מלחמות לא מוכרזות עם ישראל

מלחמות לא מוכרזות עם ישראל: מזרח גרמניה והשמאל הקיצוני במערב גרמניה, 1967–1989 (באנגלית: Undeclared Wars with Israel: East Germany and the West German Far Left, 1967–1989) הוא ספר מאת ג'פרי הרף, שיצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' ב-2015. הספר טוען שמזרח גרמניה במיוחד הייתה עוינת ביותר לישראל וניהלה נגדה "מלחמות לא מוכרזות" על ידי מימון קבוצות מיליטנטיות ערביות ופעולות אנטי-ישראליות אחרות. הספר זכה לביקורות חיוביות על מחקר איכותי וחשיפת מידע חדש על יחסי גרמניה המזרחית–ישראל.

 תוכן 
הספר דן בתקופה שבין מלחמת ששת הימים ב-1967 לנפילת חומת ברלין ב־1989, ועוסק באירועים כמו טבח מינכן (1972), מלחמת יום הכיפורים (1973), פיגועי קריית שמונה ומעלות בישראל בשנת 1974, הצהרת "ציונות היא גזענות" (1975), מבצע אנטבה והתקפות על בתי קולנוע שהקרינו את "הניצחון באנטבה" (1976), מלחמת לבנון הראשונה והפצצות דיסקוטקים במערב ברלין (1986).

גישתו, בניגוד להיסטוריונים גרמנים שבחנו את הנושא, כוללת כמקורות קורבנות יהודים של פיגועים. הוא הספר מסתמך גם על מחקר ארכיון נרחב במשרד הפוליטי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (מפלגת השלטון של מזרח גרמניה), במועצת השרים ובמשרדי החוץ וההגנה של גרמניה המזרחית ובמקומות אחרים.

לפי המחקר של הרף, מזרח גרמניה שלחה למדינות ולקבוצות שנלחמו בישראל "750,000 כלי נשק מסוג קלצ'ניקוב; 120 מטוסי קרב מיג; 180,000 מוקשים יבשתיים נגד אדם; 235,000 רימונים; 25,000 רקטות נגד טנקים (RPG), מיליוני כדורים בגדלים שונים. חלקם הגיעו לאש"ף, החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין והחזית העממית לשחרור פלסטין.

הרף מתאר כיצד מזרח גרמניה מימנה ארגוני טרור פלסטיניים ואנשי שמאל קיצוני במערב גרמניה אומנו על ידי פת"ח, החזית העממית וקבוצות אחרות לבצע התקפות על מטרות ישראליות. הוא דן גם ב"מלחמת התעמולה נגד ישראל" באו"ם ובארגונים בינלאומיים אחרים. באמצעות פעולות אנטי-ישראליות, הצליחה גרמניה המזרחית להשיג הכרה דיפלומטית מחוץ לגוש המזרחי, בהם עיראק, סודאן, סוריה ומצרים. הרף מגלה שממשלת מזרח גרמניה הבחינה בין "מתונים" ל"קיצוניים" בעולם הערבי.

"קיצוני" היה טרוריסט שהרחיב את "מאבק המעמדות הבינלאומי" כך שיכלול פיגועים במערב אירופה, בעוד ש"מתון" היה מחבל ממדינות ערב או מהארגונים הפלסטיניים שמיקד פיגועים רק נגד ישראל, ואולי מטרות "אימפריאליסטיות" מחוץ למערב אירופה.

הרף מציין את ההבדל בין גרמניה המערבית, עם "המצווה" שלא לפגוע ביהודים, לבין גרמניה המזרחית, שלא הייתה לה הנחת יסוד כזו. הוא משבח את תפקידו של מנהיג יהודי ממערב גרמניה היינץ גלינסקי, שכתב מאמרי מערכת שהוקיעו את האנטישמיות בשמאל. לעומת זאת, הרף מבקר את וילי ברנדט, משום ש"קנצלר מערב גרמניה, שכרע ברך במעשה כפרה באנדרטה לזכר היהודים שנהרגו בגטו ורשה, מנגד הכריז על ארצו כנייטרלית בימים הנוראים ביותר בתולדות ישראל [מלחמת יום הכיפורים] מאז 1948". הוא מתאר את מאמרה של אולריקה מיינהוף המגן על הטבח במינכן כ"אחד המסמכים החשובים ביותר בתולדות האנטישמיות באירופה לאחר השואה".

 ביקורת 
במחקרי שואה ורצח עם שיבח ראסל ברמן את הספר על כך שהוא נחקר היטב. הוא כותב שהספר שופך אור על "מחקר חשוב על פרק קשה ורב ממדי בתולדות הגרמנים והיהודים".

 שיבח את "הניתוח המצוין" של הרף.

 תיאר את הספר כ"מחקר קפדני, אם כי לפעמים שוקע בטיעונים חוזרים ופרטים מיותרים על משלוחי נשק.

אלן ארקוש מתאר את הספר "כתב אישום פרי מחקר נרחב" ו"תזכורת מתוזמנת היטב", אך מנבא ש"סיפור שתי השנאות לא ירתיע את מי שממשיכים במדיניות שהרף מתאר.

 הערות שוליים 

קטגוריה:יחסי גרמניה–ישראל
קטגוריה:גרמניה המזרחית: יחסי חוץ
קטגוריה:ספרי עיון
קטגוריה:ספרי 2015