הפניית הלחי השנייה

הפניית הלחי השנייה היא מונח  שמקורו בספרות הנוצרית, בדרשה על ההר הקוראת לאדם שלא לנקום במי שפגע בו, עד כדי כך שיביא עצמו לקבל ברצון פגיעה נוספת. קטע זה יכול להתפרש כאילו הוא מבטא תמיכה בפציפיזם.

 בכתבי הקודש הנוצריים 
מקור הביטוי בדרשת ההר בברית החדשה בבשורה על פי מתי פרק ה'. חלופה קוטבית ל"עין תחת עין" ניתנת על ידי ישו הקורא לא להתנגד לרשע. אם יסטור על הלחי הימנית, יש להושיט לו את הלחי השנייה. אם ייקח את הטוניקה יש לתת לו את המעיל, אם כופה ללכת עמו מיל, יש ללכת עמו שני מילים.

בדרשה על המישור בבשורת לוקס פרק ו', כחלק מציווי "ואהבת את אויביך", דברים אלו נאמרים בשנית.

 פרשנויות 
 אנרכיזם נוצרי 
על פי פרשנות אשר לוקחת את הנאמר פשוטו כמשמעו, הקטעים קוראים לאי-התנגדות מוחלטת עד כדי סיוע לתוקפן. דבר זה מנוגד לחלוטין לפעילות להגנה עצמית שכל ממשלה מחויבת לה. לפיכך ניתן למצוא בפרשנות זו תמיכה באנרכיזם נוצרי. דבר זה בא לידי ביטוי אצל לב טולסטוי בספרו מ-1894: "ממלכת האלוהים שבתוכך".

 התנגדות לא אלימה 
המלומד וולטר ווינק, בספרו "Engaging the Powers: Discernment and Resistance in a World of Domination", מפרש את הקטע בקריצה כאילו בא לבטא חתירה מתוחכמת תחת מבני הכוח של התקופה.

בתקופתו של ישו, אומר ווינק, מכה על גב היד של אדם שנחשב לבן מעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר הייתה אמצעי לבטא בו סמכות ודומיננטיות. אם הנרדף "הפנה את הלחי השנייה", עמד התוקף בפני דילמה: יד שמאל שימשה למטרות לא נקיות, ולכן מגע בה לא היה מכובד. האלטרנטיבה, פשוט להכות את האדם, נתפסה כהצהרה שהתוקף והמותקף הם בעמדת שוויון. לפיכך, בהפניית הלחי השנייה, הנרדף תבע שוויון.

הקריצה ממשיכה בפרשנות על מסירת הגלימה בנוסף לטוניקה. החייב מסיר את החולצה מגבו, מצב האסור על פי הדין העברי כאמור בספר דברים (כד, י–יג). בכך שנתן למלווה גם את הגלימה, התערטל החייב. אבל עירום פומבי נתפס כמביא בושה על הצופה, ולא רק על האדם העירום, כפי שנראה במקרה של נח (בראשית ט, 20–23).

הקריצה מפרשת את הפסוק הבא מדרשת ההר כשיטה לגרום לתוקף לעבור על החוק. החוק הרומי באנגריה אפשר לשלטונות הרומאים לדרוש מתושבי השטחים הכבושים לשאת מסרים וציוד במרחק של מיל אחד, אך אסר לאלץ אדם ללכת רחוק יותר ממיל בודד.

 ביהדות 
במגילת איכה נאמר בתוך רשימת המלצות לאדם צעיר "יתן למכהו לחי ישבע בחרפה", רבי דוד הנגיד כותב בביאורו על הפסוק "אם הכהו אדם על הלחי יפשוט לו הלחי האחר".

מנגד, כמה הוגים יהודים ציינו שהדרישה להפנות את הלחי השנייה דווקא מבדילה בין היהדות לנצרות, הבחנה כזו היא בדרך כלל פולמוסית המנסה להדגיש את יתרונה המוסרי של היהדות על פני הנצרות. בעוד שהוגים כמו הרב שלמה אבינר טוענים כי המושג "הפניית הלחי השנייה" לקחו הנוצרים מהיהדות והיהודים הם אלו שהלכו לפיו במידה רבה יותר מהנוצרים, ישנם אחרים אשר דווקא טוענים כי היהדות אינה מציגה תביעה כזו למאמיניה. למשל, הרב יובל שרלו סיכם את הניואנסים של ההבחנה בין הדתות תוך הדגשת עדיפותה של היהדות על הנצרות, בכותבו:

הערות שוליים

קטגוריה:אי-אלימות
קטגוריה:נצרות
קטגוריה:הברית החדשה
קטגוריה:פציפיזם
קטגוריה:עקרונות אתיים