ג'קלין קוקרן

ג'קלין קוקרן (באנגלית: Jacqueline Cochran; 11 במאי 1906 – 9 באוגוסט 1980) הייתה טייסת ואשת עסקים אמריקאית. חלוצה בתעופה לנשים ואחת מטייסות המרוצים הבולטות בדורה. במהלך חייה קבעה שיאים רבים והייתה האישה הראשונה ששברה את מחסום הקול ב-18 במאי 1953.

 ראשית חייה 
ג'קלין קוקרן, נולדה בשם בסי לי פיטמן בפנסקולה, פלורידה (מקורות מסוימים מצביעים על כך שהיא נולדה בדפיוניקס ספרינגס), הייתה הצעירה מבין חמשת ילדיהם של מרי (גרנט) ואיירה פיטמן. אף על פי שמשפחתה לא הייתה עשירה, ילדותה של קוקרן שחיה בעיר הקטנה בפלורידה, הייתה דומה לאלו שבמשפחות אחרות באותו האזור. בניגוד לחלק מהסיפורים, משפחתה של ג'קלין הייתה אמידה והיא לא אומצה כפי שטענה לעיתים.Nolen 2002, pp. 32, 34.

בסביבות 1920, (כשהייתה בת 13 או 14), היא נישאה לרוברט קוקרן וילדה בן, רוברט, שנפטר ב-1925 בגיל 5. לאחר סיום הנישואים, היא שמרה על השם קוקרן והחלה להשתמש בג'קלין או ג'קי כשמה הפרטי. לאחר מכן הפכה קוקרן לספרית והשיגה עבודה בפנסקולה, ולבסוף עברה לניו יורק. שם היא השתמשה במראה ובאישיות הסוחפת שלה כדי למצוא עבודה בסלון יוקרתי בסאקס, בשדרה החמישית.

אף על פי שקוקרן התכחשה למשפחתה ולעברה, היא שמרה איתם על קשר ופרנסה אותם לאורך השנים. חלק ממשפחתה עברה לגור בחווה שלה בקליפורניה לאחר שנישאה בשנית. משפחתה קיבלה הוראה לומר תמיד שהם המשפחה המאמצת שלה. ככל הנראה קוקרן רצתה להסתיר מהציבור את פרקי חייה הראשונים והצליחה בכך עד לאחר מותה.

מאוחר יותר פגשה קוקרן את פלויד בוסטוויק אודלום, מייסד אטלס קורפ ומנכ"ל RKO בהוליווד. מבוגר ממנה בארבע עשרה שנים, הוא נחשב לאחד מ-10 האנשים העשירים בעולם. אודלום התלהב מקוקרן והציע לעזור לה להקים עסק לקוסמטיקה.

לאחר שחבר הציע לה טרמפ במטוס, קוקרן החלה לקחת שיעורי טיסה בשדה התעופה רוזוולט, לונג איילנד בתחילת שנות ה-30 ולמדה להטיס מטוס תוך שלושה שבועות. לאחר מכן היא הוכשרה בביצוע טיסות סולו ותוך שנתיים השיגה את רישיון הטיס המסחרי שלה. אודלום, לו נישאה ב-1936 לאחר גירושיו, היה איש כספים ושיווק שהכיר בערך הפרסום עבור העסק שלה. הוא כינה את קו הקוסמטיקה שלה "Wings to Beauty", היא טסה במטוס משלה ברחבי המדינה כדי לקדם את מוצריה. שנים מאוחר יותר, אודלום השתמש בקשרים ההוליוודיים שלו כדי לגרום למרילין מונרו לאמץ את קו השפתונים של קוקרן."Jacqueline Cochran." Britannica Online Encyclopædia. Retrieved: July 10, 2013.

 תרומות לתעופה 
שמאל|ממוזער|מרוץ בנדיקס 1938
שמאל|ממוזער|קוקרן בתא הטייס של קרטיס P-40 וורהוק.
שמאל|ממוזער|קוקרן (במרכז) עם חניכות שירות חייל האוויר

קוקרן הייתה אחת משלוש נשים שהתחרו במרוץ האוויר של מק'רוברטסון ב-1934. ב-1937, היא הייתה האישה היחידה שהתחרתה במירוץ בנדיקס ועבדה עם אמיליה ארהארט כדי לפתוח את המירוץ לנשים. באותה שנה היא גם קבעה שיא מהירות עולמי חדש לנשים. עד 1938, היא נחשבה לטייסת הטובה ביותר בארצות הברית. היא זכתה בבנדיקס וקבעה שיא מהירות חוצה יבשתי חדש כמו גם שיאי גובה. קוקרן הייתה האישה הראשונה שהטיסה מפציץ מעבר לאוקיינוס האטלנטי. היא זכתה בחמישה גביעי הרמון. פעמים רבות כונתה "מלכת המהירות", אף טייס אחר לא החזיק יותר שיאי מהירות, מרחק או גובה בתולדות התעופה כמו קוקרן.

 תשעים ותשע 
קוקרן הייתה חברה של אמיליה ארהארט. אף על פי שלא הייתה מייסדת של התשעים ותשע, היא הייתה אחת החברות המשפיעות ביותר בארגון. היא הייתה נשיאת תשעים ותשע בין השנים 1941–1943, והייתה גורם מרכזי בהבטחת השתתפות טייסות בסיירת האוויר האזרחית שזה עתה נוסדה, כמו גם ב-WASP. במאמרי המערכת החודשיים שלה עבור ניוזלטר תשעים ותשע, היא קראה לחברים להצטרף ל-CAP או ל-WASP, ולעשות כל שביכולתם כדי לתרום למאמץ המלחמתי.

 עזר לתחבורה אווירית 
לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה, קוקרן הייתה חלק מ"כנפיים לבריטניה", ארגון שהעביר מטוסים שבנו האמריקנים לבריטניה, ובך הפכה לאישה הראשונה שהטיסה מפציץ (לוקהיד הדסון V) מעבר לאוקיינוס האטלנטי. בבריטניה, היא התנדבה בשורות חיל האוויר המלכותי. במשך מספר חודשים היא עבדה עבור התחבורה האווירית הבריטית אוקסיליריה (ATA), גייסה טייסות מוסמכות בארצות הברית ולקחה אותן לאנגליה שם הצטרפו ל-ATA. קוקרן הגיע לדרגת קפטן טיסה (שווה ערך למפקד טייסת ב-RAF או רס"ן בחיל האוויר האמריקאי) ב-ATA.

 טייסות בשירות חיל האוויר 
בספטמבר 1939, כתבה קוקרן לאלינור רוזוולט כדי להציג את ההצעה להקים חטיבת טיס לנשים בחילות האוויר של הצבא. היא הרגישה שטייסות מוסמכות יכולות לבצע את כל העבודות העורפיות הנחוצות על מנת לשחרר עוד טייסים גברים לקרב. היא דמיינה את עצמה מפקדת על הנשים הללו, עם מעמד זהה לזה של קולונל אובטה קאלפ הובי, שהייתה אז מנהלת חיל העזר של צבא הנשים (WAAC). (ה-WAAC קיבל מעמד צבאי מלא ב-1 ביולי 1943, ובכך הפך אותם לחלק מהצבא. במקביל, שונה שם היחידה לחיל הנשים של צבא ארצות הברית (WAC). )

באותה שנה כתבה קוקרן מכתב לסגן קולונל רוברט אולדס, שסייע בארגון פיקוד התובלה של חיל האוויר של ארצות הברית עבור חיל האוויר באותה תקופה. (פיקוד המעבורת היה במקור שירות משלוחי שליחים/מטוסים, אך התפתח לענף התובלה האווירית של חילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF) בתור פיקוד התובלה האווירית ). במכתב הציעה קוקרן להעסיק נשים טייסות לטוס במשימות לא קרביות עבור הפיקוד החדש. בתחילת 1941 ביקש אולדס מקוקרן לברר כמה נשים טייסות יש בארצות הברית, מה זמני הטיסה שלהן, כישוריהן, הנכונות שלהן לטוס עבור המדינה ומידע אישי. היא השתמשה ברשומות של מינהל האווירונאוטיקה האזרחית כדי לאסוף את הנתונים.Cochran 1954, pp. 125–128.

למרות מחסור בטייסים, לוטננט גנרל הנרי ה. "האפ" ארנולד היה האדם שהיה צריך להשתכנע שטייסות הן הפתרון לבעיות כוח האדם שלו. ארנולד, ראש חיל האוויר, המשיך כמפקד של חילות האוויר של הצבא עם הקמתו ביוני 1941. הוא ידע שנשים נמצאות בשימוש מוצלח ב-ATA באנגליה, אז ארנולד הציע לקוקרן לקחת קבוצה של טייסים מוסמכים כדי לראות מה שלום הבריטים. הוא הבטיח לה שלא יתקבלו החלטות לגבי נשים שטסות ל-USAAF עד שתחזור.

כאשר ארנולד ביקש מקוקרן לנסוע לבריטניה כדי ללמוד את "חיל העזר לתובלה אווירית" (Air Transport Auxiliary – ATA) קוקרן ביקשה מ-76 הטייסות המוסמכות ביותר – שזוהו במהלך המחקר שעשתה קודם לכן עבור אולדס – לבוא ולטוס עבור ה-ATA. לנשים אלו היו יכולות גבוהות: לפחות 300 שעות טיסה, אבל לרוב הנשים הטייסות היו מעל 1,000 שעות. בסך הכל 25 נשים עברו את המבחנים, וכעבור חודשיים במרץ 1942 הן נסעו לבריטניה עם קוקרן כדי להצטרף ל-ATA.Cochran 1954, p. 108.

בזמן שקוקרן שהתה באנגליה, בספטמבר 1942, אישר הגנרל ארנולד את הקמתו של ארגון טייסות שירות חיל האוויר בניהולה של ננסי הרקנס לאב. הארגון החל לפעול בבסיס האוויר ניו-קאסל בווילמינגטון, דלאוור, עם קבוצת טייסות שמטרתה הייתה להעביר מטוסים צבאיים. כששמעה על הארגון קוקרן חזרה מיד לארצות הברית. הניסיון של קוקרן בבריטניה עם ה-ATA שכנע אותה שניתן להכשיר טייסות לעשות הרבה יותר מאשר להטיס מעבורות. היא פעלה אצל הגנרל ארנולד על מנת להרחיב את הזדמנויות הטיסה לטייסות, כל שהוא אישר את הקמת מחלקת האימון לטיסות לנשים בראשות קוקרן. באוגוסט 1943 התאחדו שני הארגונים ונוצר ארגון חדש טייסות שירות חיל האוויר עם קוקרן כמנהלת וננסי לאב כראש חטיבת המעבורות.Regis 2008, pp. 102–103.

כמנהלת הארגון, קוקרן פיקחה על הכשרתן של מאות נשים טייסות בשדה הנוקמים לשעבר בסוויטווטר, טקסס מאוגוסט 1943 עד דצמבר 1944.

 הענקת מדליית השירות המכובד 
עבור שירותה במהלך המלחמה, קוקרן אותרה במדליית השירות המצוין (DSM) ב-1945. הענקת המדליה פורסמה בהודעה לעיתונות של מחלקת המלחמה ב-1 במרץ 1945, בה צוין שקוקרן הייתה האזרחית הראשונה לקבל את המדליה, פרס שהיה נחשב בזמנו לפרס הלא קרבי הגבוה ביותר שהעניק ממשלת ארצות הברית. (בפועל, עם זאת, כמה נשים אזרחיות קיבלו את המדליה לשירות במהלך מלחמת העולם הראשונה. נשים אלו כללו את האנה ג'יי פטרסון ואנה האוורד שו מהמועצה להגנה לאומית, אוונג'לין בות' מצבא הישועה וכן מרי וייל אנדרס וג'יין א. דלאנו מהצלב האדום האמריקאי.)

 לאחר המלחמה 
שמאל|ממוזער|קוקרן במטוס ה־F-86 שובר השיאים שלה, משוחחת עם צ'ארלס אי. ייגר"Jacqueline Cochran." U.S. Air Force.. Retrieved: July 27, 2009.שמאל|ממוזער|קוקרן עם הגנרל האפ ארנולד

בסופה של המלחמה, קוקרן נשכרה על ידי מגזין כדי לדווח על אירועים גלובליים שלאחר המלחמה. בתפקיד זה, היא הייתה עדה לכניעתו של הגנרל היפני טומויוקי יאמשיטה בפיליפיניםCochran 1987, pp. 230-231. והייתה לאשה הלא יפנית הראשונה שנכנסה ליפן לאחר המלחמה. בנוסף השתתפה במשפטי נירנברג בגרמניה.Cochran 1987, pp. 239–242.

ב-9 בספטמבר 1948, קוקרן הצטרפה למילואים של חיל האוויר האמריקאי בתור לוטננט קולונל. היא קודמה לקולונל ב-1969 ופרשה ב-1970. היא הייתה, קרוב לוודאי, הטייסת הראשונה בחיל האוויר של ארצות הברית. במהלך הקריירה שלה במילואים של חיל האוויר, היא קיבלה שלושה פרסי הצלב המעופף, עבור הישגים שונים מ-1947 עד 1964.

 שיאים מעופפים 
לאחר המלחמה, קוקרן החלה להטיס את מטוס הסילון החדש, וקבעה שיאים רבים. היא הפכה לטייסת הראשונה שעברה את מהירות הקול.

בשנת 1952, בגיל 47, קוקרן, החליטה לשבור מחדש את שיא המהירות העולמי לנשים, אז הוחזק על ידי ג'קלין אוריול. היא ניסתה לשאול מטוס F-86 מחיל האוויר האמריקני, אך סורבה. היא הוצגה בפני סגן-מרשל אווירי של חיל האוויר המלכותי הקנדי, אשר, באישור שר ההגנה הקנדי, סידר לה לשאול את 19200, הסייבר 3 היחיד. קנדאייר שלחה צוות תמיכה של 16 איש לקליפורניה לצורך הניסיון. ב-18 במאי 1953, קוקרן קבעה שיא מהירות חדש ל-100 ק"מ של 1,050.15 ק"מש (652.5 מייל לשעה). מאוחר יותר ב-3 ביוני היא קבעה שיא מהירות חדש ל־15 ק"מ במעגל סגור של 1078 קמ"ש (670 מייל לשעה). בעידוד מייג'ור דאז צ'אק ייגר, שעמו הייתה בידידות. ב-18 במאי 1953, ברוג'רס דריי לייק, קליפורניה, הטיסה קוקרן את הסייבר 3 במהירות ממוצעת של 652.337 מייל לשעה. במהלך טיסה זו, הסייבר עבר את מהירות הקול, וקוקרן הפכה לאישה הראשונה ששברה את מחסום הקול.

בין הישגיה הרבים, מאוגוסט עד אוקטובר 1961, כיועצת לחברת Northrop Corporation, קוקרן קבעה סדרה של שיאי מהירות, מרחק וגובה בזמן שהטיסה מטוס אימון על קולי Northrop T-38A-30-NO Talon, מספר סידורי 60–0551. ביום האחרון של סדרת השיאים, היא קבעה שני שיאי עולם של הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה, כשהיא לקחה את ה-T-38 לגבהים של 55,252.625 רגל (16,841 מ') בטיסה אופקית והגיעה לשיא גובה של 56,072.835 רגל (17,091 מ').

קוקרן הייתה גם האישה הראשונה שהמריאה ונחתה מנושאת מטוסים, האישה הראשונה שהטיסה מפציץ על פני צפון האוקיינוס האטלנטי (בשנת 1941) ומאוחר יותר הטיסה מטוס סילון בטיסה טרנס-אטלנטית, היא האישה הראשונה שביצעה נחיתה עיוורת בעזרת מכשירים בלבד, האישה היחידה אי פעם שהייתה נשיאה של הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה (1958–1961), האישה הראשונה שהטיסה מטוס סילון עם כנף קבועה מעבר לאוקיינוס האטלנטי, הטייסת הראשונה שטסה מעל 20,000 רגל (6,096 מ) עם מסיכת חמצן, והאישה הראשונה שנכנסה למירוץ הטרנס-יבשתי של בנדיקס. היא עדיין מחזיקה ביותר שיאי מרחק ומהירות מכל טייס חי או מת, זכר או נקבה.Pelletier 2012, p. 149.

בגלל העניין שלה בכל צורות התעופה, בתחילת שנות ה-60 הטיסה קוקרן את ה־Goodyear Blimp עם הקפטן קרוסייר באקרון, אוהיו.

 מרקורי 13 
בשנות ה-60, קוקרן הייתה נותנת חסות לתוכנית מרקורי 13, מאמץ מוקדם לבדוק את יכולתן של נשים להיות אסטרונאוטיות. 13 נשים טייסות עברו את אותם מבחנים מקדימים כמו האסטרונאוטים הגברים של תוכנית מרקורי לפני שהתוכנית בוטלה.Hallonquist, Al. "Mercury 13: The women of the Mercury era." Al Hallonquist, 2012. Retrieved: October 24, 2009.Wilson, Barbara A."Military women astronauts." Captain Barbara A. Wilson, USAF (Ret). Retrieved: October 24, 2009. זו מעולם לא הייתה יוזמה של נאס"א, אם כי בראשה עמדו שני חברים בוועדת מדעי החיים של נאס"א, שאחד מהם, ויליאם רנדולף לאבלייס השני, היה חבר קרוב של קוקרן ובעלה. אף על פי שקוקרן תמכה בתחילה בתוכנית, היא הייתה אחראית מאוחר יותר לעיכוב שלבי בדיקות נוספים ומכתבים ממנה לחברי חיל הים ונאס"א המביעים דאגה אם התוכנית אמורה להתנהל כראוי ובהתאם ליעדי נאס"א אולי תרמו באופן משמעותי לביטול בסופו של דבר של התוכנית. סבורים שקוקרן פנתה נגד התוכנית מתוך דאגה שהיא לא תהיה עוד הטייסת הבולטת ביותר.Ackmann 2003, pp. 152, 154–155.

ב-17 וב-18 ביולי 1962, נציג ניו יורק בבית הנבחרים ויקטור אנפוסו כינס דיונים פומביים בפני ועדת משנה מיוחדת של ועדת בית הנבחרים למדע ואסטרונאוטיקה כדי לקבוע אם הדרת נשים מתוכנית האסטרונאוטים הייתה מפלה או לא, במהלך אשר ג'ון גלן וסקוט קרפנטר העידו נגד קבלת נשים לתוכנית האסטרונאוטים. קוקרן עצמה טענה נגד הכנסת נשים לתוכנית החלל, ואמרה שהזמן הוא המהות, והתקדמות כמתוכנן היא הדרך היחידה לנצח את הסובייטים במרוץ לחלל. (אף אחת מהנשים שעברו את המבחנים לא הייתה טייסת ניסוי סילון צבאיות, או היו להן תארים הנדסיים, שהיו שני הכישורים הבסיסיים של אסטרונאוטים פוטנציאליים. נשים לא הורשו להיות טייסות ניסוי סילון צבאיות באותה תקופה. עם זאת, בממוצע, לכולם היה יותר ניסיון טיסה מאשר לאסטרונאוטים הגברים). "נאס"א דרשה מכל האסטרונאוטים להיות בוגרי תוכניות טיס מבחן סילון צבאיות ובעלי תארים הנדסיים. ב-1962, אף אישה לא יכלה לעמוד בדרישות הללו". בכך הסתיימה תוכנית מרקורי 13.Weitekamp, Margaret A. "Lovelace's woman in space program." NASA History Program Office, January 28, 2010. Retrieved: July 10, 2013. עם זאת, גם ג'ון גלן וסקוט קרפנטר, שהיו חלק ממרקורי 7, לא היו בעלי תארים הנדסיים כשנבחרו. שניהם קיבלו תואר לאחר טיסותיהם לנאס"א.College says Glenn degree was deserved newspaper extract from 'The Day', October 4, 1983. Retrieved March 27, 2017.For Spacious Skies, (hardcover ed.), p. 97.

באופן משמעותי, הדיונים חקרו את האפשרות של אפליה מגדרית שנתיים תמימות לפני שחוק זכויות האזרח משנת 1964 הפך את האפליה הזו לבלתי חוקית, מה שהפך את השימועים הללו לסמן כיצד רעיונות על זכויות נשים חלחלו לשיח הפוליטי עוד לפני שהם עוגנו בחוק.

 פעילות פוליטית 
ממוזער|קוקרן וצ'אק ייגר מקבלים את גביעי הרמון הבינלאומיים על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר

כתוצאה ממעורבותה בפוליטיקה ובצבא, קורקן התיידדה עם הגנרל דווייט אייזנהאואר. בתחילת 1952, היא ובעלה סייעו במתן חסות לעצרת גדולה במדיסון סקוור גארדן בעיר ניו יורק לתמיכה במועמדותו של אייזנהאואר, הנציג הרפובליקני לנשיאות.

העצרת תועדה בסרט וקוקראן הטיסה באופן אישי את הסרט לצרפת להצגה מיוחדת במטה של אייזנהאואר. מאמציה היוו גורם מרכזי בשכנוע של אייזנהאואר לרוץ לנשיאות ארצות הברית ב-1952 ואף היוותה תפקיד מרכזי במסע הבחירות. לאחר מכן, אייזנהאואר ביקר לעיתים קרובות את קוקרן ובעלה בחווה שלהם בקליפורניה ולאחר שעזב את תפקידו, כתב שם חלקים מזיכרונותיו.

קוקרן התמודדה לקונגרס בשנת 1956 ממחוז הקונגרס ה-29 של קליפורניה כמועמדת המפלגה הרפובליקנית. שמה הופיע לאורך כל הקמפיין ובקלפי כג'קלין קוקרן-אודלום. אף על פי שהיא ניצחה חמישה יריבים גברים כדי לזכות במועמדות הרפובליקנית, בבחירות הכלליות היא הפסידה למועמד הדמוקרטי ולחבר הקונגרס האסייתי-אמריקאי הראשון, דאליפ סינג סונד. סונד זכה עם 54,989 קולות (51.5%) ל-51,690 קולות של קוקרן (48.5%). הכישלון הפוליטי שלה היה אחד מהכישלונות הבודדים שחוותה אי פעם, והיא מעולם לא ניסתה להתמודד שנית. אלה שהכירו את קוקרן אמרו שההפסד הפריע לה עד סוף חייה.

 מורשת 
שמאל|ממוזער|קוקרן עומדת על כנף ה-F-86 שלה ומשוחחת עם צ'אק ייגר וטייס הניסוי הראשי של קנדאייר ביל לונגהרסט

קוקרן מתה ב-9 באוגוסט 1980 בביתה באינדיו, קליפורניה, שחלקה עם בעלה שמת ארבע שנים לפני כן. היא הייתה תושבת ותיקה בעמק קואצ'לה והיא קבורה בבית העלמין הציבורי של עמק קואצ'לה. היא השתמשה בקביעות בשדה התעופה התרמי במהלך קריירת התעופה הארוכה שלה. שדה התעופה, ששמו שונה ל-Desert Resorts Regional, שונה שוב לכבודה לשדה התעופה האזורי ג'קלין קוקרן.

הישגי התעופה של קוקרן מעולם לא זכו לתשומת הלב התקשורתית המתמשכת בהינתן אלה של אמיליה ארהארט. כמו כן, השימוש של קוקרן בעושרו העצום של בעלה הפחית מאופי העוני בסיפור שלה. אף על פי כן, מגיע לה מקום בשורות הטייסים המפורסמים וכאישה שבתדירות ניצלה את השפעתה לקידום מטרות הנשים בתעופה.

למרות חוסר ההשכלה הפורמלית שלה, קוקרן ניכרה בחשיבה חדה ומהירה וזיקה לעסקים והשקעתה בתחום הקוסמטיקה הוכיחה את עצמה כרווחת. מאוחר יותר, ב-1951, לשכת המסחר של בוסטון בחרה בה לאחת מ-25 נשות העסקים המצטיינות באמריקה. בשנים 1953 ו-1954, סוכנות הידיעות AP כינתה אותה "אשת השנה בעסקים".

קוקרן כיהנה במועצת הנאמנים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון משנת 1962 ועד לפטירתה ב-1980.

במהלך חייה קוקרן תרמה הרבה זמן וכסף לעבודות צדקה.

 פרסים והוקרה 

 פרסים צבאיים 
 כנפי טייס פיקוד של חיל האוויר האמריקאי
 תג טייס שירות חיל האוויר לנשים
 מדליית שירות מכובד
 לגיון הכבוד
 צלב מעופף מכובד עם שני אשכולות עלי אלון
 מדליית הקמפיין האמריקאי
 מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה
 מדליית שירות ההגנה הלאומית עם אשכול עלי אלון
 מדליית מילואים של הכוחות המזוינים עם שעון חול מברונזה
 מדליית הגנה (בריטניה)

 ציטוט מדליית שירות מכובד 

 ציטוט ראשון של הצלב המעופף 

 ציטוט שני של הצלב המעופף 

 ציטוט שלישי של הצלב המעופף המכובד 

 פרסים אחרים 
שמאל|ממוזער|לוח של קוקרן בהיכל התהילה האווירי של ג'ורג'יה

קוקרן קיבלה מדליות ותעודות ממדינות רבות ברחבי העולם. בשנת 1949, ממשלת צרפת הכירה בתרומתה למלחמה ולתעופה והעניקה לה בשנת 1951 את מדליית האוויר הצרפתית. היא האישה היחידה שקיבלה אי פעם את מדליית הזהב מ-Fédération Aéronautique Internationale. היא המשיכה ונבחרה לוועד המנהל של גוף זה ולמנהלת של נורת'ווסט איירליינס בארצות הברית. חיל האוויר האמריקני העניק לה את אות הצלב המעופף המכובד ואת לגיון ההצטיינות. בשנת 1949, הפכה קוקרן לאישה הרביעית בארצות הברית שזכתה בפרס הגבוה ביותר של טורק חוה קורומו (האגודה הטורקית לאווירונאוטיקה), Murassa Brövesi (Diamond Brevet).

מופע אוויר שנתי בשם "ג'קלין קוקרן" נערך לכבודה ומתקיים בנמל התעופה האזורי ג'קלין קוקרן. קוקרן גם הפכה לאישה הראשונה שזכתה לכבוד בתצוגה קבועה של הישגיה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. במחזה "האישה המהירה ביותר בחיים", שכתבה קארן סונד, מתוארים חייה של קוקרן לצד בעלה, פלויד, אמיליה ארהארט ואחרים.

 מדליות ותארים נוספים 
 1964, קיבלה את פרס לוח הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים
 1965, כניסה להיכל התהילה הבינלאומי של התעופה והחללSprekelmeyer, Linda, editor. These We Honor: The International Aerospace Hall of Fame. Donning Co. Publishers, 2006. .
 1971, כניסה להיכל התהילה הלאומי לתעופה
 בשנת 1985, האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי הקצה את השם קוקרן למכתש על כוכב הלכת נוגה (בקוטר 100 ק"מ)
 1992, כניסה להיכל התהילה של נשים בפלורידה
 1993, כניסה להיכל התהילה של ספורט המוטורי של אמריקהJacqueline Cochran at the Motorsports Hall of Fame of America
 1993, כניסה להיכל התהילה הלאומי לנשים.National Women's Hall of Fame, Jacqueline Cochran
 1996, שירות הדואר של ארצות הברית כיבד את קוקרן בבול דואר בעלות של 50¢(סנט), המתאר אותה מול גביע בנדיקס עם מטוס P-35 ברקע והמילים: "Jacqueline Cochran Pioneer Pilot"
 2002, כניסה להיכל התהילה של ג'ורג'יה תעופה.
 2006, כניסה למסלול הכבוד של לנקסטר, קליפורניה "Aerospace Walk of Honor", בתור החניכה הראשונה
 2021, הקדשת פסל במחוז אוקלוסה, פלורידה אנדרטת נשים ותיקות

 לקריאה נוספת 
 Ackmann, Martha. The Mercury 13: The Untold Story of Thirteen American Women and the Dream of Space Flight. New York: Random House, 2003. .
 Carl, Ann Baumgartner. A WASP Among Eagles. Washington, D.C.: Smithsonian Institution, 2000. .
 Cochran, Jacqueline. The Stars at Noon. Boston: Little, Brown and Company, 1954, re-issued in 1979. her first autobiography.
 Cochran, Jacqueline and Maryann Bucknum Brinley. Jackie Cochran: The Autobiography of the Greatest Woman Pilot in Aviation History. New York: Bantam Books, 1987. .
 McGuire, Nina and Sandra Wallus Sammons. Jacqueline Cochran: America's Fearless Aviator. Lake Buena Vista, Florida: Tailored Tours Publishing, 1997. .
 Merryman, Molly. Clipped Wings: The Rise and Fall of the Women Air Force Service Pilots (WASPs) of World War II. New York: New York University Press, 1998. .
 Nolen, Stephanie. Promised The Moon: The Untold Story of the First Women in the Space Race. Toronto, Canada: Penguin Canada, 2002. .
 Pelletier, Alain.High-Flying Women: A World History of Female Pilots. Sparkford, UK: Haynes, 2012. .
 Regis, Margaret. When Our Mothers Went to War: An Illustrated History of Women in World War II. Seattle: NavPublishing, 2008. .
 Robinson, Erik Thomas. "Cochran, Jacqueline (1910?–09 August 1980)" American National Biography (1999) online
 Sprekelmeyer, Linda, editor. These We Honor: The International Aerospace Hall of Fame. Donning Co. Publishers, 2006.
 Sunde, Karen. The Fastest Woman Alive. Woodstock, Illinois: Dramatic Publishing, 2005. .
 Teitel, Amy Shira. Fighting for Space : Two Pilots and Their Historic Battle for Female Spaceflight. New York: Grand Central Publishing, 2020. .
 Williams, Vera S. WASPs: Women Air Force Service Pilots of World War II. St. Paul, Minnesota: Motorbooks International, 1994. .

 קישורים חיצוניים 

 "זכרונות של ג'קלין קוקרן", פרויקט התעופה של אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק: משרד המחקר להיסטוריה בעל פה של אוניברסיטת קולומביה, 1961.
 ביוגרפיה
 ביו WASP באינטרנט(אנגלית)
 הביוגרפיה הלאומית של מוזיאון WASP מלחמת העולם השנייה(אנגלית)
 מוזיאון האוויר והחלל הלאומי של ג'קלין קוקרן (אנגלית)
 היכל התהילה הלאומי לנשים של ג'קלין קוקרן (אנגלית)
 היכל התהילה לנשים של ג'קלין קוקרן בפלורידה
 ביוגרפיה עם ביבליוגרפיה של ועדת מאה הטיסה של ארצות הברית (אנגלית)
 WASP: פריצת דרך לטייסות ה-USAF של היום – המוזיאון הלאומי של חיל האוויר האמריקאי (אנגלית)
 ג'קי קוקרן מתעד בספרייה הנשיאותית דווייט ד. אייזנהאואר (אנגלית)

 שדה תעופה
 נמל התעופה האזורי ג'קלין קוקרן (אנגלית)
 נמל התעופה האזורי ג'קלין קוקרן AirNav (אנגלית)
 אתר לפרסום המיצג האווירי השנתי על שם קוקרן (אנגלית)
 טלוויזיה
 Fly Girls: Jackie Cochran American Experience PBS

 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:טייסות אמריקאיות
קטגוריה:חברי היכל התהילה הלאומי לתעופה
קטגוריה:מעוטרי צלב התעופה המצוינת (ארצות הברית)
קטגוריה:מעוטרי מדליית השירות המצוין (צבא ארצות הברית)
קטגוריה:אמריקאיות מעוטרות אות לגיון ההצטיינות
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1906
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1980