מגדל עיפרון

250px|ממוזער|שמאל|שדרת פארק 432 במנהטן
מגדל עיפרון הוא רב-קומות או גורד שחקים שבו יחס הדקיקות , שהוא היחס בין גובה המבנה לבין רוחבו, גבוה במיוחד, כלומר זהו בניין גבוה וצר. המקובל הוא שיחס של 10:1 או 12:1 ומעלה מזכה מבנה בתיאור "מגדל עיפרון". לשם השוואה: המגדל העגול במגדלי עזריאלי הוא בגובה 187 מטרים ובקוטר 44 מטרים, כלומר יחס הדקיקות שלו הוא 4.25:1. 

מגדלי עיפרון נפוצים בניו יורק, בהונג קונג ובמלבורן.

היסטוריה

גורדי שחקים דקים נבנו בניו יורק בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, טרם חקיקת חוקי האיזור, שהטילו הגבלות על בנייה. העיצוב החדש נבע מעליית מחירי הקרקע, והתאפשר בזכות המעליות ושלד הפלדה. דוגמה לבניין מתקופה זו הוא מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף בן 50 הקומות, שיחס הדקיקות שלו הוא 9.33:1.  

הונג קונג החלה בבניית מגדלי עיפרון בשנות ה-70 של המאה ה-20. בתי דירות בני עשרים קומות ויותר, שבהם דירה אחת בכל , נבנו על מגרשים קטנים, והביאו לטביעת המושג "מגדלי עיפרון". צורת בנייה זו הפכה לנפוצה בהונג קונג, והפכה את העיר לריכוז הגבוה ביותר בעולם של מגדלי עיפרון. המגדלים הנודעים ביותר מסוג זה, שנבנו בתחילת המאה ה-21, הם מגדל הייקליף בן 73 קומות, שיחס הדקיקות שלו הוא 20:1, ו בהונג קונג, בן 65 קומות. שכונת מיד-לוולס מתאפיינת בסגנון בנייה זה, עם יחס דקיקות של עד 18:1.

בעשור השני של המאה ה-21 החלה בנייתם של מגדלי עיפרון בניו יורק. שורת המיליארדרים, לאורך הקצה הדרומי של סנטרל פארק במנהטן, כוללת מגדלי עיפרון אחדים, בהם מגדל סטיינווי, שיחס הדקיקות שלו, 24:1, הופך אותו למגדל הדק בעולם.

עיר נוספת שבה מגדלי עיפרון רבים היא מלבורן שבאוסטרליה, שנכנסה לתחום זה עם הקמתו של מגדל הדירות פניקס בשנת 2013. המגדל נבנה על מגרש שרוחבו 6.7 מטר. תחילה תוכנן המגדל לגובה של 40 קומות, אך בעקבות התנגדות השכנים התכנון הוקטן ל-28 קומות בגובה 88.5 מטר, שיוצרים יחס דקיקות של 13.2:1. אחריו נבנה , שגובהו 195 מטר על שטח ברוחב 11.5 מטר, ביחס דקיקות של 16.96:1.

הנדסה
שיפור באיכות חומרי הבנייה (בטון ופלדה) ובחוזקם מאפשר בניית מגדלי עיפרון. זהו מרכיב קריטי בתכנונם של מגדלי עיפרון. אתגר הנדסי עיקרי בתכנון מגדלי עיפרון הוא התמודדות עם תנודת הבניין מחמת רוחות, שעלולה לגרום אי-נוחות לדיירים. פתרונות שונים ניתנו לבעיה זו, ובהם קומה טכנית במרכז הבניין, שמאפשרת מעבר רוחות דרכה. צעד זה מצמצם את השפעת הרוחות ב-10%–15%. דוגמה לפתרון זה ניתן לראות בבניין  בן 84 הקומות, שלו יחס דקיקות של 15:1 ובו קומות טכניות אחדות. 

פתרון אחר הוא חיזוק מבנה הבניין, כך שיהיה עמיד יותר לעומסי הרוחות. פתרון זה ננקט במגדל סטיינווי. מבנה הבניין משתמש ב בחזיתות המזרח והמערב כדי להקשיח את המבנה תוך השארת הנוף הצפוני והדרומי פתוח.

כדי לנטר תנועות של מבנים, ניתן להשתמש במרסן מסה מתכווננת. זהו התקו פסיבי בעל מסה גדולה המותקן על בולמי זעזועים כדי להאט את תנועות הבניין אשר נעים בכיוון מנוגד לתנודות תדר התהודה של המבנה. בדרך כלל הם עשויים ממסה מוצקה, כגון גופי פלדה או גושי בטון, אך לאחרונה נעשה שימוש במערכות בולם נוזלים. מערכת בולם נוזלים או בולם השתכשות היא מיכל מים עם מסננים לשליטה בתנועות המים, המכוונים כך שכאשר הבניין מונע בכיוון אחד, כוח הנוזל ילך בכיוון ההפוך כדי לקזז את התנועות. בניין הייקליף הוא אחד הדוגמאות המוקדמים של מערכת כזו.

כיוון ששטח הבסיס של המגדל קטן יחסית, הוא זקוק ליסודות עמוקים יותר. התייחסות מיוחדת נדרשת גם להגנה מפני שרפות.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:אדריכלות
קטגוריה:טיפוסי מבנים
קטגוריה:מגדלים