עליית יהודים להר הבית

שער המוגרבים, הכניסה היחידה דרכה יהודים מורשים להיכנס להר הבית|ממוזער
עליית יהודים להר הבית היא תופעה דתית ופוליטית שבמסגרתה יהודים עולים להר הבית, המקום בו על פי המסורת היהודית ניצבו בית המקדש הראשון והשני. העלייה נמצאת במוקד פולמוס מדיני, ביטחוני והלכתי, ומספר ארגונים פועלים במטרה להגביר או לצמצם את התופעה.

במאה ה-21 עליית יהודים להר הבית התגברה, כאשר נרשמות עשרות אלפי עליות כל שנה. רוב העולים הם דתיים לאומיים ומיעוטם חילונים וחרדים. כמו כן עולים מעת לעת גם חברי כנסת, אישי ציבור ועיתונאים.

 עלייה להר מחורבן בית שני ועד הקמת המדינה 
 לאחר חורבן בית המקדש השני 
ממוזער|260x260 פיקסלים|שרידי חומה (המדרגה התחתונה) בצפון מערב ה"רמה", שרידים של חומה עתיקה. לפי הרב זלמן מנחם קורן היא חומת החיל, ולפי לין ריטמאייר היא שריד של חומת הר הבית הקדומה.
בתלמוד הבבלי ובמדרשי חז"ל יש התייחסויות מפורשות לכניסת תנאים להר הבית ולמקום המקדש לאחר החורבן. למשל באליהו רבה, מדרש המתוארך, לפי דעות שונות, בין המאה השלישית והעשירית לספירה:

בנוסף, בתלמוד הירושלמי מובאת משם רבי פינחס, דור רביעי-חמישי לאמוראי ארץ ישראל, עדות ראייה לפיה החכמים חולצים נעליהם תחת המשקוף של שער הר הבית (לצורך כניסה להר).

 השערת דינור בנושא בית כנסת בהר 
ההיסטוריון בן-ציון דינבורג (דינור) פרסם בשנת תרפ"ט (1929) בכתב העת "ציון" מאמר ובו העלה השערה לפיה בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, למן המאה השביעית לספירה ועד לכיבוש ירושלים על ידי הצלבנים בשנת 1099 לסירוגין, היה קיים בהר הבית בית כנסת שבו התפללו יהודים.

על פי השערת דינור, בית הכנסת היה צמוד לכותל המערבי מצידו הפנימי, סמוך לשער השלשלת, במקום שבו נבנה מאוחר יותר מתחם המחכמה, או דרומה מעט. בית הכנסת נבנה לראשונה בימי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, נותר על כנו גם לאחר בניית כיפת הסלע ומסגד אל־אקצא בתקופת הח'ליף עבד אל-מלכ, והיה ברשותם הגמורה של היהודים עד ימי הח'ליף אל-מאמון. עם כיבושה של ארץ ישראל על ידי הפאטימים נבנה בית הכנסת מחדש על ידי פלטיאל הנגיד ועמד על תילו עד ימי הגזירות של הח'ליף אל חאכם, וחרב ביום י"ז באב, ד'תשע"ח. לאחר ביטול גזירותיו של אל חאכם, בימי החליף עלי אלט'אהר שב ונוסד בית כנסת בחלל תת-קרקעי בהר הבית, שמכונה בשם "המערה" באיגרות שנמצאו בגניזה הקהירית.

לפי דינור, שתי רעידות אדמה גדולות שהחרידו את ארץ ישראל בשלהי שנת 1033 ובראשית 1034 עשו שמות גם בבית הכנסת המחודש. המערה המשיכה לשמש כבית הכנסת עד לחורבן הגדול, המוחלט, של קהילת ארץ ישראל עם הגעת מסעי הצלב בשנת 1099. דינור משער כי בעדותו של הרמב"ם על עלייתו להר הבית (להלן) כוונתו היא למקומו של בית כנסת זה, שהיה בשטח ההר, ונחרב שנים לא רבות קודם לכן.

השערותיו של די-נור שנויות במחלוקת, וכבר לאחר פרסומן העירו אלעזר ליפא סוקניק והיסטוריונים נוספים שלפי פרשנותו הכתבים שציטט מתארים בית כנסת עתיק, אבל סביר יותר להניח שהם תיארו את כיפת הסלע, שהתמוטטה ברעידת אדמה בשנת 1016 ונבנתה מחדש חמש שנים לאחר מכן. כמו כן, חפירות ארכאולוגיות שנעשו בהר הבית במאה ה-19 לא מצאו ממצא ארכאולוגי כלשהו שיתמוך בהשערותיו.

 במאה השביעית 
בפירושו לפרק ל' בספר תהילים, של החכם הקראי סלמון בן ירוחם, בן המאה העשירית, כותב המחבר כי בתקופה שלאחר הכיבוש הערבי במאה השביעית, נהגו יהודי ירושלים להתפלל בהר הבית:

 עליית הרמב"ם להר הבית 
ברשימה המיוחסת לרמב"ם ניתן להבין שבגיל עשרים ושבע הוא עלה להר הבית והתפלל שם:

עדות זו מצטרפת לאיגרת אחרת לרבי יפת הדיין, שבה הרמב"ם ציין ששניהם, יחד עם אביו ואחיו של הרמב"ם, "ארבעתנו הלכנו בבית ה' ברגש", הלשון אשר בה משתמש הרמב"ם במשנה תורה לתיאור ההליכה בעזרה: 

רבים כתבו שלא ייתכן שהרמב"ם נכנס לתוך מקום בית המקדש, דבר האסור בטומאת מת גם לפי פסק הרמב"ם בעצמו בספר משנה תורה. מנגד, אחרים מסבירים שכוונת הרמב"ם היא שהוא נכנס להר הבית המותר בכניסה בטומאת מת, אך לא למקום המקדש עצמו, ושם עמד נוכח חורבות "הבית הגדול והקדוש". יש שהסבירו שאין הכוונה להר הבית אלא לבית כנסת גדול בירושלים. הם הביאו כראיה לדבריהם את דברי המהרי"ק:  הרב עובדיה יוסף הביא בשם רבי יעקב חי זריהן שכוונת הדברים לבית הסמוך להר הבית הקרוי 'מדרש שלמה'.

 בתקופת הראשונים והאחרונים 
רבי אברהם בר חייא הנשיא, שחי במאה ה-12, כותב בספרו "מגילת המגלה":

וכתב רבי מנחם המאירי בפירושו לש"ס:רבי שמואל בר שמשון כותב באגרותיו על אשר ביקר בירושלים עם רבי יהונתן הכהן מלוניל:

הרדב"ז פסק על פי המסורת כי מקום קודש הקודשים הוא בדיוק תחת כיפת הזהב, וכן כתב כיצד ינהג אדם העולה להר הבית: ייזהר שלא להתקרב (בצד המערבי) יותר מאחת עשרה אמות אל הכיפה.

כך טוען האדמו"ר מקלויזנבורג, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, מחבר שו"ת דברי יציב:

 התקופה הממלוכית והעות'מאנית 
במשך למעלה מ-700 שנה שבהן ירושלים הייתה תחת כיבוש מוסלמי, שקבעו שהכניסה להר אסורה למי שאינו מוסלמי, ממילא יהודים לא יכלו להיכנס להר הבית. כך היה תחת השלטון הממלוכי, וכך המצב נמשך גם במרבית תקופת השלטון העות'מאני. רק בשנת 1839, בעקבות רפורמות טנזימאט בממסד ובחקיקה העות'מאנית, ניתנה הרשות ללא־מוסלמים להיכנס למתחם הר הבית, אולם לשם כך היה נדרש להשיג אישור מיוחד מפחת העיר.

ב־26 ביולי 1855, ביקרו בהר הבית משה ויהודית מונטיפיורי, בלוויית ידידים, בהנחייתם של כאמל פחה ומפקד הצבא שלו. הם סיירו במתחם תחת שמירת חיילים חמושים, ובמהלך הסיור נכנסו אל המעבר התת־קרקעי שמתחת למסגד אל־אקצא, המוביל אל "השער הכפול". הביקור עבר ללא גילויי עוינות מצד המוסלמים, אולם עורר גינויים מצד גורמים יהודיים בירושלים.

 תקופת המנדט הבריטי וממלכת ירדן 
לאחר הכיבוש הבריטי נאסרה מיד עליית לא-מוסלמים להר הבית, אך למעשה בלחץ כנסיות אנגליות פרוטסטנטיות הפקודה בוטלה והמצב הוחזר לקדמותו. אף על פי כן, ניהולו השוטף של האתר נותר בידי הווקף, ששליטתו בהר התחזקה ב-1922, כאשר חאג' אמין אל-חוסייני, נשיא המועצה המוסלמית העליונה, העביר את משרדו מבניין ממשלתי אל הר הבית. מאז נמנעה כניסת לא-מוסלמים להר במקרים רבים, והרשויות לא פעלו בנושא.

כאשר הלורד ארתור ג'יימס בלפור, שהיה נוצרי, בא לביקור בארץ ב־1925, מנע הווקף את עלייתו להר הבית, ומשטרת המנדט לא ניסתה להתנגד לכך. בשנת 1929 סגר הווקף את הר הבית לחלוטין בפני יהודים.

 התקופה הירדנית 
במהלך מלחמת העצמאות ב־1948 השתלט הלגיון הירדני על מתחם הר הבית. גם בתקופת שלטונו, עד לכיבוש ההר בידי ישראל במלחמת ששת הימים לא התאפשרה כניסת יהודים ישראלים להר הבית (כמו ליתר השטחים שבשליטת ירדן).

 עלייה להר בשלטון מדינת ישראל 
ממוזער|קבוצת יהודים עולה להר הבית ביום ירושלים תשפ"ב
נתוני העולים להר מאז 2010

נתונים אלו כוללים רק את הנכנסים להר בקבוצות המסלולים ההלכתיים, בלי לכלול תיירים חילונים וסיורים מוסדיים.

חלק מהמשתתפים נכנסים להר הבית פעמים רבות במהלך השנה, ובהתאם נספרים פעמים רבות. שנה מספר עולים הערות20105,79220127,724201410,906201614,045201730,219201835,695201937,708202019,914 (מגפת הקורונה)202133,495202248,230202345,776 (מלחמת חרבות ברזל)202451,3652025 כ-60,000 (אומדן)

 ממלחמת ששת הימים עד האינתיפאדה השנייה 
לאחר הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים עבר הר הבית לשלטון ישראל. לאחר סדרת דיונים החליטה ממשלת ישראל להשאיר בידי הווקף את השליטה במתחם הר הבית, ובמשך עשרות שנים רק יהודים מעטים עלו להר הבית. הרבנות הראשית התנגדה לעליית יהודים, וגם המדינה העדיפה להימנע מהתעסקות בהר הבית, ולתת ליהודים את הכותל. בין העולים בתקופה הזו אפשר למנות את הרב שלמה גורן, תנועת נאמני הר הבית ואנשי מכון המקדש. ארגונים נוספים הוקמו למען בניין בית המקדש וחידוש עבודת הקורבנות, וביניהם: התנועה לכינון המקדש, שוחרי המקדש (בראשות פרופ' הלל וייס), חוזרים להר ועוד.

בשנת 2001 הרב יוסף פלאי והרב יצחק שפירא הקימו את אגודת 'אל הר המור' שתקדם את נושא העלייה להר והחלו לעודד אותה בפומבי. כמות העולים הייתה מזערית, אך עצם השינוי הוביל להתעסקות מחודשת בנושא בעולם הישיבות, שהוביל להתגברות העלייה להר.

 מהאינתיפאדה השנייה עד 2021 
ב-28 בספטמבר 2000 עלה אריאל שרון, להר הבית, יחד עם כמה חברי הכנסת מהליכוד. במהלך הביקור פתחו הערבים במהומות אלימות שמטרתן למנוע כניסת יהודים להר. בעקבות המהומות החליטה המשטרה למנוע כניסת יהודים להר למשך כשלוש שנים. לאחר האינתיפאדה השנייה גבר העיסוק הציבורי בנושא, ונוספו ארגונים הקשורים לעלייה. ביום ירושלים, תשעה באב, שלושת הרגלים ומועדים נוספים אחרים, כמות העולים גדולה מהרגיל. הדבר כרוך בהכנות הן מצד ארגוני העלייה והן מצד המשטרה, אף שלעיתים הדבר מוביל לעומס ולחצים בכניסה להר.

 משנת 2021 עד היום 

בשנת 2021 יזם שר הפנים גלעד ארדן מספר שינויים שנועדו לעודד ולאפשר עליית יהודים להר הבית במידה מקסימלית. בשנת 2023, לאחר שאיתמר בן גביר נבחר לתפקיד השר לביטחון לאומי, הוא הנחה את המשטרה להקל בהוראות, ולאפשר תפילה והשתחוויה.

ב-16 בנובמבר 2021 ועדת החינוך של הכנסת דנה בנושא לימוד מורשת הר הבית במערכת החינוך, והוסכם שהוא לא נלמד כראוי במערכת החינוך, ושיש להכניס אותו לרשימת אתרי החובה. לסיום קבעה הוועדה כי יש לבחון את הכנסת נושא הר הבית ובית המקדש כמקום הקדוש לעם היהודי לבגרות בהיסטוריה.

ב תשעה באב ה'תשפ"ד (13 באוגוסט 2024) עלו 2663 יהודים להר הבית (לטענת ארגון "מינהלת הר הבית"), ועשרות מהם תועדו כשהם מפרים בגלוי את הסטטוס קוו. הם התפללו והשתחוו במתחם, שרו את התקווה, רקדו והניפו את דגל ישראל. במקום נכחו גם השרים יצחק וסרלאוף ואיתמר בן גביר, בידיעתו ובאישורו של ראש הממשלה בנימין נתניהו. המשטרה נמנעה בתחילה מלפעול נגד המתפללים, ורק מאוחר יותר צמצמה את גודל הקבוצות שהורשו להיכנס ועצרה 11 מתפללים.

פעילים למען עליית יהודים להר הבית ציינו כי קיבלו תמיכה מהשר לביטחון לאומי איתמר בן גביר וממשטרת ירושלים. המעשים גונו, בין השאר, על ידי שר הדתות מיכאל מלכיאלי, יושב ראש האופוזיציה יאיר לפיד, ויושב ראש דגל התורה ח"כ משה גפני. גם בזירה הבין-לאומית גינו את הפרות הסטטוס קוו, בין היתר על ידי משרד החוץ של ירדן, דוברו של מחמוד עבאס וארגון ועדות ההתנגדות העממית.

לפי דיווחי הארגון "מנהלת הר הבית" המעודד עליית יהודים להר הבית, במהלך חג הפסח ה'תשפ"ה (2025) עלו להר בימי החג 6,315 יהודים, (ולפי ספירת ארגון "בידינו - למען הר הבית" עלו 6,788 איש) וזהו מספר שיא של כל הזמנים, 43% יותר מאשר בפסח ה'תשפ"ד, ו־37% יותר מהשיא הקודם. כן פורסם כי לראשונה נחצה קו האלפיים העולים ביום אחד, כשביום הרביעי של חול המועד נרשם מספר שיא של 2,106 עולים ביום אחד. בכל חודש ניסן עלו להר 8,623 יהודים, אם כי הספירה מחשיבה בני אדם שעלו להר מספר רב של פעמים באותו חודש ככניסות נפרדות. לראשונה עלתה להר קבוצה גדולה של כ-180 יהודים יחד, באישור המשטרה.

כן נערכו בהר תפילות בציבור ובקול רם, תוך כדי הקפת ההר. וחלק מהעולים השתחוו במקום לעיני השוטרים. בין העולים להר נראו רבנים וראשי ישיבות, וכן השר איתמר בן גביר, וחברי הכנסת עמית הלוי וצבי סוכות שאמר לאחר ביקורו .

ב–12 במאי 2025, יום פסח שני, מספר פעילי עלייה להר נכנסו למקום עם גדי חי, בניסיון להקריב קרבן בהר. מספר פעילים נעצרו לחקירה.

בחודש החגים, תשרי ה'תשפ"ו עלו להר מעל לרבבת מתפללים, לראשונה מאז איחוד ירושלים. חלק מהעולים העלו איתם תשמיש קדושה ותשמיש מצווה, כמו סידורים, ספרי תהילים, שופרות וחצוצרות, וכן העלו את ארבעת המינים, ונטלו אותם בהר, למרות מדיניות המשטרה הרשמית האוסרת על כך. בסיכום העולים בחג הסוכות בלבד, עלו 7,295 יהודים, וזו עלייה של 23% לעומת שנה קודמת.

לאחר השינויים שחלו במהלך 2024–2025 מותר ליהודים העולים להר הבית להתפלל במניין. בחלקו המזרחי של ההר מתקיימות כסדרן תפילות שחרית ומנחה במניין, ובקול, כולל אמירת קדיש וברכת כוהנים. כמו כן חלק מהמתפללים משתחווים, ובראש חודש שרים את קריאת ההלל בקול ובריקודים. מדי יום חמישי אחר הצהריים מתקיימת במקום קבלת שבת. האיסורים על אביזרים דתיים ולאומיים נותרו בתוקף. בהר הבית אסור ליהודים להשתמש בסידור תפילה, בספר תורה, בתפילין, בטלית או בשופר. אסור להניף את דגל ישראל ואסור לשאת את ארבעת המינים בסוכות. מותר לשיר בכל חלקי ההר, אבל מותר לרקוד רק בחלק המזרחי שלו.

המשטרה אוכפת איסורים אלה, אם כי היא משלימה מדי פעם עם הפרת האיסורים על ידי בודדים. בתשעה באב תשפ"ה שברו כ-100 יהודים את איסור הנחת התפילין בהר. כמחציתם הוזהרו, הורחקו, או עוכבו לחקירה.

 מגבלות על עליית יהודים להר 

הכניסה למסגדים ולמבנים בהר אסורה (החל משנת 2003), וניתן להיכנס דרך שער המוגרבים בלבד, המצוי ברחבת הכותל המערבי. עם זאת, ניתן לצאת מכל השערים, כולל שערי שוק העיר העתיקה ברובע המוסלמי.

המבקרים חייבים לעבור בדיקה ביטחונית. באופן רשמי אסור להתפלל או להשתחוות בכל שטח המתחם, אך משנת 2025 נהוג לבצע פעולות אלה באישור משטרת ישראל. הכניסה בקבוצה המלווה בשוטרים, וההליכה במסלול ובקצב המוגדר על ידם בלבד. בעבר גם לוו הקבוצות על ידי אנשי וקף.

אסור להכניס למתחם תשמישי קדושה יהודיים ואף אסור להכניס דגל ישראל. כמו כן אסור להכניס כלים מוזיקליים ואסור לשיר בשטח ההר.

 התנגדות לכניסה להר הבית 
 רקע 
הר הבית בירושלים נחשב למקום הקדוש ביותר ביהדות, ולמקום השלישי בקדושתו באסלאם, לאחר מכה ומדינה. מאז מלחמת ששת הימים (1967) מוסדר ניהול ההר במסגרת מדיניות "הסטטוס-קוו", לפיה האחריות הביטחונית נתונה בידי מדינת ישראל, בעוד הסמכות הדתית־מוסלמית מנוהלת בידי הווקף הירדני.

 עמדות הלכתיות 

רבים מפוסקי ההלכה היהודית במאות ה־20 וה־21, ובכללם הרבנות הראשית לישראל, פסקו כי העלייה להר הבית אסורה מחשש לטומאת מת וחוסר היכולת לקבוע במדויק את גבולות שטחי המקדש המקודשים. חשש זה מבוסס בין היתר על דברי הרמב"ם לפיהם קדושת המקדש לא פגה גם לאחר החורבן.

עם זאת, ישנם פוסקים בני זמננו שהתירו עלייה באזורים מסוימים לאחר טבילה במקווה, בטענה כי יש להחיות את הקשר ההלכתי עם ההר.

 שיקולים מדיניים וביטחוניים 
בנוסף לשיקולים ההלכתיים, מדינת ישראל מגבילה לעיתים את פעילות היהודים בהר מטעמים מדיניים וביטחוניים. הממשלה רואה בהר הבית מוקד רגיש ביותר ליחסי יהודים־מוסלמים, ועל כן הגבילה בעבר תפילה יהודית מאורגנת במקום. צעדים לשינוי מדיניות זו הביאו לעיתים להסלמה ביטחונית, הפגנות והתפרצויות אלימות. בשנים האחרונות מתקיימים תפילות יהודים בהר, ואף פעילויות דתיות נוספות.

בקרב המתנגדים לעלייה להר נפוץ השימוש בביטוי "חבית חומר נפץ" של המזרח התיכון. לטענתם, הר הבית כל כך חשוב למוסלמים מבחינה דתית, עד שכל אירוע בו עלול לגרור תגובות קשות ואלימות באזור מצִדם. זו גם הסיבה לוויתור על הר הבית במלחמת ששת הימים, כמילותיו של שר הביטחון דאז, משה דיין: "מה אנחנו צריכים את כל הוותיקן הזה?" בשנת 2015, לאחר רצח ישעיהו קרישבסקי בירושלים, פיזרו קבוצות חרדיות מנשרים המטילים על תנועת נאמני הר הבית את האחריות לגל הפיגועים, מכיוון שלטענתם הם "מתגרים בערבים". גם נשיא ישיבת הר המור, הרב צבי ישראל טאו, אמר דברים דומים. עמותות שמאל טוענות שהעלייה להר תעורר מלחמת דת עם העולם המוסלמי כולו.

 התנגדות מהסיבה המדינית־היסטורית 
נימוק נוסף להתנגדות לעלייה להר הבית נוגע למחויבות של ישראל בהסכמים בינלאומיים. במסגרת הסכם השלום בין ישראל לירדן (1994), הכירה ישראל בתפקיד המיוחד של ירדן בהר הבית דרך הווקף הירדני. לפיכך, צעדים חד־צדדיים לשינוי הסטטוס־קוו בהר עשויים להתפרש כהפרה של ההסכם, ולפגוע ביחסי החוץ של ישראל עם ירדן ומדינות נוספות באזור. אמנם ראש המוסד לשעבר אפרים הלוי, שהיה מעורב בהסכם השלום בין ישראל לירדן, טוען כי ההסכם מחייב מתן גישה חופשית ליהודים להר הבית, ואינו סותר הענקת חופש פולחן ליהודים במתחם.

 התנגדות פלסטינית 

הרשות הפלסטינית גינתה את עליית היהודים להר הבית היות שמתחם הר הבית נחשב ל"וקף" (הקדש מוסלמי), ומציגה אותה כ"חילול הקודש" לעיתים תוך הכחשת הקשר ההיסטורי בין העם היהודי להר הבית. הפלסטינים טוענים טוענת כי התגברות העלייה ושינויי הסטטוס קוו הם חלק מ"מזימה ציונית" שמטרתה הרס מסגד אל אקצא והקמת בית המקדש על חורבותיו. הם מתנגדים לתפילות יהודים בהר הבית, המכונות "טקסים תלמודיים" כאשר השימוש בכינוי זה מתייחס גם לתפילות היהודים ברחבת הכותל, או בחברון אותם הרש"פ מנסה לצייר גם כן כ"הקדש מוסלמי". בכירי החמאס התייחסו לשינוי בסטטוס קוו והעלייה במספר היהודים העולים להר הבית על מנת להצדיק את תכנון וביצוע הטבח בשבעה באוקטובר 2023.

 תמיכה בעלייה 
רוב היהודים העולים להר הבית פועלים מתוך מניע דתי, ונכנסים למקום המקדש מתוך שאיפה לבנותו או להתפלל במקום בו עמד.

רוב תומכי העלייה מזדהים עם הימין הפוליטי בישראל ורואים בעלייה להר מימוש הריבונות הישראלית. אורי צבי גרינברג ניסח זאת כך: "מי ששולט בהר הבית, שולט בירושלים. מי ששולט בירושלים שולט בארץ־ישראל". חסידי גישה זו מסבירים שדווקא יצירת אזורים שאליהם יהודים לא נכנסים היא זו שפוגעת בסיכוי לחיים משותפים.

לדעתם, הדרת רגלי היהודים מההר היא מעין כניעה לטרור, ומעצימה את שאיפות התנועה הלאומית הפלסטינית, כפי שניסח זאת אראל סג"ל: "עבור הערבים, ויתור של ישראל על הר הבית יהיה הוכחה ניצחת לקיומנו כחולות נודדים".

 ארגונים המעודדים עלייה להר 
ישנם מספר ארגונים העוסקים בעידוד העלייה להר. ריבוי הגופים נובע מגישות שונות ביחס לנושא זה, שאיפות ומניעים מגוונים ומקהלי יעד שונים.

 נאמני הר הבית 

בעקבות איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים הוקם בשנת 1967 ארגון נאמני הר הבית וארץ ישראל, והוא הארגון הוותיק ביותר הפועל בנושא כיום. מטרות הארגון המוכרזות הן "להביא להגשמתה של האמונה והשאיפה ההיסטורית של עם ישראל המעוגנת בתורת ישראל, שעל פיה הר הבית הוא מקום המרכז הלאומי, הדתי, הרוחני של עם ישראל וארץ ישראל". באופן מעשי מתרכזת פעילותה של התנועה בדרישה לאפשר ליהודים כניסה להר הבית ולהביא לפתיחתו המלאה לתפילת רבים יהודית. בשנת 1968 עתר הארגון לבג"ץ נגד האיסור על יהודים להתפלל בהר הבית.

 נשים למען המקדש 
ארגון "נשים למען המקדש" הוקם על ידי נשים בשנת ה'תש"ס (2000) במטרה להעלות את נושא המקדש והר הבית לסדר היום הציבורי בכלל ובקרב נשים בפרט. הארגון מפעיל חוגי בית וסדנאות לנשים וילדים, מכשיר מדריכות ויועצות הלכה לענייני הר הבית, ומלווה כלות בעלייה להר לקראת חתונתן. בנוסף לכך, מאז רצח הלל אריאל נשות הארגון מקפידות לעלות להר בכל ראש חודש.

 בידינו – למען הר הבית 
עמותת "בידינו – למען הר הבית" הוקמה על ידי תום ניסני, פעיל באם תרצו, בשנת 2014. התנועה כוללת שיתוף פעולה של חילונים ודתיים, וכיום היא הגוף הגדול ביותר הפועל להעלאת יהודים להר הבית. בעת הקמתה נקראה התנועה "סטודנטים למען הר הבית", ובשנת 2021 שונה שמה לשם הנוכחי. מטרת התנועה "לחבר את עם ישראל להר הבית ולהביא לשינוי המצב, לתיקון האפליה ולהחזרת הר הבית לידי עם ישראל כולו".

העמותה פועלת בזירה המשפטית, בפגישות עם שרים וחברי כנסת והקמת שדולה למען הר הבית בכנסת, בתקשורת והסברה, ובתמיכה מעשית בעולים יהודים להר הבית.
ממוזער|תום ניסני, מנכ"ל ארגון "בידינו - למען הר הבית", מעביר סיור לעולים להר הבית

 כפות המנעול 
ארגון כפות המנעול נוסד בשנת 2014 על ידי מדריכי טיולים ירושלמים. מטרתו לקדם סיורים מודרכים מקצועיים בשטח הר הבית. הארגון מקיים קורסים ייעודיים למדריכים כדי לעבוד בהר, מספק הדרכה מקצועית לעולים עצמאיים ותוכניות הכשרה והדרכה לארגונים אחרים.

 ישיבת הר הבית 

ישיבת הר הבית הוקמה בשנת 2017. בראשות הישיבה עומד הרב אליהו ובר, ונשיאה הוא הרב חיים עוזר חייט. בתחילת שנת תשפ"א (2020) הוקם במסגרת הישיבה גם "כולל דרישת ציון" בראשות הרב אלישע וולפסון. הישיבה מתייחדת במטרה לייצר נוכחות יהודית קבועה בהר. על ידי הקביעות, מבקשת הישיבה לעודד עוד עולים בטהרה ולצרפם לתפילות ולשיעורים.

ביום ירושלים תשפ"ב הישיבה והכולל גייסו במימון המונים כחצי מיליון שקלים. לקראת הגיוס פורסמה תמיכתם בארגון של הרב שמואל אליהו, הרב מאיר מאזוז, הרב צפניה דרורי והרב אייל יעקובוביץ'.

 מינהלת הר הבית 
עמותת "מינהלת הר הבית" הוא ארגון שהוקם בשנת 2017 בעקבות הפיגוע שבוצע בהר הבית כלפי שוטרים ישראלים.

 חוזרים להר 
"חוזרים להר" היא תנועה המעודדת עליית יהודים להר הבית. חלק מחברי התנועה מתחפשים לערבים על מנת שיוכלו לעלות בחופשיות להר הבית ללא הגבלות. התנועה אף מפעילה קורס "מסתערבים" לפעיליה אשר רוצים ללמוד להתחפש לערבים.

 ייראה – מתנדבים לעידוד העלייה להר הבית 
מיזם המפעיל מתנדבים שמקבלים את פני העולים להר ומדווחים מהשטח על הנעשה. הארגון אוסף נתונים על כמות העולים להר ומקפיד לפרסם אותם באופן שבועי.

 מטה ארגוני המקדש 

מטה ארגוני המקדש הוקם על מנת לאגד את כלל הארגונים העוסקים בקידום נושא המקדש.

 ראו גם 
 עלייה לרגל (יהדות)

 לקריאה נוספת 
 "הבית – העבר ההווה והעתיד של המקום הקדוש בעולם" – מאת ארנון סגל. כולל סקירה היסטורית וארכאולוגית של ההר וגם הצעות לעתיד.
תמות מרכזיות ברטוריקה ובפרקסיס של שוחרי המקדש – מאת שרינה חן, עבודת גמר, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"א 2001.
"הר המריבה" – מאת נדב שרגאי, 1995.

 קישורים חיצוניים 






 אתר חדשות הר הבית

 הערות שוליים 

קטגוריה:הר הבית
קטגוריה:ארץ ישראל ביהדות