צ'ארלס רוברט ג'נקינס

צ'ארלס רוברט ג'נקינס (באנגלית: Charles Robert Jenkins; 18 בפברואר 1940 – 11 בדצמבר 2017) היה חייל בצבא ארצות הברית שחי בצפון קוריאה בין השנים 1965 ל-2004 לאחר שערק מיחידתו וחצה את האזור המפורז הקוריאני.

ג'נקינס היה אחד משישה חיילים אמריקאים שערקו לצפון קוריאה לאחר מלחמת קוריאה, אך היחיד שהצליח לעזוב את המדינה. האחרים מתו מסיבות טבעיות בצפון קוריאה. לאחר בריחתו והאיחוד עם משפחתו בארצות הברית, הוא השתקע עד סוף ימי חייו ביפן, שם נפטר בשנת 2017. הוא הותיר אחריו אישה ושתי בנות, שגם הן נמלטו מצפון קוריאה.

שירות צבאי ועריקה
ג'נקינס נולד בצפון קרוליינה שבארצות הברית. הוא הצטרף למשמר הלאומי של ארצות הברית ב-1955, בגיל 15, כשהוא מתחת לגיל הגיוס המינימלי. הוא הצטרף לצבא הסדיר ב-1958 והוצב בדיוויזיית הפרשים הראשונה. הוא שירת בדרום קוריאה מ-1960 עד 1961, במערב גרמניה מ-1962 עד 1964, ושוב בדרום קוריאה מ-1964 עד 1965.

ב-5 בינואר 1965, סמל ג'נקינס בן ה-24 הוצב באזור הקוריאני המפורז עם גדוד הפרשים השמיני של הצבא, כשהחליט לערוק מכוחות הצבא של ארצות הברית מכיוון שצוו עליו להוביל "סיורים אגרסיביים ופרובוקטיביים יותר", והיו שמועות שהיחידה שלו תישלח לווייטנאם. לאחר ששתה עשרה בירות כדי לאזור אומץ, יצא ג'נקינס לסיור עם הכיתה שלו. בשעה 02:30 לפנות בוקר, לאחר שאמר לשלושת האנשים האחרים כי "שמע רעש", ג'נקינס נעלם אל תוך הלילה כעשרה קילומטרים דרומית לפנמונג'ום. כדי להראות את כוונותיו השלוות, הוא הוציא את הכדורים מרובה ה-M14 שלו, וקשר חולצת טריקו לבנה לקנה לפני שצעד במשך כמה שעות לכיוון צפון קוריאה. הוא תכנן לבקש מקלט מדיני בברית המועצות ולאחר מכן לחזור לארצות הברית לצורך שחרור וענישה באמצעות חילופי שבויים. במקום זאת, הוא הוחזק כשבוי בצפון קוריאה במשך כ-40 שנה.

הצבא הכריז על ג'נקינס עריק בהתבסס על ארבעה מכתבים שהשאיר אחריו בצריף שלו; באחד מהם, שמוען לאמו, נכתב: "סלחי לי, כי אני יודע מה עלי לעשות. אמרי למשפחתי שאני אוהב אותם. באהבה, צ'ארלס." משפחתו של ג'נקינס חלקה על קביעה זו מכיוון שתמיד "חתם על מכתבים כ'רוברט' או השתמש בכינוי שלו 'סופר'." האחיין של ג'נקינס, ג'יימס היימן, היה במשך עשרות שנים תומך נלהב בתיאוריה שדודו נחטף על ידי צפון קוריאנים. ג'נקינס סיפר מאוחר יותר לפרופסור רוברט בוינטון (מאוניברסיטת ניו יורק) "שהוא היה סוכן כפול, שנשלח לצפון קוריאה על ידי ארצות הברית כדי לרגל אחריהם". בוינטון לא האמין לטענתו של ג'נקינס, וכינה אותה "הניסיון שלו לשמור על קצת כבוד, ולהוכיח שהוא לא סתם טיפש חסר מזל שעשה טעות ששינתה את חייו."

 בצפון קוריאה 
ג'נקינס שוכן בתחילה יחד עם עריקים אמריקאים אחרים: לארי אלן אבשייר, ג'רי וויין פאריש וג׳יימס דרזנוק. הגברים האמריקאים רבו בינם לבין עצמם, כאשר ג'נקינס תיאר מאוחר יותר את דרסנוק בגובה 1.93 מ' כבריון שהלשין על האחרים לשוביהם והכה את ג'נקינס בעצמו. ב-26 בינואר 1965, שידורי התעמולה של רדיו צפון קוריאה הודיעו כי ג'נקינס ערק לשם "בגלל גועל מהתנאים בדרום קוריאה וכי הוא האמין שהחיים טובים יותר תחת הקומוניסטים." בשנת 1966, ארבעת הגברים ניסו לברוח בבקשת מקלט בשגרירות הסובייטית בפיונגיאנג, אך לא הצליחו. בשנת 1972, ארבעת אנשי הצבא האמריקאים בצפון קוריאה קיבלו בתים משלהם והוכרזו אזרחים, אף על פי ש"המעקב, המכות והעינויים המתמידים" שלהם נמשכו. במהלך כליאתו בצפון קוריאה, ג'נקינס אולץ לשנן את כתבי קים איל-סונג ולעבוד עבור המדינה הקומוניסטית כמורה לאנגלית ומתרגם. השיעורים של ג'נקינס באנגלית אמריקאית נמשכו עד 1985, אז הוחלט שמבטאו הדרומי המובהק היה מכשול יותר מאשר יתרון.

היטומי סוגה (נולדה ב-1958/1959), סטודנטית יפנית לסיעוד מסאדו, ניאיגטה, נחטפה יחד עם אמה על ידי סוכנים צפון קוריאנים בשנת 1978 ונלקחה לצפון קוריאה. החטיפה בוצעה במטרה שיאמנו סוכנים צפון קוריאנים. במסגרת הוראה של ממשלת צפון קוריאה, שויכה סוגה, אז בת 21, לצ'ארלס רוברט ג'נקינס בשנת 1980, והשניים נישאו ב-8 באוגוסט אותה שנה. לזוג נולדו שתי בנות: מיקה (1983) וברינדה (1985). למרות ההתחלה הקשה, העיתונאי שראיין את ג'נקינס סיפר מאוחר יותר לעיתון "The Japan Times" כי יחסיהם היו יוצאי דופן. ג'נקינס תיאר את סוגה כ"דבר הטוב ביותר שקרה לו אי פעם" ואמר כי היא "הצילה את חייו". לאחר שחרורם מצפון קוריאה בתחילת שנות ה-2000, ג'נקינס הציע לסוגה לבטל את הנישואים שנכפו עליה, אך היא סירבה.

בתקופת הרעב הצפון קוריאני בשנות ה-90, שהביא למותם של מיליוני אזרחים, ג'נקינס ומשפחתו, נשמרו כ"נכס תעמולתי" ושמרו על רמת חיים בסיסית אך מוגבלת: הם קיבלו מנות של ביגוד, סבון ואורז נגוע בחרקים. בעדותם לצבא ארצות הברית בשנת 2004, תיארו ג'נקינס וסוגה את תנאי המגורים: אף ששירותים בסיסיים כגון חימום ומים חמים היו נדירים, נוכחותה של המדינה הייתה תמידית. ביתם הוקף בגדר תיל, מיקרופונים נסתרים ו"מפקחים פוליטיים". במהלך שהותו, ג'נקינס קיבל מממשלת צפון קוריאה הכנסה חודשית של 120 דולר (שווה ערך ל-$199.77 ב-2024). בנותיו נרשמו לאוניברסיטת פיונגיאנג ללימודי חוץ, מה שהעלה חשד שהדבר נועד להכשירן למשימות חדירה לדרום קוריאה.

בשנת 1978 החלה הפקת סדרת 20 הסרטים גיבורים בלתי מוכרים (Unsung Heroes), המספרת את הגרסה הצפון קוריאנית למלחמת קוריאה וקודמיה. ג'נקינס נאלץ לשחק את ד"ר קלטון, טרמפיסט קפיטליסטי ששאף להאריך את המלחמה לטובת תעשיית הנשק האמריקאית. סרטים אלו הפכו את ג'נקינס לידוען; הוא זוהה ברחוב כ"ד"ר קלטון" וחלק מהאנשים ביקשו את חתימתו. אחד מהסרטים נמסר למשפחתו של ג'נקינס ב-1997, שם ראו אותו לראשונה מאז עריקתו. הסרט הצפון קוריאני האחרון של ג'נקינס היה בשנת 2000, על פרשת פואבלו בה נלכדה אוניית ביון אמריקאית על ידי הקומוניסטים, שם גילם קפטן נושאת מטוסים אמריקאית. מעמד הידוען שלו העניק לו יוקרה חברתית גדולה יותר, ואפשר לו לפגוש מכובדים ודיפלומטים סובייטים, שהעבירו לו מידע מחוץ לצפון קוריאה.

 יציאה מהמדינה 
בהתאם להצהרת פיונגיאנג בין יפן לצפון קוריאה משנת 2002, סוגה הורשתה לצאת ליפן ב-15 באוקטובר למשך עשרה ימים. היא לא חזרה לצפון קוריאה. ממשלת יפן עתרה לארצות הברית לחון את ג'נקינס,  שהיה חשוף למשפט צבאי בארצות הברית על עריקה בשל הסכם מעמד הכוחות בין ארצות הברית ליפן, בתקווה שראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי יוכל להחזיר את האמריקאי ובנותיו לאחר נסיעה דיפלומטית במאי. בסופו של דבר, הזוג סירב לעזוב. על פי הסכם מעמד הכוחות בין ארצות הברית ליפן, ג'נקינס עדיין עמד בפני בית דין צבאי אם יטייל ליפן – מכיוון שתקופת ההתיישנות לעריקה הייתה 40 שנה (5 בינואר 2005) – ועונש מוות אפשרי. במקום זאת, פיונגיאנג הרשתה בסופו של דבר לג'נקינס ובנותיו לטוס לנמל התעופה הבין-לאומי סוקרנו-האטה באינדונזיה שם התאחד עם אשתו, וממשלת יפן הבטיחה מעמד תושבות לכל המשפחה. לאחר שחרורו מצפון קוריאה, גובהו של ג'נקינס היה 1.65 מטר, והוא שקל רק 45 ק"ג, לאחר שאיבד את התוספתן שלו, אשך אחד, וחלק מקעקוע של צבא ארצות הברית שנחתך ללא הרדמה. מבין ארבעת עריקי שנות ה-60 לצפון קוריאה, הוא היה היחיד שעזב אי פעם את צפון קוריאה. עם הגעתו ליפן מאינדונזיה, ג'נקינס בילה חודש בבית החולים באוניברסיטה הרפואית לנשים בטוקיו כדי להתאושש מסיבוכי ניתוח הערמונית שבוצע בצפון קוריאה לפני עזיבתו.

ב-11 בספטמבר 2004, התייצב ג'נקינס, שנחשב לעריק הנעדר לתקופה הארוכה ביותר שחזר לשירות הצבאי האמריקאי, במחנה זאמה. הוא פנה ללוטננט קולונל פול ניגארה בהצדעה ומסר דיווח רשמי: "אדוני, אני סמל ג'נקינס ואני מדווח". בית הדין הצבאי הכללי של ג'נקינס (ארצות הברית נגד ג'נקינס) כונס על ידי פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן ב-3 בנובמבר 2004. הדיון נמשך יום אחד, ובו יוצג ג'נקינס על ידי קפטן ג'יימס ד. קאלפ, עם קולונל דניס ואוול כשופטת במשפט בפני שופט יחיד. בהתאם להסכם טרום-המשפט שלו, ג'נקינס הודה באשמה בגין עריקות וסיוע לאויב (בשל לימוד אנגלית בצפון קוריאה). ואוול גזרה עליו שישה חודשי ריתוק, חילוט מלא של כל השכר והקצבאות, הורדה לדרגת החוגר הנמוכה ביותר, ושחרור בחוסר כבוד (Dishonorable Discharge). מייג'ור גנרל אלברט נ. פרקינס, מהרשות המכוננת של בית הדין הצבאי, המתיק את עונש הריתוק ל-30 יום ואישר את יתרת העונש. ג'נקינס ריצה את עונשו בבית המעצר הצבאי (בריג) במתקני הצי של ארצות הברית יוקוסוקה, ושוחרר מוקדם ב-27 בנובמבר 2004, לאחר שריצה 25 ימים בלבד בשל התנהגות טובה. לאחר שוויתר על זכויותיו שלאחר המשפט והערעור, הורדתו בדרגה ושחרורו בחוסר כבוד בוצעו ב-18 ביולי 2005.

לפי דיווחי BBC ודבריו של ג'נקינס עצמו, העונש הקצר שקיבל ניתן בתמורה למידע מודיעיני שסיפק לארצות הברית. ג'נקינס טען בריאיון למגזין Vice בשנת 2009 כי המשפט והעונש היו הצגה שנועדה ליצור רושם של צדק, בעוד שבפועל שיתף פעולה עם הרשויות וקיבל עונש מקל. קטעים ממשפטו הופיעו מאוחר יותר בסרט התיעודי של דניאל גורדון "חציית הקו" (Crossing the Line), העוסק בעריקים אמריקאים לצפון קוריאה.

 חייו כאזרח חופשי 
לאחר שחרורו מהכלא, עבר ג'נקינס עם משפחתו לבית ילדותה של אשתו, היטומי סוגה, באי סאדו שביפן. ביוני 2005, ג'נקינס ביקר בארצות הברית יחד עם אשתו וילדיו. במהלך הביקור נסעו לעיר הולדתו, ריץ' סקוור שבצפון קרוליינה, שם פגש את אמו בת ה-91, אותה לא ראה במשך ארבעה עשורים. אמו ואחותו של ג'נקינס עדיין התגוררו בארצות הברית כאשר עזב את צפון קוריאה. לאחר מות אמו בגיל 94, ג'נקינס שב לריץ' סקוור כדי להשתתף בהלווייתה.

ג'נקינס המשיך לחשוש מפני נקמה אפשרית מצד סוכנים של קים ג'ונג איל ביפן. פחדיו וחוויותיו השפיעו על חייו: הוא נמנע מאכילת סשימי מחשש שיעורר בו זיכרונות ויגרום לו לחלות, ושלט בשפה הקוריאנית טוב יותר מאשר באנגלית. על מנת לתעד את זיכרונותיו וחוויותיו, פרסם ג'נקינס בשנת 2008 ספר זיכרונות בשם "קומוניסט בעל כורחו". במהלך שהותו ביפן, פיתח עניין באופנועים ואף הופיע על שער המגזין היפני לחובבי אופנועים "Mr. Bike".

משרד המשפטים היפני אישר את בקשתו של ג'נקינס לתושבות קבע ב-15 ביולי 2008. ג'נקינס עבד באי סאדו ומכר חטיפי אורז יפניים (סנביי) במוזיאון מקומי. הוא זכה ליחס של ידוען ולאהדה, הצטלם לעיתים קרובות עם מבקרים יפנים - לעיתים עם עד 300 איש בשעה. ביפן, הוא זכה להערכה רבה על תרומתו להפניית תשומת לב עולמית לנושא חטיפות אזרחי יפן על ידי צפון קוריאה. ב-11 בדצמבר 2017, התמוטט ג'נקינס מחוץ לביתו בסאדו ונפטר מאוחר יותר ממחלת לב וכלי דם.

קישורים חיצוניים




הערות שוליים

קטגוריה:יחסי ארצות הברית – קוריאה הצפונית
קטגוריה:עריקים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1940
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2017