגשות רבה' בחלקים גדולים מהעולם היהודי.

רקע

 רקע כללי 
בתחילת המחצית השנייה של המאה ה־16 אסרה הכנסייה הנוצרית את החזקת התלמוד והורתה לשרוף את כל ההעתקים הקיימים. הגזרה התקבלה בעיקר במדינות האפיפיור שבאיטליה, ובמקומות אלו התלמוד הפך לספר נדיר במיוחד, ולעיתים לא מצוי כלל. העיסוק בתלמוד התמעט, ובלית ברירה יהודי איטליה הפנו את התעניינותם לתורת הקבלה, שעליה לא נגזרו איסורים בבולות שפורסמו על־ידי האפיפיורים.

באותה תקופה נוסדה בצפת שבארץ ישראל האסכולה הקבלית הלוריאנית, של רבי יצחק לוריא (האר"י) ותלמידו רבי חיים ויטאל, שאחד מחידושיה העיקריים היה שיש בכוחו של כל יהודי להחיש את הגאולה על ידי כוונות ויחודים. הקבלה הלוריאנית מצאה ביהדות איטליה כר נרחב להתפשט בו, ובמהלך המאות הבאות השתמרה והתפתחה בעיקר על ידי רבנים איטלקיים, בהם רבי אהרן ברכיה ממודנה, רבי מנחם עזריה מפאנו, רבי משה זכות ממנטובה ורבי בנימין הכהן ויטאלי מרג'ו אמיליה.

הפניית ההתעניינות מהסוגיות השכליות שבתלמוד למיסטיקה הקבלית גרמה ליהודי איטליה להיות מושפעים מכל התלהבות משיחית, והייתה כר פורה לנוכלים ושרלטנים שהציגו את עצמם כמשיחים.

באמצע המאה ה־17 הכריז שבתי צבי מאיזמיר שהוא המשיח, ונחשול של ציפייה סחף את יהדות איטליה. קהילת ונציה ובראשה רבי משה זכות שיגרה לקונסטנטינופול איגרת המבקשת פרטים על המשיח; באנקונה חיבר הרב מהללאל הלליה שיר לכבוד המשיח, כנראה כדי לשוררו בבית הכנסת, ובליבורנו הערצתו של שבתי צבי הרקיעה שחקים עקב בחירתו לקחת משם אישה. בשנת 1666 התאסלם שבתי צבי יחד עם קבוצה ממאמיניו, ורוב מאמיניו התפכחו והבינו שהוא משיח שקר, אולם קומץ מעריצים המשיכו להאמין בו, ובמשך תקופה התקיימה בליבורנו אגודת סתר שבתאית.

האקסטזה המשיחית באיטליה לא נרגעה למרות התאסלמותו של שבתי צבי. בשנת 1680 זכה המטיף מרדכי אייזנשטט (מרדכי מוכיח) לקבלות פנים נלהבות במודינה וברג'ו אמיליה, אף לאחר שהתברר שגם הוא משיח שקר. כשלושים שנה לאחר מכן הצליח נחמיה חייא חיון להסעיר גטו אחרי גטו בכל רחבי איטליה.

דעתם של רבני איטליה לא הייתה נוחה ממקרים אלו, והם פעלו למנוע את הישנותם. בקרב אליטת יהודי איטליה ואירופה כולה, נוצרה שאיפה להתרחק מהמגמות המשיחיות הגואות, וזו הולידה בליבם סלידה מכל מה שריח מיסטיקה נודף ממנו, כולל תורת הקבלה.

בשנים הבאות חודשו ההגבלות המסורתיות על לימוד תורת הסוד, כגון לימוד בקבוצות קטנות, איסור לימוד קבלה לבני ארבעים ומטה, ואיסור לימוד למי שלא "מילא כרסו ש"ס ופוסקים".

עם התגברות הפולמוס נגד רמח"ל, ניסו רבני ונציה לאסור לחלוטין הדפסת ספרי קבלה.

רמח"ל
משה חיים לוצאטו (1707–1747) נולד למשפחה אמידה בפדובה. למד קבלה בצעירותו אצל רבי ישעיהו באסאן, ועוד לפני גיל ארבע עשרה "היה יודע כל כתבי האר"י בעל פה". בביתו של הרב באסאן נחשף גם לכתבי וייחודי נתן העזתי נביאו של שבתי צבי, אותם קיבל הרב באסאן מחמיו הרב בנימין הכהן ויטאלי. בשנת תפ"ב עבר רבי ישעיהו באסאן מפאדובה לרג'ו אמיליה, ורמח"ל פנה ללמוד קבלה ב'חברת מבקשי השם', בה למדו גם הרבנים ישראל חזקיה טריוישׂ, משה דוד ואלי ויעקב חזק.

רמח"ל הרבה לייחד ייחודים, ועל פי מכתב לרבו הוא עסק בייחוד ייחודים במשך שנים, והיה מייחד בכל רבע שעה ייחוד אחד.

ממוזער|אוניברסיטת פדובה, בה למד רמח"ל
כרבים מבני הקהילה היהודית באיטליה למד לימודים כלליים באוניברסיטת פדובה במקביל ללימודי הקודש ב'חברת מבקשי השם'.
חבורת מבקשי ה' וגילוי המגיד
ממוזער|בית הכנסת בפדובה
בי"ג בתשרי תפ"ו נסמך רמח"ל לרבנות על ידי רבי שבתי מאריני.

בראש חודש סיון תפ"ז החל מגיד להתגלות לרמח"ל ולמסור לו סתרי תורה. גילויים אלה ביססו את מעמדו בין חבריו בחבורת מבקשי ה' ואלה קיבלו אותו עליהם כמנהיג החבורה. תחת הנהגתו גדלה החבורה וסחפה אליה צעירים רבים, שחלק מהם למדו בפקולטה לרפואה באוניברסיטת פדובה.
בין הצעירים שהתקרבו לחבורה נמנה יקותיאל גורדון, שבא מווילנא לפדובה כדי ללמוד רפואה, יקותיאל גורדון נסחף לחבורה ונעשה אחד מראשיה.

בעקבות פעילותו של רמח"ל התרחבה חבורת מבקשי השם והתעוררה תנועת תשובה רחבה בקרב יהודי פדובה.

החבורה התגבשה סביב רמח"ל ובמקביל לגילויים, ובי"ז בשבט תצ"א חתמו בני החבורה על 'שטר התקשרות' לרמח"ל ועל 'תקנות החבורה', שבהן מתחייבים בני החבורה לקבוע לימוד תמידי ורצוף בספר הזהר, ללמוד לשם 'תיקון השכינה' ובתענית דיבור, להשלים מדי חודש לימוד כל התנ"ך וש"ס משניות, ועוד הנהגות חסידות. בשנים הבאות חגגו רמח"ל ותלמידיו מדי שנה בי"ז בשבט את יום יסוד החבורה.

חיבורי רמח"ל
ממוזער|לשון לימודים, מחיבוריו הראשונים של רמח"ל
בין השנים תפ"ז לתפ"ט כתב רמח"ל חיבור פיוטי בסגנון ספר התהילים המכיל מאה וחמישים פרקים - כמספר פרקי ספר התהילים.

כמו כן כתב לפחות שלשה חיבורים זוהריים - חיבור כעין ספר הזהר על מגילת קהלת, שבעים תיקונים על הפסוק "ולכל היד החזקה", שהוא הפסוק האחרון בתורה שבכתב, המקבילים לשבעים תיקוני הזוהר על הפסוק "בראשית ברא", שהוא הפסוק הראשון בתורה שבכתב, וחיבור בשם "זוהר תניינא" על חמשה חומשי תורה.

רמח"ל גם כתב ספרי חול ובהם – ספרי דקדוק, רטוריקה, לוגיקה ומחזות.

הטענות שעוררו את הפולמוס

ישעיה תשבי כותב שרוב כתבי הפולמוס מלאים בהגזמות ובהכרזות סתמיות ללא מקור, וכי רק דברי הביקורת של הרב חגיז והרב עמדין ראויים לעיון ולדיון.
שבתאות ומשיחיות
שבתאות
רמח"ל הואשם על ידי מתנגדיו בשבתאות. גם תומכיו נרתעו לעיתים מהקרבה שמצאו בין תורתו לבין רעיונות שבתאיים.

הרב חגיז כתב במפורש שרמח"ל שבתאי, והרב יעקב עמדן סבר כי ניתן לחשוד ברמח"ל בשבתאות בעקבות ניסוחו של רמח"ל שמאמיני שבתי צבי "טועים" (מבלי לבחור ניסוח מובהק יותר השולל את האמונה השבתאית).

לטענת מרדכי שמואל גירונדי, האשמת רמח"ל בשבתאות היא "שקרים וכזבים אשר העלילו עליו הקנאים". הוא חזר על קביעתו זו גם אחר שקמו עליה עוררין וטען בתוקף כי רמח"ל לא היה שבתאי.

על פי ישעיה תשבי, רמח"ל אמנם הכחיש את שבתאותו אבל מכתביו נראה בעליל שספג רעיונות שבתאיים, ובהם ירידת המשיח לקליפות ותיקון הרע בשרשו. אף כי הציג רעיונות אלה מעובדים על פי שיטתו, מכל מקום שרשי הדברים נמצאים במקורות שבתאיים. מאיר בניהו, לעומת זאת, חולק בתוקף על קביעתו של תשבי וטוען שרמח"ל כלל לא היה שבתאי ומקורות רעיונותיו מובאים בספרי קבלה קדומים ובראשם ספר הזהר.

יהונתן גארב, על פי ניתוח מחדש של כתבי רמח"ל כולל כתבים שהתגלו לאחרונה מציע "פשרה" ביחס לרמח"ל וטוען כי רמח"ל לא שאב אף רעיון משבתי צבי עצמו - אם כי שאב מספר רעיונות יסודיים מתורתו של נתן העזתי. זאת, לצד יחסו האוהד לנתן – נביאו של שבתי צבי, הביאו את גארב להניח כי אף אם רמח"ל לא היה "שבתאי" במלא מובן המילה, יש מקום להגדירו כ'נתנאי'.
משיחיות
רמח"ל עסק בפעילות אסכטולוגית מעשית, וניסה לקרב את הגאולה מספר פעמים.

מתנגדי רמח"ל טענו שהוא רואה בעצמו משיח. הרב עמדן ביסס האשמה זו על מכתב תלמידי רמח"ל. רבני ונציה והרב חגיז ראו במגמה משיחית זו את המשכה של המשיחיות השבתאית וחששו מפניה.

בקרב החוקרים נחלקו הדעות באשר למשיחיותו של רמח"ל בעיני עצמו. שי"ר ואלמנצי טענו שרמח"ל ראה בעצמו משיח. לעומתם, בן ציון דינור שכתב ש"עם חתירתו הבלתי פוסקת לחדור לסוד הגאולה היה רמח"ל רחוק מאוד ממחשבי קצים". גם יחזקאל פיבל רוטשטיין, אחד מהביוגרפים של רמח"ל, מכחיש את טענת משיחיותו בעיני עצמו ובעיני תלמידיו, ומביא מכתב שכתב הרב מרדכי יפה מווינה לרבי יונתן אייבשיץ, שבו הוא כותב שמעולם לא שמע מיקותיאל גורדון שרבו הוא המשיח, ומזים שמועה כזו שהופצה על ידי תלמיד רמח"ל הרב אליהו אוליאנב.

ירוחם פישל לחובר כתב שרמח"ל ראה עצמו כ"התלבשות" או "עיבור" של משה רבנו בתפקידו כגואל – מה שמכונה בספרות הקבלית "". לדעתו של לחובר, על פי ניתוח של השיח המשיחי בכתבי רמח"ל, רמח"ל זיהה את עצמו כמשה – הגואל הראשון בדווקא, ולא כמשיח בן דוד – הגואל האחרון.

תשבי, שגילה את כתוּבת רמח"ל, ניתח לפיה ולפי כתבים נוספים את אישיותו של רמח"ל והתפתחות הזהות המשיחית שלו, והסיק כי בהזדהותו של רמח"ל עם משה רבנו, הוא לא ראה את עצמו כמשיח בן דוד – תפקיד שאותו הועיד לרבי משה דוד ואלי, אלא ככל הנראה תפס את עצמו בתפקיד "רעיא מהימנא" – רועה נאמן שתפקידו להנהיג את המשיחים – משיח בן יוסף ומשיח בן דוד – ולאחֵד אותם.

יהונתן גארב חולק על תשבי בזיהויו החד-משמעי את רמח"ל כ"רעיא מהימנא", וטוען שרמח"ל זיהה את עצמו כניצוץ מנשמת משיח בן יוסף, שתפקידו להתחבר עם משיח בן דוד ומשה – שאת שניהם מזהה גארב בכתבי רמח"ל ותלמידיו כרבי משה דוד ואלי, ששני שמותיו רומזים ל"כפל התפקידים" שלו בגאולה.

ביקורת על רמח"ל
רווקות
הרב יוסף אירגס, הרב שמשון מורפורגו ושד"רי חברון מתחו ביקורת על רמח"ל ש"מבטל מצווה ראשונה של תורה", ו"שרוי בלא אשה".
טבילה במקווה
רמח"ל נמנע מטבילה במקוואות, פרקטיקה לוריאנית שכל מקובלי התקופה הקפידו עליה, הימנעות זו גררה ביקורת מצדו של המקובל רבי יוסף אירגס.
גילוח
רמח"ל גילח את זקנו, תופעה שגונתה בתוקף על ידי מקובלים בני התקופה, ובראשם רבי יונתן אייבשיץ.
גאווה
רמח"ל הואשם על ידי מתנגדיו בגאווה, ואף רבו, הרב באסאן תמה על טענתו של רמח"ל שהשיג דרגות גבוהות יותר ממה שהשיג האר"י. טענות על גאווה נשמעו לכל אורך הפולמוס.
נערוּת
מתנגדי רמח"ל טענו נגדו שהוא עדיין נער, וצעיר מכדי לחבר חיבורים ולהנהיג תלמידים. רמח"ל, שבעת פרוץ הפולמוס היה רק בן עשרים ושלש, וההתארגנות של חבורת מבקשי השם סביבו, נתפסו כאיום על הקהילה היהודית הממסדית. מתנגדיו שבו והדגישו את גילו הצעיר, בטענה כי פעילותו הקבלית מתאימה למקובלים ותיקים ומבוגרים המוחזקים בחסידות ופרישות, ולא לבחור צעיר כרמח"ל.
תרבות איטלקית־נכרית
רמח"ל הושפע מהתרבות האיטלקית בת זמנו, ואף כתב ותרגם מספר מחזות לטיניים ואיטלקיים. תלמידיו אף הרחיקו לכת עוד יותר מרבם ובמהלך ימי השבע ברכות שלו העלו קומדיה על מלחמת גוג ומגוג. רמח"ל עמד בקשר עם בכירי כמוּרה מפדובה, ואחד מידידיו – ככל הנראה מדובר בקלמנס השנים עשר – נבחר לאפיפיור; רמח"ל שמר איתו על קשר ואף כתב לכבודו שיר, אם כי בנימין קלאר מעריך שרמח"ל כתב את השיר לכבוד אנדרה־הרקול דה פלרי שהיה מיניסטר ראשון לצרפת בין השנים 1726 ל־1743.

רמח"ל גם עסק בדקדוק, ברטוריקה ובהיגיון, ולמד לטינית, יוונית וצרפתית.

רבני ונציה ביקרו את רמח"ל על ש'נתחתן באחות לוט"ן' ועל כך שהושפע מהתרבות הנוצרית.

כרונולוגיה
מכתב יקותיאל גורדון
בה' באלול תפ"ט כתב תלמידו של רמח"ל, יקותיאל גורדון מכתבים לרבי העשיל אב"ד וילנה ולמרדכי יפה מווינה. באגרותיו הוא מפרט על רמח"ל, חבורתו וגילויי המגיד, גורדון מספר כי רמח"ל כותב חיבור כעין זוהר על ספר קהלת, תיקונים על פסוק 'ולכל היד החזקה' ושלושה ספרים על התורה, הכל בלשון הזוהר. רבי מרדכי יפה העביר את המכתב לרבני אשכנז, ומשם התגלגל המכתב לידיו של רבי משה חגיז שהיה באותו זמן באלטונה. הרב חגיז שיגרוֹ לרבני ונציה וכתב בשוליו "אתם הרי ישראל מורי ורבותי, אל חכמי רבני ומנהיגי הקהילות הקדושות שבגולה מוטל הדבר לקרוע על כתב זה ולדרוש ולחקור ולעקור מן השורש חברה רעה זו, קודם שתתפשט צרעתה בין ההמוניים, ולדון את כל בני חברה זו כרודפים את ישראל, ואני את נפשי הצלתי".

הפולמוס הראשון (ת"צ)
בג' בכסלו ת"צ התכנסו רבני ונציה לישיבה מיוחדת לדון במכתבו של יקותיאל גורדון ובהוספת הרב חגיז בשוליו. בדיון זה גבו עדות חיובית על רמח"ל מהשד"ר הצפתי רבי רפאל ישראל קמחי, בפרוטוקול הדיון מעירים הרבנים שאינם מבינים מה עורר את הרב חגיז להכריז על רמח"ל ותלמידיו כרודפים שכן לא נזכר באגרתו של יקותיאל גורדון "לא מעניין נביא ולא מעניין ש"ץ (=שבתאי צבי) אלא שבחים של האדון בתכלית המעלה העליונה". החלטות הרבנים היו לגעור ביקותיאל גורדון ולהשאיר את הטיפול ברמח"ל לרבו רבי ישעיהו באסאן.

רבני ונציה העבירו את המכתבים שקיבלו מרבי משה חגיז ואת עדות הרב קמחי לרב באסאן בצירוף בקשה לברר את העובדות ולהודיעם מה העלה בחקירתו. בסוף המכתב ממענים רבני ונציה קטע לחמיו של הרב באסאן, רבי בנימין הכהן ויטאלי ומבקשים שיחווה גם הוא את דעתו על רמח"ל.

מיד עם הגעת המסמכים לרב באסאן כתב רמח"ל מכתב לרב חגיז בו הוא מכחיש את שבתאותו ואת מה שפורסם בשמו לפיו טען שהוא נביא, ומבקש מהרב חגיז לא להרבות מחלוקת ולא לחרוץ את דינו בלי לדרוש ולחקור אחר האמת. במכתב מבקש רמח"ל מהרב חגיז לכתוב לרב באסאן ולברר אצלו עליו.
בט"ו בכסלו ת"צ כתב הרב באסאן לרמח"ל מכתב בו הוא מזהירו לשמור על כבודו של הרב חגיז "כי הוא מן היוצאים לריב מהר ולשונו כאש צרבת", הוא ממליץ לרמח"ל לקיים 'הצנע לכת' ולא לדבר בפומבי על המגיד ועל גילויים כיון שזה יעורר את המתנגדים אליו.

בסוף כסלו שלח רמח"ל לרב בנימין הכהן אגרת בה הוא מפרט את השתלשלות גילויי המגיד אליו ומוסר לו כמה מהגילויים. רבי בנימין הכהן קיבל את דבריו של רמח"ל ואף שלח אליו כמה שאלות למגיד. לתמיכתו של רבי בנימין הכהן שהיה מחשובי הרבנים באיטליה ברמח"ל נודעת חשיבות עליונה והיא חיזקה מאוד את מחנם של תומכי רמח"ל.

בתחילת שבט ת"צ שלח הרב חגיז לרבי יעקב פופרש רבה של פרנקפורט ולרבני קהילות נוספים אגרת 'סיבובית לכל ישיבות איטליא' בה הוא קורא לשרוף את ספרי רמח"ל ומגדיר את יקותיאל גורדון כמסית ומדיח, בנוסף הוא מתייחס למכתבו של רמח"ל אליו וכותב "ויצא לכתוב אלי בגאוה ובוז, שכל מה שכתב עליו הרב יקותיאל גורדון שהוא אמת, הרי הוא נתפס בכל מקום שיש בו גסות כאילו עבד עבודה זרה, ומאחר שהוא נוטה והולך לו למכור עצמו לה, הרי זה מתחייב בנפשו ודמו בראשו".

בי"ז בשבט נפטר רבי בנימין הכהן שהיה מחשובי רבני איטליה ומגדולי התומכים ברמח"ל, ומיד לאחר מכן בתחילת חודש אדר ת"צ כתב רבי יחזקאל קצינאלפוגין רבה של קהילת אה"ו שבגרמניה מכתב לרבני ונציה בו הוא מבקש מהם לחקור את רמח"ל ודורש מהם לרדוף אותו, הוא מציע לגייס את רבני אשכנז ופולין לרדוף את רמח"ל וחבורתו. בנקודה זו הפך הפולמוס מסוגיה פנים קהילתית איטלקית למחלוקת כלל־אירופית, ורמח"ל נשאר כמעט בלי תמיכה.

למחרת פטירתו של הרב בנימין הכהן כתב הרב נחמיה כהן מפרארה מכתב לרב באסאן בו הוא כותב על פי דברי הרשב"א בשו"ת שענייני גילויים וכדומה צריך לברר מקרוב על ידי חֶבֶר תלמידי חכמים, ומציע שהרב באסאן יסע לפדובה לברר את עניין רמח"ל, נחמיה כהן מוסיף שבאם הרב באסאן מעוניין – הוא מוכן להצטרף אליו לנסיעה לפאדובה ולקחת על עצמו את הוצאות הדרך.

בשולי אגרת תנחומים על פטירת הרב בנימין הכהן ששלח רבי יוסף אירגס לרבי ישעיה באסאן שואל הרב אירגס מה טיבו של רמח"ל ומבקש פרטים על הגילויים, ובאגרת נוספת הוא כותב שאין בכוחו לנסוע לפדובה לתהות על קנקנו של רמח"ל, אבל על פי מה ששמע מאנשים שדיברו עם רמח"ל יש לחשוש שמא הגילויים באים לרמח"ל מכח הטומאה, או על כל פנים לחשוש שהוא פשוט שרלטן.

בכ"ה באדר שלח רמח"ל לרב יחזקאל קצנלבוגן אגרת, בה הוא מבקש לדרוש ולחקור היטב לפני חריצת דינו, כנספח למכתב צירף רמח"ל מאמר אחד מספר 'זוהר תניינא' שחיבר על פי מגיד.

באותו יום כתב הרב חגיז לרבי שמשון מורפורגו שקנה ניסיון במאבק בשבתאות בפרשת נחמיה חיון וביקשו לצרף אליו את הרב אברהם סגרי ואת רבי יוסף אירגס ולבחון את רמח"ל "כדי שמדעת שלושתכם, רועי ישראל, יתברר לנו כל דבר שורש ועל פיהם יהיה כל ריב וכל נגע לטהרו או לטמאו".

הרב מורפורגו, שעמד בידידות עם רמח"ל השיב לרב חגיז אגרת, בה הוא כותב שביקש מרבי שבתי מאריני שידרוש מרמח"ל להפסיק להפיץ את כתביו, והרב מאריני ענהו שאין ביכולתו לצוות על רמח"ל לחדול, הרב מורפורגו מוסיף כי כתב גם לרבנים אברהם סגרי, יוסף אירגס ודוד פינצי שידרשו מרמח"ל להפסיק להפיץ את תורתו. יעקב שפיגל מעיר שממכתבו של הרב מורפורגו נראה שהוא לא ראה צורך בחקירה שהרב חגיז דרש ממנו לערוך, ולדעתו די בכך שרמח"ל יפסיק להפיץ את דברי תורתו. כמו כן, נמנע הרב מורפורגו מלהיכנס בעובי הקורה, והוא עצמו נשאר כמשקיף מן הצד, וכדי ש'וועדת הבדיקה' שביקש הרב חגיז למַנות תִמנה שלושה רבנים, צירף אליה הרב מורפורגו את הרב דוד פינצי, מתומכי רמח"ל המובהקים. לדעת גארב, מורפורגו חתר להוציא את ההכרעה בעניינו של רמח"ל מידי הרב חגיז ורבני אירופה ולהשיבה לרבני איטליה.

באגרת נוספת מתייחס הרב חגיז לטענתו של הרב מורפורגו כי כבר העיד הרב קמחי שרמח"ל צדיק וירא שמים ואפשר להניח לו, וכותב שבכ"ה בטבת גבה עדות משני שד"רים מחברון שביקרו אצל רמח"ל ומעידים כי הוא "ככל הבחורים", ומוסיפים "האמנם כל כי הני מילי לגלות רזי תורה לא חזינו ביה כי האי סימנא כלל, לא מינה ולא מקצתה". הרב חגיז כותב שעדות האחד (הרב קמחי) בטלה במקום עדות השניים (שלוחי חברון), ודוחק ברב מורפורגו להצטרף אליו במאבקו ברמח"ל, הרב חגיז מותח בהזדמנות זו ביקורת על רבני ונציה שכתבו לו שיניח לרמח"ל וטוען כי נראה ש"מחמת פחד נשמטין לאחוריהן להתגרות עם נער זה".

באגרותיו לרבנים הנזכרים מבקשם הרב מורפורגו ללחוץ על רמח"ל לעלות לארץ ישראל או לחלופין לגנוז את כתביו בקבלה, פחות או יותר בזמן זה, שלח הרב מורפורגו אגרת נוספת לרב מאריני בה הוא מבקשו שיציע לרמח"ל לעלות לארץ ישראל או ש"יעלים כתביו מעין כל", כתנאי להפסקת רדיפתו, הצעה זו מכונה 'מתווה מורפורגו'.

בי"א באייר כתב רמח"ל לרב מורפורגו אגרת בה הוא מגיב להצעת המתווה שנמסרה לו על ידי הרב מאריני, רמח"ל טוען באגרתו כי מעולם לא היה בכוונתו להתפרסם ולהפיץ את דברי תורתו, ואת חיבוריו כתב לו ולבני חבורתו בלבד, וכי כל פרסומו ופרסום כתביו נגרמו על ידי הרב רפאל ישראל קמחי שעיין בהם ללא רשות והפיץ את דבר קיומם בקרב קהילות איטליה, רמח"ל מוסיף כי לוּ היה הרב חגיז מחריש - לא היה עניין מתפרסם, וכי מאז כתב הרב חגיז לרבני ונציה, רק התרבו תלמידיו והתפרסמו דברי תורתו, רמח"ל מכחיש גם את הטענות לשבתאותו ומוסיף כי אם רצון מתנגדיו להשקיט את פרסומו - יתכבדו הם להפסיק להריץ מכתבים נגדו בכל ארצות אירופה, וכי במקומו בפאדובה בכל מקרה אין הוא עושה דבר בפרסום.

בי"ח באייר השיב הרב מורפורגו לרמח"ל אגרת בה הוא מתייחס למכתבו של יקותיאל גורדון לרב יפה - המכתב שהצית את הפולמוס - וכותב שהרב גורדון הפריז בשבחי רמח"ל, ולכן יש לדון לכף זכות את הרב חגיז שחשד את רמח"ל בשבתאות, הרב מורפורגו מבקש מרמח"ל לחדול לגמרי מלהפיץ וללמד את חיבוריו, אף שהוא מברכו שימשיך ללמד תורה לרבים.

בכ"ז באייר כתב הרב מורפורגו לרב חגיז על המתווה שהציע לרמח"ל, ושרמח"ל נאות לקבלו, הרב מורפורגו מוסיף שכל עוד רמח"ל כותב את חיבוריו לעצמו ואין בכוונתו להדפיסם - אין שום טעם לברר אם הם כשרים או לא, לכן הוא יועץ לרב חגיז להניח לרמח"ל לעמוד בראש חבורתו כל עוד הוא מלמדם רק דברי מוסר, ואם יתחיל להפיץ את כתביו בקבלה - לעורר את הפולמוס מחדש, הרב מורפורגו מוסיף שלדעתו אם רמח"ל הוזה - ההתלהבות סביבו תדעך עם הזמן, וימים יגידו אם באמת נגלה אליו מגיד או שהוא שוגה בדמיונות.

באייר פשטו שמועות בהן נטען שרמח"ל ניסה להציע נישואין לבת דודו שהייתה משודכת כבר מזה כשנה, בעקבות זאת פרץ משבר ביחסיהם של רמח"ל והרב באסאן; הרב באסאן כתב לרמח"ל מכתב תוכחה והודיע לו שהוא והרב נחמיה כהן מבטלים את נסיעתם המתוכננת לפדובה, ורמח"ל השיב לו בשני אגרות בהן הוא קובל על יחסו של הרב באסאן אליו, המשבר ביניהם נמשך עד לאמצע חודש סיון, אז שלח רמח"ל לרבו מכתב בו הוא מודה לו ומזים את השמועות, ומבקשו לבוא לפדובה ולברר את העובדות לאשורן.

ככל הנראה בחודש סיון שלח הרב חגיז לרב מורפורגו עדויות נוספות על רמח"ל, שכן באמצע תמוז הגיב מורפורגו לאגרת מרמח"ל ושם הוא כותב שאחרי ששמע שרמח"ל ממשיך בהפצת דברי תורתו ברבים הוא מסכים לדרישתו של הרב חגיז להחרים את רמח"ל.
השבועה בפדובה
בכ"ה בתמוז כתב הרב באסאן לרב גבריאל דיל ריאו מליוורנו שהוא והרב נחמיה כהן יוצאים לפאדובה לברר את עניין רמח"ל פנים אל פנים, וכי ייתכן שגם הרב דוד פינצי יצטרף אליהם. הרב באסאן כותב כי לא ישא פנים לרמח"ל וכי אם ימצאו בו דברים שלא כשורה "ידי תהי בו בראשונה", אולם אם לא ימצא בו "כל מחמצת" כלשונו, הוא לא רואה שום סיבה להגבילו ולמנוע ממנו להפיץ את תורתו, בהמשך האגרת תוקף הרב באסאן את אלו שיצאו ללחום ברמח"ל בלי לבדוק את העובדות לאשורן.

הרב דיל ריאו ענהו שבית הדין של ליוורנו החליט להמתין ולברר את העובדות וכי רבני ליוורנו מסתייגים מקריאותיו של הרב חגיז להחרים את רמח"ל ואת כתביו.

החוקרים חלוקים באשר לאופן התפתחות הפולמוס בשלב זה. לדעת אלישבע קרלבך, הרב באסאן הצליח לגבש קואליציה נגד הרב חגיז והביא לקבלת 'מתווה מורפורגו' שלאחר מכן חוזק באמצעות שבועה. לעומת זאת, יהונתן גארב טוען שהצדדים הגיעו למבוי סתום, כשהרב חגיז השיג תמיכה נרחבת ברחבי אירופה, בעוד רמח"ל נתמך על ידי רוב רבני איטליה וכי הרב באסאן הציע את השבועה כדרך לסיים את המחלוקת – פעולה שבאמת הצליחה להשקיט את הרוחות למספר שנים.

בג' באב חתם רמח"ל על שבועה שבה הוא מתחייב לחדול מלחבר חיבורים על פי מגיד או בלשון הזוהר, ולגנוז את כל ספריו שכבר כתובים כך. מלבדו חתומים על השבועה גם הרבנים נחמיה כהן מפרארה, יעקב בליליוס ומשה מנחם מררי – שניהם מוונציה.

כיום מצויים בידינו שני נוסחים של השבועה, האחד, בכתב ידו של הרב באסאן, השמור באוסף האוטוגרפים על שם שבדרון (נוסח א), והשני, כפי שהודפס על ידי רבי יעקב עמדין בספר תורת הקנאות (נוסח ב). ישנם מספר הבדלים בין הנוסחים, כשבכלל, נוסח ב יותר מחמיר מנוסח א, כך לדוגמה, בנוסח א מתחייב רמח"ל שלא לכתוב חיבורים בלשון הזוהר או בשם מגיד, ובנוסח ב מתחייב רמח"ל שלא לכתוב חיבורים קבליים כלל, כמו כן בנוסח א מתחייב רמח"ל לאסוף אליו את כל כתביו המפוזרים בין תלמידיו ושלא להפיצם בלא רשותו של הרב באסאן, בעוד בנוסח ב מתחייב רמח"ל להפקיד את כל הכתבים אצל רבו.

על שאלת היחס בין הנוסחים ומה מהם המהימן יותר נחלקו החוקרים. שמעון גינזבורג טוען שנוסח א הוא המקורי ונוסח ב זויף או נערך. הוא דוחה את הטענה שהרב באסאן הכין שני עותקים של השבועה – אחד כלפי חוץ ואחד כלפי פנים. ישעיה תשבי טוען שהנוסח השני נכתב משום שהנוסח הראשון לא סיפק את מתנגדי רמח"ל, או שהנוסח השני הוא כעין 'פירוש' של הנוסח הראשון. מאיר בניהו מעיר על הקלה בנוסח ב לעומת נוסח א ומצביע על תנאי שנוסף בנוסח ב בו משאיר רמח"ל לעצמו את הזכות לכתוב חיבורים בקבלה בלשון הקודש ושלא על פי מגיד, לדעתו, הנוסח הראשון נכתב על ידי רמח"ל על פי קווים כלליים שנתן הרב באסאן, אמנם נוסח זה לא סיפק את סיעת מתנגדי רמח"ל והרב באסאן עצמו כתב נוסח שני שהתקבל על כל הנוכחים, הכתב הראשון נשאר בידי רמח"ל והנוסח השני נשמר אצל הרב באסאן.

לאחר השבועה כינס הרב באסאן את כל כתבי רמח"ל וגנזם בתיבה סגורה שננעלה בשני מנעולים והופקדה למשמרת בבית משה אלפרון, דודו של רמח"ל. בניהו משער שהסיבה שהתיבה הונחה בבית משה אלפרון היא משום שיחסיו עם רמח"ל היו רעועים, מפתחות התיבה נמסרו לשני אנשים נאמנים.

בין הפולמוסים
בעקבות השבועה חדל רמח"ל מכתיבת חיבורים קבליים משיחיים־התגלותיים והחל לכתוב פירושים לספרי קבלה, דבר שלא נאסר עליו בשבועת פדובה.
בתקופה זו התמתן מאוד השיח המשיחי בכתבי רמח"ל ובני חבורתו, דבר הבא לידי ביטוי גם בנוסח שטר ההתקשרות שכתבו בני החבורה לרמח"ל בו נכתב שבני החבורה מקבלים על עצמם "שלא לזלזל בשום חומרא ומנהג ישראל... אלא לעשות משמרת למשמרת להיות נקיים לפני ה' אלקי ישראל".

שינוי נוסף בחייו האישיים של רמח"ל הוא נישואיו בכ"ז באב תצ"א לציפורה, בתו של רבה של מנטובה, הרב דוד פינצי.

הפולמוס השני (תצ"ה)
בשנת תצ"ב נקלע אביו של רמח"ל לקשיים כלכליים ומצבו הורע עוד יותר לקראת אמצע שנת תצ"ד, בניסיון לשקם את העסק המשפחתי (סחר במשי) נשלח אחיו של רמח"ל לאמסטרדם, שהייתה מרכז ההדפסה החשוב והגדול בעולם באותו זמן. רמח"ל רצה לנצל את ההזדמנות שאחיו באמסטרדם ולהדפיס בעזרתו את אחד מספריו. הוא שלח לרב באסאן חיבור אפולוגטי בשם 'מאמר הוויכוח' שעיקרו הגנה על תורת הקבלה מפני טענות רבי יהודה אריה ממודנה, וביקש את רשותו והסכמתו להדפסה.

הרב באסאן, שחשש שהדפסת הספר "לא תיטב בעיני רבים", טען שהספר מיותר, מכיוון שאין בו חידוש, ושכבר קדמוהו בזה הרב אביעד שר שלום באזילה בספרו אמונת חכמים והרב הישר מקנדיא בספרו מצרף לחכמה, וכי מתנגדי רמח"ל ינצלו דברים תמוהים שימצאו בספר כדי לנגח בהם את רמח"ל. באסאן נקט סחבת מכוונת ועיכב את תשובתו לרמח"ל כחצי שנה, ולאחר לחץ מצד רמח"ל הוא נעתר לכתוב לו הסכמה להדפסת הספר "שלא כרצוני".

בסוף תשרי תצ"ה שהה רמח"ל בוונציה כחלק מההכנות למסעו לאמסטרדם, שם היה אמור להצטרף לאחיו ולסייע בעסק המשפחתי. בזמן שהותו בוונציה הגיע מלשין אנונימי המכונה שלום בן כל חוזה לרבני ונציה וטען שרמח"ל מתכוון לנסוע לאמסטרדם כדי להדפיס שם ספר ולעבור על תנאי השבועה שנשבע בפאדובה בשנת ת"ץ. בעקבות ההלשנה שלחו רבני ונציה לרמח"ל משלחת שכללה את הרבנים יעקב בליליוס, משה מנחם מררי וגבריאל פדובני, והללו הזהירוהו לא להדפיס דבר. הוא ענה להם שהוא כלל לא נוסע למטרת הדפסה וסיבת נסיעתו לאמסטרדם היא עסקית בלבד, אמנם ייתכן שידפיס שם חיבור שכבר הורשה עליו מרבו הרב באסאן. רבני המשלחת דרשו מרמח"ל לחתום על שבועה חדשה שתגביל אותו מלהדפיס ספרים בלי רשות מרבני ונציה ורמח"ל ענה להם שהוא מפדובה ולא מוונציה ואינו כפוף להם, ושאם ברצונם לחייב אותו בשבועה נוספת שיפנו לרבו.

רבני ונציה גבו מספר עדויות מהשלוחים לרמח"ל, וציוו שכל מי שיש לו פרטים על רמח"ל מחויב לספר לבית הדין. בית הדין קיבל את עדויותיהם של יעקב בליליוס, על כך שרמח"ל הכחיש בתוקף שכתב ספר כעין ספר תהילים, ושבחיפוש בארון הספרים שלו נמצא הספר, וכן נמצאו בארונו כתב יד מלא השבעות לסמאל וכלי משחית הנצרכים להשבעות, ובהם: מראה עם מסגרת שחורה, וסכין עם קת שחורה ונר שעוה שחור. הרב שלמה זלמן מלבוב העיד שיש בידו מכתבים בהם מוכח שרמח"ל מסר מכתביו לתלמידיו אחרי השבועה בפדובה, ולאחר מספר ימים הציג את המכתבים המקוריים. הרב משה מנחם מררי העיד שאמנם לא ראה את הדף ובו ההשבעות לסמאל אך ראה את המראה והסכין והעיד שרמח"ל הסביר שהוא משתמש בהם כדי להתגלח. בתוספת אנונימית לגביית העדות, מספר הכותב כי עדותו של הרב מררי הוכחשה על ידו וכי הדברים נכתבו בשמו ללא ידיעתו.

רבני ונציה כתבו לרב חגיז וביקשו את עזרתו להחרים את רמח"ל, ושבועיים לאחר מכן בח' בכסלו שלחו אגרת סיבובית שבה הם מחרימים את רמח"ל ואת כתביו.

גם לאחר הטלת החרם ניסה הרב מורפורגו לפשר בין הניצים וכתב לרב חגיז אגרת בה הוא טוען שעדותו של הרב מררי לא מקוימת ושלדעתו הדרך לסיים את המחלוקת היא באמצעות פשרה ולא באמצעות הטלת חרמות ונידויים שתועלתם מוטלת בספק. הרב מורפורגו הציע לגנוז את כתבי רמח"ל ולהשקיט את המחלוקת.
השבועה בפרנקפורט
בשעת הכרזת החרם בוונציה כבר יצא רמח"ל מאיטליה בדרכו לאמסטרדם ובי' בכסלו שלח איגרת לתלמידיו מבולזאן, בה הוא מקבל עליו את הדין וכותב להם שהוא לא זונח אותם, ומבקש מהם להמשיך בלימוד כתקנות החבורה.
בטבת הגיע רמח"ל לפרנקפורט עם כתב המלצה מחמיו הרב דוד פינצי וביקש להיפגש עם הרב פאפירש, רבה של העיר, והלה – שכבר קיבל מראש מכתב מהרב חגיז בו הוא מודיע לו שרמח"ל בדרכו לפרנקפורט – קיבלוֹ בקרירות ושאלו למעשיו בעירו. רמח"ל ענה שהוא בדרכו לאמסטרדם 'כדי שיהיה לו פרנסתו על ידי זה', הרב פאפירש הראה לו את המכתבים שקיבל מהרב חגיז ובהם העתקה מהשבועה בפאדובה ומהחרם של רבני ונציה ונזף בו על כך שהוא עובר על תנאי השבועה ומפיץ את ספריו. רמח"ל אמר שהוא מסכים לקבל עליו כל מה שיפסוק הרב פאפירש, ובתנאי שיתאפשר לו להגן על עצמו ולהציג את טיעוניו, והרב פאפירש שהיה חולה וחלוש מכדי לעיין בדינו של רמח"ל העביר את הטיפול בעניין לרבני העיר ופרנסיה. הללו החליטו להחתים את רמח"ל על שבועה חדשה שבה הוא מתחייב שלא לעסוק בקבלה כלל עד הגיעו לגיל ארבעים. מעדות אנונימית שנשתמרה, נראה כי רמח"ל היה נתון ללחצים מצד עסקני פרנקפורט, שאיימו על רמח"ל בפניה לקיסר ולאפיפיור, רמח"ל עצמו גם הוא זילזל בשבועה זו שנעשתה בכפייה ובאונס, אם כי לא עבר עליה.

הרב פאפירש שלח לקהילת אמסטרדם ולאלטונה, מקום מושבו של הרב חגיז, הודעות על השבועה והחרם וכתב שבידי רמח"ל לא היה שום ספר מלבד ספר הוויכוח שלדעת הרב פאפירש אין בו פגם, כיון שצורפו אליו הסכמות הרבנים ישעיה באסאן, דוד פינצי ואביעד שר שלום, ובכל זאת הרב פאפירש הורה להוציא את הספר מרשותו והוא המשיך בדרכו לאמסטרדם בידיים ריקות.

בתחילת טבת הכריזו הרב יחזקאל קצנלבוגן והרב חגיז חרם על כל מי שיפרסם, ידפיס או יסייע להדפיס את כתבי רמח"ל, ומבקשים מרבני אירופה וארץ ישראל שיבואו לעזרתם. בתגובה כתבו רבני פדובה איגרת בשבח רמח"ל והרב באסאן, ומוסיפים כי בניגוד לשמועות, תיבת ספרי רמח"ל סגורה כמקדם ולא הוצא ממנה דבר.

בח' בניסן כתבו הרב קצנלבוגן והרב חגיז לרב באסאן וביקשו את עזרתו לבער את כתבי רמח"ל, הם מוסיפים כי יש בידם כבר ארבעים חתימות של רבנים שונים שתומכים במהלך זה.

בה' בסיון כתב רמח"ל לרבו אגרת מאמסטרדם בה הוא מספר שהקהילה היהודית באמסטרדם קיבלה אותו בחיבה יתירה וכי הוא קיבל מקום בישיבתם ומלגת קיום. רמח"ל מוסיף שקבלת פנים זו היא 'מפלאות תמים דעים', שכן 'הספרדים פה [באמסטרדם], מאוסים האיטליאני בעיניהם מאוד'. רמח"ל מוסיף שעל אף הלחצים מצד בני הישיבה באמסטרדם, הוא נמנע מללמדם קבלה, 'ולא משום איסור פרנקפורט אני עושה זה, כי כל המעשה ההוא אצלי כחרס הנשבר'.

בה' בחשוון תצ"ו גזרו רבני ונציה חרם מחודש על כל כתבי רמח"ל – אפילו על שיריו ומכתביו – וציוו לשורפם. כמו כן דרשו הרבנים שמי שיודע היכן תיבת הספרים נמצאת יודיע לרבני הישיבה. הם הוסיפו קללה ונידוי לעוברים על החרם.
למחרת הטלת החרם כתב הרב מורפורגו לרב חגיז כי אין צורך לשרוף את כתבי רמח"ל ואת הכתבים שבתיבה ולדעתו יש להסתפק בגניזתם. שבוע לאחר מכן העלה הרב מורפורגו רעיון לשלוח את תיבת הספרים 'אל איזה אב"ד' ולהעביר את ההחלטה בעניין הכתבים לדמות מוסכמת.

בי"ח בחשוון כתב רמח"ל לרב באסאן כי אם תיבת הספרים מעוררת סער גדול, הוא מבקש לשרוף אותה.

בב' בכסלו כתבו רבני מודנה אגרת בה הם מגבים את הרב באסאן ואת רמח"ל ומכחישים את שנטען בשם רמח"ל שמעולם לא כתב ספר כעין ספר התהילים, ומצטטים ממכתב של רמח"ל בו הוא כותב במפורש לגבי התהילים כי הוא אכן כתב ספר כזה אך הוא לא יודע מי מפיץ בשמו את השמועה שלעתיד לבוא יחליפו התהילים שלו את ספר התהילים של דוד המלך. עוד כותבים רבני מודנה על ההשבעות לסטרא אחרא שנטען שנמצאו בכתביו של רמח"ל – שבדקו בכל כתביו ולא מצאו שום דבר מעין זה, ומה שהעידו על רמח"ל שנמצא בין כתביו דף ובו השבעות לשדים – כותבים רבני מודנה שהם ראו את הדף ומה שיש בו זה ציור של עשר הספירות. עוד כותבים הרבנים כי לא הוצא דבר מתיבת הספרים.

בכ"ב בכסלו כתב הרב באסאן כי הוא מסכים לשלוח את תיבת הספרים לוונציה בתנאי שיקיימו דיון הוגן, ומזהיר אותם שאם ישרפו את התיבה בלא לחקור לפני כן אם באמת דין הכתבים לשריפה, כל החרמות בטלים.

הרב מורפורגו המשיך לנסות ולפשר וכתב כמה אגרות לרב חגיז ולרבני ונציה. נראה שאגרות הרב מורפורגו פעלו את פעולתן, ורבני ונציה מיתנו את התנגדותם לרמח"ל, שכן הרב חגיז נוזף ברבני ונציה על מורך לבבם, וכותב שרמח"ל והרב באסאן מפיצים שבתאות, וכי גם חמיו של הרב באסאן, הרב בנימין הכהן שהיה "מסופק" לגבי שבתי צבי ונחמיה חיון, קיבל את החרמות שהוטלו עליהם וגרש את חיון כשזה האחרון בא לבקרו, הרב חגיז חוזר ודוחק ברבני ונציה לקיים את החרם שחתמו עליו.

בי"ב באייר נשלחה תיבת הספרים מפדובה לפרנקפורט לידי רבי יעקב פופרש, שהקים בית דין מיוחד לדון בכתבי רמח"ל. במהלך חורף תצ"ז נדונו כתבי רמח"ל – מיעוטם לשריפה ורובם לגניזה. במכתב לרב חגיז מל' בשבט תצ"ז מבשר הרב פופרש על כילוי כתבי רמח"ל שהיו בתיבה ומבקש מהרב חגיז לבער את כתבי רמח"ל מהעולם.

בקיץ תק"ג עלה רמח"ל לארץ ישראל, ובכך מילא את רצונו שהביע כבר שלש עשרה שנה קודם – בשלהי שנת ת"ץ, אז כתב לרבו כי ברצונו לעלות לארץ ישראל.

 השלכות בדורו של רמח"ל 
עם עזיבת רמח"ל לאמסטרדם הדלדלה החבורה ותלמידיו התפזרו, יקותיאל גורדון שב לווילנה והקים שם חבורה בדמותה של חבורת רמח"ל. כלקח מאירועי הפולמוס החבורה שמרה על פרופיל נמוך ובשלבים מסוימים אף הייתה חשאית לגמרי. חבורה זו תרמה להפצת כתבי רמח"ל באירופה ולהפחתת השפעתם של החרמות נגדו בבתי המדרש בליטא וסביבותיה.

 השפעת הרמח"ל והיחס אליו בדורות הבאים 
חיים נחמן ביאליק כתב במסתו 'הבחור מפדובה' כי רמח"ל הוא אביהן של שלוש אסכולות חדשות ביהדות שהתפתחו קצת אחרי מותו – החסידות, ההשכלה, ותנועת המוסר. כך כתב גם הרב הנזיר בספרו קול הנבואה והוסיף כי "גם תנועת תחית הקודש למרן הרב זצ"ל נוקטת בשיטת רמח"ל".
 בקבלה 
ככלל, כתבי רמח"ל נחשבים כיום מיסודות הקבלה, וכמעט כל המקובלים שבאו אחריו הושפעו מכתביו. עם זאת, בשל הפולמוס, היו גם מקובלים שהסתייגו משיטתו או התנגדו לה, הרב שלמה אלישיב ('בעל הלשם') ביקר בחריפות את כתבי רמח"ל ואת תרגום המושגים הקבליים למושגים ארציים, עניין יסודי המצוי במרכז משנתו של רמח"ל. הרב אלישיב תוקף גם את המקובלים שהעמיקו בדבריו 'יותר ממה שכיוון הוא' ומוסיף כי 'הגם שכוונתם רצויה אבל מעשיהם בזה אינם רצויים כל כך'. לדעת גארב התקפתו של הרב אלישיב מכוונת לרבי נפתלי הרץ הלוי שחיבוריו 'אמרי שפר' ו'ברית עולם' הושפעו מכתבי הקבלה של רמח"ל. ארז פלג טוען שדבריו של בעל הלשם כוונו נגד הרבנים יצחק אייזיק חבר ואריה לייב ליפקין שלדעתו העמיסו בדברי רמח"ל משמעויות לא נכונות.

אחרון המסתייגים משיטת רמח"ל הוא הרב יעקב משה הלל, בזה הוא ממשיך את דרכם של המקובלים הספרדים מהדורות הקודמים שדגלו בקבלת רבי חיים ויטאל והרש"ש תוך דחיית מסורות קבליות אשכנזיות.

 בתנועת החסידות 
רבי יעקב יוסף מאוסטראה העיד ששמע מהמגיד ממזריטש "שאמר על המחבר הזה שאין דורו היו כדאי להבין צדקתו ופרישותו ולכן רבים מבני עמינו מגודל חסרון דעתם דברו על צדיק  אשר לא כדת".

תשבי מצא הקבלה בכמה פרטים בין תורת החסידות לבין תורתו של רמח"ל, ומכיוון שכתבי רמח"ל נפוצו בערש החסידות בתקופת צמיחתה, אין להניח ששאבו ממקורות משותפים אלא יש לראות ברעיונות אלו את עקבות רמח"ל בתורת החסידות, תשבי מוסיף כי אין לדעת בוודאות מה מידת השפעתו של רמח"ל על החסידות, אך לדעתו ברור ש'הליכות מיסטיות חשובות' עברו לתורת החסידות ממשנתו של רמח"ל ונעשו לאבני־שתייה במשנת החסידות וארחותיה.

עם זאת, כמה חסידויות ובהם חב"ד וקומרנה הסתייגו מרמח"ל ומחיבוריו.

גארב מציין כי תורת רמח"ל השפיעה גם על מוטיבים מרכזיים בתורת ברסלב.

 בתנועת ההשכלה 

יחסה של תנועת ההשכלה לרמח"ל היה מורכב. מחד, ראתה בו תנועת ההשכלה את אבי הספרות והשירה העברית והעריצה את דמותו כמחזאי משורר, ומאידך, סלידתה של תנועת ההשכלה מהקבלה וממשיחיות בכלל יצרה רתיעה מדמותו של רמח"ל כמקובל.

בכובעו כמשורר זכה רמח"ל להערצה כאחד מגדולי המשוררים העבריים, כנראה מדברי הספדו של שי"ר על רנ"ק, שניהם מראשי תנועת חכמת ישראל, שי"ר כתב כי רנ"ק "ידע להפיח תשוקתו הרבה בלבות הנדברים אתו, לכל מדע ולשון [...] לא חדל ללמוד וללמד מדעים בכל עניין. כל מכיריו [...] השיגו תועלת בחברתו, לאלה פקח לב על כוח נשגב של שירי האשכנזים געטע ושיללער ועל היופי הרב בשירי העברים לוצאטו וּויזל, ולאחרים הראה נפלאות בחכמת השיעור והמדידה.

גם יוסף אלמנצי כותב כי "לחיי עולם לתהילה ולשם ולתפארת יעמדו בקרב הגוים שיריו הנחמדים וספריו המלאים מברכת ה' אשר אין להם יד ושם בחכמת הקבלה".

מאידך, מדמותו של רמח"ל כְמקובל ניכרת סלידה בקרב תנועת ההשכלה. אלמנצי כתב על כתבי רמח"ל בקבלה, שבזמנו היו גנוזים עדיין בכתב יד, שמוטב שלא ידפיסום כלל וכדאי להשאירם גנוזים "סתומים וחתומים עד עת קץ עם חמת זוחלי עפר יהיו מכתביו הרבים בעניינים הרמים והגבוהים בל יהיו לאבן נגף ולצור מכשול ולא ירעו ולא ישחיתו בבית ישראל". כך גם כתב בביקורתו על הספר "חוקר ומקובל": "מי יתן והיה טמון במעונות אריות או בהררי נמרים".
הביקורת על כתביו של רמח"ל בקבלה לא פסחה גם על רמח"ל עצמו ואלמנצי כתב כי "בגלל הדבר הזה [עיסוקו בקבלה] גבה לבו ורמו עיניו, עד כי מליו ברור ירמזון היותו משיח א־להי יעקב פודה את נפש עבדיו". גם משה פריישטאט במבואו לחוקר ומקובל כתב כי "החכמה הנשגבה" [תורת הקבלה] הייתה לרמח"ל למכשול; פריישטאט כורך את העיסוק בקבלה ואת משיחיותו של רמח"ל עם שבתאות ולטענתו גם השבתאות של שבתאי צבי ותלמידיו וגם המשיחיות של רמח"ל נבעו מעיסוק בזוהר ובקבלה. פריישטאט כותב כי "בימים ההם קם הנביא ומורה שקר שבתי צבי והנדחים אחריו, וידיחו רבים מאחינו בני ישראל ללכת אחרי צבי שבור ולהאמין שהוא גואלנו משיח צדקנו וישימו אל הזוהר פניהם ואל חכמת הקבלה שמו מפלטם, והעת ההיא כהתה גם את כוכבי נגהו של הרב רמח"ל".

בבית מדרשו של הגאון מווילנה 
הגאון מווילנה שאב מתורת רמח"ל ואמר עליו "שהוא ידע הנמשל של כתבי האר"י ז"ל", ואף שילם מחיר מופרז על הספר מסילת ישרים.

רבי יצחק מלצן, מחשובי ממשיכי ומנחילי תורת הגאון מווילנה, כותב ב'פתח דבר' שהקדים לספר דרך ה', שכשהשיג הגאון את כתבי רמח"ל לבש בגדי יום־טוב, הוא כותב עוד ששמע שכשראה הגאון את הספר מסילת ישרים אמר כי אילו היה מחבר הספר חי, היה הולך אליו ברגליו.

בקרב תלמידי הגר"א היו שני ענפים, האחד, הליטאי, שנוסד על ידי רבי חיים מוולוז'ין ותלמידיו, וממנו התפתחה תנועת המוסר, שאמנם התבססה על הספר מסילת ישרים, אך הביעה הסתייגות ממגידים.
בענף השני, הארצישראלי, שנוסד על ידי רבי מנחם מנדל משקלוב ופותח על ידי תלמידו רבי יצחק אייזיק חבר, דגלו ב'אקטביזים משיחי', קיבלו גם את כתביו הקבליים של רמח"ל, ציטטו מהם בהרחבה ואף כתבו עליהם פירושים.

לקריאה נוספת





קישורים חיצוניים











ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:מחלוקות ופולמוסים ביהדות
קטגוריה:רמח"ל