דרק פרפיט

דֶרֶק אנטוני פָּרְפִיט (בשם מלא באנגלית: Derek Antony Parfit 11 בדצמבר 1942 – 2  בינואר 2017) היה פילוסוף בריטי שהתמחה בזהות עצמית, רציונליות ואתיקה. הוא נחשב לאחד הפילוסופים האנליטיים החשובים והמשפיעים ביותר של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.

פרפיט התפרסם ב-1971 עם פרסום מאמרו הראשון, "Personal Identity". ספרו הראשון, Reasons and Persons (1984), תואר כחיבור המשמעותי ביותר בפילוסופיה של המוסר מאז שנות ה-1800. ספרו השני On what Matters (2011), זכה לתפוצה רחבה. מדובר בספר עב כרס שעליו שקד במשך שנים רבות והרעיונות הכלולים בו עוררו תגובות ודיונים עוד לפני פרסומו.

במשך כל הקריירה האקדמית שלו, פרפיט עבד באוניברסיטת אוקספורד, שם היה עמית מחקר בכיר אמריטוס במכללת All Souls עד יום מותו. הוא גם היה פרופסור אורח לפילוסופיה באוניברסיטאות: הרווארד, ניו יורק וראטגרס.

בשנת 2014 זכה בפרס רולף שוק "על תרומתו פורצת הדרך הנוגעת לזהות אישית, התייחסות לדורות הבאים וניתוח הסטרוקטורה של תאוריות מוסריות".

 ביוגרפיה 
פרפיט נולד בשנת 1942 בצ'נגדו שבסין, בנם של ג'סי (לבית בראון) ונורמן פרפיט, רופאים שעברו למערב סין כדי ללמד רפואה מונעת בבתי חולים מיסיונריים. המשפחה חזרה לממלכה המאוחדת כשנה לאחר שפרפיט נולד, והשתקעה באוקספורד. פרפיט התחנך באיטון קולג', שם כמעט תמיד הצטיין בראש טבלת הדירוגים בכל מקצוע מלבד מתמטיקה. מגיל צעיר הוא שאף להיות משורר, אך הוא ויתר על קריירה בשירה לקראת סוף גיל ההתבגרות.

לאחר מכן למד היסטוריה מודרנית בבייליול קולג', אוקספורד, וסיים את לימודיו ב-1964. בשנים 1965–1966 הוא היה עמית Harkness באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת הרווארד. במהלך המלגה הוא נטש את לימודי ההיסטוריה לטובת לימודי פילוסופיה.

פרפיט חזר לאוקספורד כדי להיות עמית ב-All Souls College, שם נשאר עד גיל 67, כאשר מדיניות הפרישה המחייבת של האוניברסיטה חייבה אותו לעזוב את המכללה וגם את הפקולטה לפילוסופיה. הוא שמר על מינויו כפרופסור אורח קבוע בהרווארד, באוניברסיטת ניו יורק ובראטגרס, עד מותו.

 אתיקה ורציונליות 
 Reasons and Persons 
בספרו הראשון, Reasons and Persons (נימוקים ואנשים), פרפיט טען בזכות אתיקה לא־דתית כתחום מחקר חדש ופורה. הוא שאל שאלות לגבי פעולות נכונות או שגויות ונמנע ממטא-אתיקה, המתמקדת יותר בלוגיקה ובפילוסופיה של השפה.

בחלקו הראשון של הספר, פרפיט דן בתאוריות מוסריות המביסות את עצמן. הוא התמקד בתאוריית ה"אגואיזם הרציונלי"  או "האינטרס העצמי של הרציונליות" (בקצרה: "S"), כדוגמת הגותה של איין ראנד, ובשתי מערכות אתיות: השכל הישר ותוצאתנות. הוא העריך שאינטרס-עצמי נעשה דומיננטי במערב באלפיים השנים האחרונות, לעיתים קרובות "באותה המיטה" עם דוקטרינה דתית, שאיחדה בינו לבין מוסר. מכיוון שהאינטרס האישי מחייב אותנו תמיד להפוך את האינטרס האישי לדאגה הרציונלית העליונה שלנו ומנחה אותנו להבטיח שכל חיינו יהיו טובים ככל האפשר, האינטרס העצמי מציב דרישות נייטרליות מבחינה זמנית. לפיכך, יהיה זה לא רציונלי לפעול בדרכים שאנו יודעים שהיינו מעדיפים מאוחר יותר לבטל.

לדוגמה: זה יהיה לא רציונלי מצד ילדים בני 14 להקשיב למוזיקה רועשת או להיעצר בשל ונדליזם, אם הם ידעו שפעולות כאלה יגרעו משמעותית מהרווחה העתידית וממטרותיהם (כגון שמיעה טובה או קריירה אקדמית בפילוסופיה).

תאוריית האינטרס העצמי גורסת שזה לא רציונלי לבצע כל פעולות של הכחשה עצמית או לפעול לפי רצונות המשפיעים לרעה על רווחתנו. אפשר להביא כדוגמה סופר שאפתן שרצונו העז ביותר הוא לכתוב יצירת מופת, אך כשהוא מנסה לעשות זאת, הוא סובל מדיכאון ומחוסר שינה. פרפיט טוען שזה סביר שיש לנו רצונות כאלה שמתנגשים עם הרווחה שלנו, ושזה לא בהכרח לא הגיוני לפעול להגשמת הרצונות האלה.

מלבד הפנייה הראשונית לסבירות של רצונות שאינם תורמים ישירות לחייו הטובים, פרפיט יצר מצבים שבהם האינטרס העצמי מביס את עצמו בעקיפין – כלומר, מעלה דרישות שהוא מניח תחילה שהן בלתי רציונליות. האינטרס העצמי אינו נכשל לעמוד בתנאים שלו, אבל הוא כן ממליץ לאמץ מסגרת חלופית של רציונליות. למשל, ייתכן שהאינטרס העצמי שלי הוא להיות אמין כדי להשתתף בהסכמים מועילים הדדית, אף על פי שבמסגרת השמירה על ההסכם אני אצטרך לעשות דברים שיהיו גרועים יותר עבורי, בהנחה ששאר הדברים שווים. במקרים רבים האינטרס האישי מורה לנו דווקא לא ללכת אחרי האינטרס האישי, ובכך מתאים להגדרה של תאוריה שמביסה את עצמה באופן עקיף.:163–165

 On What Matters 
בספרו השני, On What Matters (על מה שחשוב; נקרא במקור Climbing the Mountain – לטפס על ההר), פרפיט טוען לריאליזם מוסרי, ומתעקש שלשאלות מוסריות יש תשובות נכונות ושקריות. יתר על כן, הוא מציע ששְלוש ההשקפות הדומיננטיות בפילוסופיה של המוסר – דאונטולוגיה-קנטיאנית, תוצאתנות ואמנה חברתית (או חוזתנות) – מתכנסות לאותן תשובות לשאלות מוסריות.

בספר הוא טוען כי לאנשים אמידים יש חובות מוסריות חזקות כלפי העניים:

 ביקורת 
בספרו "על טבע האדם", רוג'ר סקרוטון ביקר את השימוש של פרפיט בדילמות מוסריות כמו בעיית הקרונית והאתיקה של סירת ההצלה כדי לתמוך בדעותיו האתיות, וכתב: "ה'דילמות' האלה, מבחינת מידת השימושיות שלהן, מתאפיינות בכך שהן מסירות מהסיטואציה כמעט כל מערכת יחסים רלוונטית מבחינה מוסרית, ומצמצמות את הבעיה לחשבון בלבד". סקרוטון מאמין שרבות מהן מטעות; לדוגמה, הוא לא מאמין שחייבים לדגול בתוצאתנות כדי להאמין שנדרש מבחינה מוסרית למשוך את המתג בבעיית הקרונית, כפי שמניח פרפיט. במקום זאת סקרוטון מציע שדילמות מורכבות יותר, כמו בחירתה של אנה קרנינה לעזוב את בעלה וילדה עבור ורונסקי, נחוצות כדי לבטא באופן מלא את ההבדלים בין תאוריות אתיות מנוגדות, ומציע שהדאונטולוגיה חפה מהבעיות שהתאוריה של פרפיט לוקה בהן (לדעת סקרוטון).

 זהות אישית 
פרפיט היה ייחודי בחקירותיו הקפדניות והמתמטיות כמעט על זהות אישית. במקרים מסוימים, הוא השתמש בדוגמאות כמו טלפורטציה (בהשראת "מסע בין כוכבים") כדי לחקור את האינטואיציות שלנו לגבי הזהות שלנו. הוא היה רדוקציוניסט, והאמין שמכיוון שאין קריטריון הולם לזהות אישית, אנשים אינם קיימים מלבד מרכיביהם. פרפיט טען שניתן לתאר את המציאות באופן מלא באופן לא אישי: לא חייבת להיות תשובה נחרצת לשאלה "האם אמשיך להתקיים?". יכולנו לדעת את כל העובדות על המשך קיומו של אדם ולא נוכל לומר אם האדם שרד. הוא הגיע למסקנה שאנו טועים בהנחה שהזהות האישית היא מה שחשוב בהישרדות; מה שחשוב הוא דווקא יחס R: "מחוברות פסיכולוגית" (psychological connectedness; כלומר, של זיכרון ואופי) והמשכיות (continuity; שרשרות חופפות של מחוברות חזקה).

לטענת פרפיט, אינדיבידואל הוא לא יותר ממוח וגוף, אבל הזהות לא ניתנת לצמצום לאף אחד מהם. (פרפיט מודה שהתאוריות שלו כמעט שאינן מתנגשות עם תאוריות רדוקציוניסטיות יריבות בחיי היומיום, ושההתנגשות מתרחשת רק בהצגת דוגמאות יוצאות דופן, אבל הוא מגן על השימוש בדוגמאות כאלה בטענה שהן מעוררות ברבים מאיתנו אינטואיציות חזקות). הזהות אינה נחרצת כפי שאנו מניחים לעיתים קרובות, והנחרצות הזאת נובעת בעיקר מהדרך שבה אנו מדברים. אנשים קיימים באותו אופן שבו קיימים אומות או מועדונים.

בעקבות דייוויד יום, פרפיט טען ששום ישות ייחודית, כמו עצמי, לא מאחדת את החוויות והנטיות של האדם לאורך זמן. לכן הזהות האישית היא לא "מה שחשוב" בהישרדות.

שאלה מרכזית של פרפיט היא: בהינתן הבחירה בין הישרדות מבלי לשמר את יחס R (מחוברות פסיכולוגית והמשכיות) לבין למות אך לשמר את יחס R דרך הקיום העתידי של מישהו אחר, במה היית בוחר? פרפיט טוען שהאחרון עדיף.

פרפיט תיאר את אובדן האמונה שלו בעצמי נפרד כמשחרר:Fearn, Nicholas. The latest answers to the oldest questions : a philosophical adventure with the world's greatest thinkers. 1st ed. New York: Grove Press ;Distributed by Publishers Group West, 2005.

 ביקורת על תפיסת זהות אישית 
עמיתו הרדוקציוניסט מארק ג'ונסטון מפרינסטון דוחה את התפיסה המכוננת של פרפיט בדבר הזהות באמצעות מה שהוא מכנה "טיעון מלמעלה". ג'ונסטון טוען: "גם אם העובדות ברמה הנמוכה יותר [המרכיבות את הזהות] אינן חשובות כשלעצמן, העובדה ברמה הגבוהה יותר עשויה להיות חשובה. אם היא חשובה, אז לעובדות ברמה נמוכה יותר תהיה חשיבות נגזרת. הן יהיו חשובות, לא בפני עצמן, אלא מפני שהן מהוות את העובדה ברמה הגבוהה יותר".

בכך, ג'ונסטון פועל לשימור חשיבותה של האישיות. ההסבר של פרפיט הוא שלא האישיות עצמה היא שחשובה, אלא העובדות שמהן מורכבת האישיות הן שמעניקות לה חשיבות. כדי להמחיש את ההבדל הזה בינו לבין ג'ונסטון, פרפיט השתמש באיור של חולה עם פגיעה מוחית שהופך למחוסר הכרה באופן בלתי הפיך. החולה בהחלט עדיין חי, אף על פי שעובדה זו נפרדת מהעובדה שליבו עדיין פועם ואיברים אחרים עדיין מתפקדים. אבל העובדה שהמטופל חי אינה עובדה עצמאית. היות המטופל חי, אף על פי שהוא בלתי מודע באופן בלתי הפיך, פשוט מורכב משאר העובדות. פרפיט מסביר כי מתוך ה"טיעון מלמטה" הזה אנו יכולים להכריע בנוגע לערכם של הלב ואיברים אחרים שעדיין פועלים מבלי להקצות להם משמעות נגזרת, כפי שתכתיב נקודת המבט של ג'ונסטון.

 העתיד ו"המסקנה הדוחה" 
ממוזער|גרף המתאר את ה"המסקנה הדוחה"

בחלק הרביעי של "נימוקים ואנשים", פרפיט דן בחלופות לעתיד העולם.:349–441 בחלק שכותרתו "אוכלוסיית יתר", פרפיט מבחין בין "תועלתנות ממוצעת" לבין "תועלתנות מוחלטת", כשכל אחת מהן מוצגת בשני ניסוחים.:386–387
 תועלתנות ממוצעת:
 על פי "עקרון הממוצע הבלתי אישי" – "אם שאר הדברים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה חייהם של אנשים מתנהלים, בממוצע, באופן הטוב ביותר".
 על פי "הגרסה הנהנתנית" – "אם שאר הדברים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה ממוצע האושר-נטו הוא הגדול ביותר, עבור כל חיים שמתקיימים."
 תועלתנות טוטלית.
 "הגרסה ההדוניסטית של העיקרון הכולל הבלתי אישי" – "אם שאר הדברים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה תהיה הכמות הגדולה ביותר של אושר – הסכום הנקי הגדול ביותר של אושר מינוס אומללות."
 "העיקרון הכולל הלא-הדוניסטי הבלתי-אישי" – "אם שאר הדברים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה תהיה הכמות הגדולה ביותר מכל מה שהופך את החיים ראויים לחיותם".

אולם, מתוך התועלתנות הטוטלית עולה מה שפרפיט מכנה "המסקנה הדוחה" (Repugnant Conclusion) או "פרדוקס התוספת גרידא" (Mere addition Paradox), שלפיה, עולם שבו כמות עצומה של אנשים שכל אחד מהם מחזיק במידה זעירה של אושר (עולם Z) עדיף על כל עולם אחר שבו יש כמות קטנה יותר של אנשים המחזיקים במידה גדולה יותר של אושר (עולמות A עד Y), כל עוד החיים בכל העולמות הם חיים ששווה לחיותם, וכל עוד סך כמות האושר ב-Z גדול מסך כמות האושר בכל אחד מהעולמות החלופיים.

החלת סטנדרטים תועלתניים מוחלטים (אושר מוחלט) על גידול אפשרי ורווחה באוכלוסייה מוביל למסקנה הדוחה ש"עבור כל אוכלוסייה אפשרית של לפחות עשרה מיליארד אנשים, כולם עם איכות חיים גבוהה מאוד, חייבת להיות אוכלוסייה גדולה הרבה יותר שאפשר להעלות על הדעת, שקיומה, אם דברים אחרים יהיו שווים, יהיה טוב יותר, אף על פי שלחבריה יהיו חיים שבקושי שווה לחיותם".:388

פרפיט ממחיש זאת בניסוי מחשבתי פשוט: דמיינו בחירה בין שני עתידים אפשריים. בעתיד A, עשרה מיליארד אנשים יחיו במהלך הדור הבא, כולם עם חיים מאושרים במיוחד, חיים הרבה יותר מאושרים משל כולם היום. בעתיד B, ישנם עשרים מיליארד בני אדם שחיים כולם, שאומנם מעט פחות מאושרים מאלה ב-A, אך עדיין מאושרים מאוד. תחת מקסום תועלת מוחלט עלינו להעדיף את B על פני A. לכן, דרך תהליך רגרסיבי של גידול אוכלוסין וירידה באושר (בכל זוג מקרים הירידה באושר עולה על גידול האוכלוסייה) אנו נאלצים להעדיף את Z – עולם של מאות של מיליארדי אנשים שבקושי שווה לחיות את חייהם – על פני A. גם אם אנחנו לא סבורים שהקיום יכול להועיל למישהו, עדיין עלינו להודות לפחות ש-Z לא יותר גרוע מ-A.

פרפיט טוען טיעון דומה נגד סטנדרטים של התועלתנות הממוצעת. אם כל מה שמעניין אותנו הוא אושר ממוצע, אנו נאלצים להסיק שאוכלוסייה קטנה ביותר, נניח עשרה אנשים, במהלך ההיסטוריה האנושית, היא התוצאה הטובה ביותר אם נניח שלעשרת האנשים הללו (אדם וחוה ועוד) היו חיים מאושרים יותר ממה שיכולנו לדמיין.:420 לאחר מכן ניתן לשקול את המקרה של ההגירה לאמריקה. יש להניח שרווחת הזרים באמריקה נמוכה מרווחת האמריקאים, אבל מי שעומד להגר לאמריקה עומד להרוויח מאוד מעזיבת מולדתו. נניח גם שהאמריקאים נהנים מההגירה (לפחות בכמויות קטנות) כי הם מקבלים כוח עבודה זול וכו'. תחת הגירה מצבן של שתי הקבוצות טוב יותר, אבל אם עלייה זו מתקזזת על ידי גידול באוכלוסייה, אז הרווחה הממוצעת נמוכה יותר. לפיכך אף על פי שמצבם של כולם טוב יותר, זו לא התוצאה המועדפת. פרפיט טוען שזה פשוט אבסורד.

לאחר מכן פרפיט דן בזהותם של הדורות הבאים. בפרק 16 של "סיבות ואנשים" הוא טוען כי קיומו של האדם קשור קשר הדוק לזמן ולתנאי ההתעברות של האדם.:351  הוא מכנה זאת "תביעת התלות בזמן" – "אילו [קיומו של] אדם מסוים לא היה יזום כשפועל הוא היה [ברחם], אז למעשה נכון שהוא לעולם לא היה קיים".:351

מחקר של דפוסי מזג אוויר ותופעות פיזיות אחרות במאה ה-20 הראה שלשינויים קלים מאוד בתנאים בזמן T יש השפעות דרסטיות בכל עת לאחר T (ראו: אפקט הפרפר). השוו זאת למעורבות רומנטית של בני זוג לעתיד. כל פעולה שננקטת היום, בזמן T, תשפיע על מי שקיים לאחר מספר דורות בלבד. לדוגמה, שינוי משמעותי במדיניות הסביבתית הגלובלית ישנה את תנאי תהליך ההתעברות עד כדי כך שאחרי 300 שנה לא נולד למעשה אף אחד מאותם אנשים שהיו נולדים. זוגות שונים פוגשים זה את זה ומתעברים בזמנים שונים, וכך נוצרים אנשים שונים.

כך נוכל ליצור מדיניות הרת אסון שלא תהיה גרועה יותר עבור אף אחד, כי אף אחד מאותם אנשים לא יתקיים במסגרת המדיניות השונה. אם נשקול את ההשלכות המוסריות של מדיניות פוטנציאלית במונחים משפיעים על האדם, לא תהיה לנו סיבה להעדיף מדיניות תקינה על מדיניות לא תקינה בתנאי שהשפעותיה לא יורגשו במשך כמה דורות. זוהי בעיית אי-הזהות בצורתה הטהורה ביותר, כי זהותם של הדורות הבאים תלויה סיבתית, באופן רגיש מאוד, במעשיהם של הדורות הנוכחיים.

 חיים אישיים 
ב-1982 פרפיט פגש את הפילוסופית ג'נט רדקליף ריצ'רדס  ומאז היו בזוגיות עד יום מותו. הם נישאו בשנת 2010. ריצ'רדס האמינה שלפרפיט הייתה תסמונת אספרגר.

פרפיט תמך באלטרואיזם אפקטיבי. הוא היה חבר ב־Giving What We Can והתחייב לתרום לפחות 10% מהכנסתו לארגוני צדקה יעילים.

פרפיט היה צלם נלהב שנסע בקביעות לוונציה ולסנט פטרסבורג כדי לצלם אדריכלות.

 ביבליוגרפיה חלקית 
 1964: Eton Microcosm. Edited by Anthony Cheetham and Derek Parfit. London: Sidgwick & Jackson.
 1971: "Personal Identity". Philosophical Review. vol. 80: 3–27. 
 1979: "Is Common-Sense Morality Self-Defeating?". The Journal of Philosophy, vol. 76, pp. 533–545, October. 
 1984: Reasons and Persons. Oxford: Clarendon Press. 
 1992: "Against the social discount rate" (with Tyler Cowen), in Peter Laslett & James S. Fishkin (eds.) Justice between age groups and generations, New Haven: Yale University Press, pp. 144–161.
 1997: "Reasons and Motivation". The Aristotelian Soc. Supp., vol. 77: 99–130. 
 2003: "Justifiability to each person" (PDF). Ratio. 16 (4): 368–390. doi:10.1046/j.1467-9329.2003.00229.x.
 2006: "Normativity", in Russ Shafer-Landau (ed.). Oxford Studies in Metaethics, vol. I. Oxford: Clarendon Press.
 2011: On What Matters, vols. 1 and 2. Oxford University Press.
 2017: On What Matters, vol. 3. Oxford University Press.

 קישורים חיצוניים 

 פרופיל, All Souls College, אוקספורד
 דרק פרפיט: ביבליוגרפיה . ביבליוגרפיה מלאה של כתבים.
 ביקורת על On What Matters (שנקרא במקור Climbing the Mountain), באתר PEA Soup



 הערות שוליים 

קטגוריה:זוכי פרס רולף שוק ללוגיקה ולפילוסופיה
קטגוריה:בוגרי איטון קולג'
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ניו יורק
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קולומביה
קטגוריה:פילוסופים בריטים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1942
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-2017