מכשפת בל

מכשפת בל (באנגלית: Bell Witch או Bell Witch Haunting) היא אגדה מהפולקלור של דרום ארצות הברית מהמאה ה-19 שבמרכזה משפחת בל שחיה בצפון-מערב מחוז רוברטסון , טנסי. אבי המשפחה, איכר העונה לשם ג'ון בל, התגורר עם משפחתו לאורך הנהר האדום באזור שנכון לשנת 2022 נמצא ליד העיירה אדמס . על פי האגדה מ-1817 עד 1821 משפחתו והאזור הותקפו על ידי ישות בלתי נראית לרוב שהייתה מסוגלת לדבר, להשפיע על הסביבה הפיזית ולשנות צורה. לפי מספר דיווחים הרוח גם הייתה בעלת כושר ראייה על חושי ומסוגלת לעבור מרחקים ארוכים במהירות על אנושית (ו/או להיות ביותר ממקום אחד בו זמנית).

 תקציר הסיפור 
שמאל|ממוזער|200x200 פיקסלים| ציור של בית משפחת בל בידי אמן, פורסם במקור ב-1894
בספרו "היסטוריה מאומתת של מכשפת בל" (באנגלית: An Authenticated History of the Bell Witch) הסופר מרטין ו' אינגרם פרסם ששמה של הפולטרגייסט היה קייט, לאחר שהישות טענה בשלב מסוים שהיא "המכשפה של קייט באטס הזקנה", והמשיכה להגיב בחיוב לשם. הפעולות הפיזיות התרכזו בבטסי, בתם הצעירה של משפחת בל, ובאביה, ו'קייט' הביעה מורת רוח בעיקר כאשר בטסי התארסה למקומי בשם ג'ושוע גרדנר.

הרדיפות החלו אי שם בשנת 1817 כאשר ג'ון בל ראה חיה מוזר הדומה לכלב. בל ירה לעבר החיה אך היא נעלמה. בנו של ג'ון, דרו בל, ניגש אל ציפור משונה שנחה על גדר והייתה ב"גודל יוצא דופן". בטסי הבחינה בילדה בשמלה ירוקה מתנדנדת מענף של עץ אלון. דין, אדם ששועבד על ידי משפחת בל, דיווח שעקב אחריו כלב שחור וגדול בערבים שבהם ביקר את אשתו. הפעילות עברה לבית משפחת בל עם דפיקות שנשמעו לאורך הדלת והקירות. המשפחה שמעה קולות של כרסום במיטות, כלבים בלתי נראים נלחמים זה בזה, ושלשלאות לאורך הרצפה. בערך באותה התקופה ג'ון בל התחיל לחוות שיתוק בפיו. התופעות התעצמו כאשר סדינים נשלפו מהמיטות כשהילדים ישנו. עד מהרה הישות משכה בשיער ושרטה את הילדים בדגש על בטסי שספגה סטירות, צביטות ודקירות מסיכות.

משפחת בל פנתה לחבר המשפחה ג'יימס ג'ונסטון לעזרה. לאחר שסיים את הערב בבית משפחת בל, ג'ונסטון התעורר באותו לילה בגלל תופעות זהות. בבוקר שלמחרת הוא אמר לג'ון בל שזו "רוח, בדיוק כמו בתנ"ך. עד מהרה התפשטה השמועה על הרדיפות, ואנשים חצו מרחקים גדולים כדי לראות את המכשפה. הישות החלה לדבר בקול. היא נשאלה: "מי את ומה את רוצה?" והקול ענה בקושי: "אני רוח. פעם הייתי מאושרת אבל הפריעו לי." הרוח הציעה הסברים מגוונים להופעתה, קשרה את מקורה להפרעה של תל קבורה אינדיאני שנמצא בשטח, ושלחה את דרו בל ובנט פורטר לחיפוש חסר תועלת אחר אוצר קבור. כאשר החלה להרבות בדיבור, הרוח חזרה מילה במילה על שתי דרשות שניתנו במרחק של כ-21 קילומטרים זה מזה בו-זמנית. הישות הכירה היטב את הטקסט התנ"כי ונראה כי נהנתה מוויכוחים בנושאי דת. כשעשוע נוסף המכשפה חלקה רכילות על פעילויות במשקי בית אחרים, ולעיתים נראתה כשהיא עוזבת לרגעים קצרים כדי לבקר בבתים לאחר בירור.

ג'ון ג'ונסטון, בנו של ג'יימס, הגה מבחן למכשפה, משהו שאיש מחוץ למשפחתו לא ידע. הוא שאל את אותה מה סבתו החורגת מצפון קרוליינה הייתה אומרת לעבדים כשחשבה שהם עשו משהו לא בסדר. המכשפה ענתה במבטא של סבתו, "נו נו, מה קרה עכשיו?". לפי דיווח אחר בחור אנגלי ספקני עצר לבקר במקום והציע לחקור את הנושא. בעודו מדבר על משפחתו מעבר לים, החלה המכשפה לפתע לחקות את הוריו האנגלים. בשעת בוקר מוקדמת העירה אותו המכשפה לקולות הוריו המודאגים, ובו בזמן הם בעצמם שמעו את קולו שלו. האנגלי עזב במהירות באותו בוקר ומאוחר יותר כתב למשפחת בל שהישות ביקרה את משפחתו באנגליה. לבסוף הוא התנצל על ספקנותו.

לעיתים הרוח הפגינה סוג של אדיבות במיוחד כלפי לוסי, אשתו של ג'ון בל, "האישה המושלמת ביותר על פני האדמה". המכשפה הייתה נותנת ללוסי פירות טריים ושרה לה מזמורים. בנוסף היא נהגה להפגין כלפי ג'ון בל ג'וניור מידה של כבוד.

בהתייחסה לג'ון בל האב כ"ג'ק הזקן", המכשפה טענה שהיא מתכוונת להרוג אותו והעידה על כוונתה באמצעות קללות, איומים וייסורים. הסיפור מגיע לשיא כשמר בל מורעל למוות על ידי המכשפה. מאוחר יותר בהלוויה הישות הפריעה לאבלים בשירת שירי שתייה. בשנת 1821 כתוצאה מהפצרות חוזרות ונשנות של המכשפה בטסי בל ביטלה את אירוסיה לג'ושוע גרדנר. לאחר מכן, הישות הודיעה למשפחה שהיא עומדת לעזוב, אבל תחזור בעוד שבע שנים ב-1828. המכשפה אכן שבה בשנה הזו כדי לרדוף את לוסי ואת בניה ריצ'רד וג'ואל, אך אלה בחרו שלא לעודד זאת ולכן היא עזבה שוב.

בכתב היד המיוחס לריצ'רד ויליאמס בל, הוא כתב שהרוח נותרה בגדר תעלומה:

 תיעודים כתובים מהמאה ה-19 
 משלחת לונג-בל, 1820 
הקצין ג'ון ר. בל הצטרף למשלחת סטפן, הרימן ולונג בשנת 1820 כדי לחקור את המישורים הגדולים המרכזיים. בשל היעדר הוראות, לונג ובל הובילו צוותים מפוצלים לאחר שהגיעו להרי הרוקי, והתאגדו מחדש בפורט סמית', ארקנסו. בל ניהל יומן מפורט של מסעותיו. נסיעתו חזרה, ב-19 באוקטובר 1820, חצתה את הנהר האדום בפורט רויאל, טנסי. מאוחר יותר באותו יום, בל עצר בבית משפחת מרפי במחוז רוברטסון לאכול ארוחת ערב. במהלך השהות סיפרו לו על אישה צעירה מלווה בקול. הקול ייחל לאישה להינשא לגבר מקומי, ואלפים נסעו לשם כדי לשמוע אותו:

ליי אריק שמידט כותב שכותבי ההשכלה עד סוף המאה ה-18 השתמשו בפיתומות כהסבר הגיוני לביטוי דתי של קולות על טבעיים כמו אלו שנמצאו בנצרות הדמוקרטית של ההתעוררות הגדולה ובפרקטיקות שאמאניות של אינדיאנים. שמידט טוען שההסבר הרציונלי הזה של קולות על טבעיים כסוג של הונאה ואשליה גרם לקוסמים לאמץ את הפיתומות במופעיהם בעשור הראשון של המאה ה-19. המופעים הפופולריים המוקדמים הללו, של קוסמי במה גברים לבנים בעיקר, הובילו במקביל לדמוקרטיזציה של התיאוריה החילונית ברחבי ארצות הברית. השינוי התרבותי הותיר פרשנויות דתיות של קולות כאלה לקבוצות מודרות יותר ואת הפרשנות החילונית של אמונות אלו כפרובינציאלית או "כפרית". שינוי זה הוביל גם את התנועה הספיריטואליסטית של אמצע המאה ה-19 למצוא ביטוי גדול יותר בקרב נשים.

 The Saturday Evening Post 
שמאל|ממוזער| ציור של בטסי בל, פורסם במקור ב-1894
העיתונים New England Farmer של בוסטון ו-Green Mountain Freeman של ורמונט פרסמו בינואר ובפברואר 1856 מאמר בנושא המכשפה, וייחסו את מקור הטקסט ל-The Saturday Evening Post. המחבר האלמוני תיאר את הישות כ'רוח טנסי' או 'רוח בל', וקבע שהאירוע התרחש 30 שנה או יותר מרגע כתיבת המאמר. ישנן שלוש דמויות אנושיות בסיפור - מר בל, בתו בטסי בל וג'ושוע גרדנר. המחבר קבע שהקול, שדיבר בחופשיות ברחבי הבית מכל הכיוונים, נשמע רק לאחר כיבוי האורות בלילה. התופעה עוררה עניין רב. המחבר הוסיף וטען כי הכיר היטב את מר גרדנר. כאשר נשאלה רוח הרפאים כמה זמן היא תישאר, היא ענתה: "עד שג'ושוע גרדנר ובטסי בל יתחתנו". המחבר מוסיף וקובע כי בטסי בל התאהבה בג'ושוע גרדנר וגילתה את מיומנות הפיתומות. הוא גם מציין שגב' בל השתמשה אז בכישורה כדי לנסות לשכנע את ג'ושוע גרדנר להינשא לה, וכשלא נישאו, הישות נעלמה.

 משפט קלינארד ובורגס, 1868 
בספטמבר 1868 פורסם מאמר תחת הכותרת "כישוף ורצח: הובגובלינים וסוסים אפורים זקנים התמריץ לפשע" (באנגלית: Witchcraft and Murder: Hobgoblins and Old Gray Horses the Incentive to Crime). טום קלינארד ודיק בורגס נעצרו על רצח מר סמית'. הכתבה דיווחה שסמית' טען שיש לו כוחות כישוף בזמן שעבד ליד תחנת אדם, בעודו חוטב עצים בחווה עם הנאשמים. סמית' התכוון להשתמש בכוחות הללו כנגד קלינארד ובורגס, מה שהוביל לסכסוך ביניהם. זהותו של הנרצח דווחה כג'יימס או כצ'ארלס סמית'. חבר המושבעים של המדינה זיכה את קלינארד ובורגס.

אינגרם פרסם ראיון עם לוסינדה א' רולס, מקלארקסוויל, טנסי, בתם של אלכסנדר גוץ' ות'יני ת'ורן, שניהם דיווחו שהם ידידים קרובים של בטסי בל. רולס העידה כי המכשפה הייתה נושא שיחה תדיר במהלך חייה והצביעה על רצח של אדם בגין כישוף כראיה לטענה זו:

אינגרם צירף תאריך של 1875 או 1876 לשפיכות הדמים, אך קשר את הזיכרון של רולס עם מותו של סמית':

 תערוכת המאה של נאשוויל 
שמאל|ממוזער|200x200 פיקסלים| מותו של ג'ון בל, דצמבר 1820. האיור פורסם לראשונה ב-1894.
תיאור של מספר עמודים של האגדה נכלל בסקיצה של מחוז רוברטסון ולפי הדיווחים נכתב לתערוכת המאה של נאשוויל ב-1880. הסקיצה פורסמה בשנת 1900 על ידי "החברה ההיסטורית של טנסי". מחבר הסקיצה אינו ידוע והמאמר אינו מתוארך. התאריכים בסקיצה מסתיימים ב-1880. הסופר ציין את המקור של החלק הראשון של הסיפור מתוך "פ.ר מיילס, ויליאם פרייד, וו.ג'. גוץ', בן ב' באטס ורבים אחרים". המחבר זיהה את הפרעת הקבורה כעצמות גולגולת שנמצאו בעבר ב"תל סמוך לריבר בלאף ". החזרת השרידים לא הרגיעה את הרוח. המכשפה יכלה לדבר בכמה שפות והייתה "משסה את הכלבים" בקורבנות תמימים. לפי אותו התיאור של מחוז רוברטסון, מכשפת בל לא הרעילה במפורש את ג'ון בל:

בדיווח של אינגרם, המיוחס לריצ'רד ויליאמס בל, ג'ון בל כבר סבל ממצוקה לא ידועה והיה ומרותק למיטה במשך זמן מה. בנו של ג'ון בל, ג'ון בל ג'וניור, מצא את הבקבוקון בארון לאחר שאביו לא התעורר. המשפחה קראה לד"ר הופסון, בעוד המכשפה הכריזה שהיא השקתה את מר בל ברעל. אלכס גאן וג'ון בל ג'וניור בדקו את הרעל על החתול באמצעות קשית, וזה "מת מהר מאוד". ג'ון בל מת למחרת ב-20 בדצמבר 1820.

הסקיצה של תערוכת המאה קבעה שהמכשפה יכולה להופיע כארנבת, כדוב או ככלב שחור, ולחקות קולות של בעלי חיים שונים. הקול טען שזו אחת משבע רוחות בעלת שלושה שמות שנתנה לעצמה: בלאקדוג, ת'רי ווטרס וטינאפּרטי. הדיווח של אינגרם תיאר גם משפחה של רוחות שהופיעה במשך פרק זמן קצר. לבני 'משפחת המכשפות' קראו בלאקדוג, מתמטיקה, קיפּוקריפיה וירושלים. בלאקדוג תואר כמנהיג לכאורה של הקבוצה.

 "ההיסטוריה של טנסי" בהוצאת גודספיד 

בספר "ההיסטוריה של טנסי" בהוצאת גודספיד בראת'רס  מתועד תיאור קצר של האגדה שזיהה את הרוח כנשית וקבע כי העניין בתופעה היה נרחב באזור באותה תקופה:

 דיווחים משנת 1890 
בשבוע של 20 בינואר 1890 דווח על מאות אנשים שביקרו בבית הנמצא 2.5 מייל מזרחית להופקינסוויל , קנטקי, לאחר שהתפשטה שמועה על גושי פחם שנפלו באופן מסתורי מהתקרה בחדר המשפחה. הבית אוכלס על ידי שר בולט של הכנסייה הפרסביטריאנית של קמברלנד, וו.ג.ל קווייט, אשתו, בתו החורגת בל הול, וכן משרתת בת שש-עשרה ששמה אינו מוזכר. גברת קווייט נפצעה כשחתיכה פגעה בראשה והיא נזקקה לטיפול רפואי. דיווח מוקדם יותר הציע את המשרתת כחשודה פוטנציאלית, תוך שהוא מציינת כי האמונות הטפלות מעוררות קשר ל"מכשפת בל ממחוז רוברטסון" מעשרות שנים קודם לכן.

מאמר שפורסם ב-3 בפברואר 1890 מתאר סדרה של אירועים מתחנת אדם, טנסי. בשעת בין ערביים, 27 בינואר 1890, דווח שמר הולאוויי ראה שתי נשים אלמוניות מגיעות לביתו ויורדות מסוסיהן בזמן שהוא מאכיל בקר. כשהגיע לבית, הסוסים והנשים נעלמו. אשתו של מר הולאווי דיווחה שראתה את הנשים גם בחצר. באותו שבוע, מר רולנד ניסה להניח שק תירס על גבו של סוסו והשק נפל. הוא ניסה להניח את שק התירס על גבו של הסוס עוד מספר פעמים, אבל בכל פעם השק נפל. ג'ו ג'ונסון הגיע ואחז בשק כשמר רולנד עלה על סוסו. הם ראו את השק צף משם למרחק של 20 מטרים, שם הוא נחת ליד הגדר. כשהם הלכו לקחת את השק, נשמע קול: "אל תיגעו בשק הזה יותר".

דו"ח המשך פורסם ב-18 בפברואר 1890, עם הכותרת "מכשפה מוזרה: עוד סיפורים בטעם מולהטני מתחנת אדמס". בסוף המאה ה-19, ג'וזף מולהטן היה מבצע מתיחות ידוע של מאמרים בעיתונים. לפי הדיווח הישות כונתה רק כמכשפה. המאמר מדווח שמר ג'ונסון ביקר את באק סמית', והם דנו בביקור לאחרונה של רוח הרפאים בביתו. הם שמעו דפיקה בדלת וכשפתחו את הדלת החלו הדפיקות בדלת אחרת. הם התיישבו והכלב החל להילחם עם משהו בלתי נראה. שתי דקות לאחר מכן הדלת נפתחה ואש התפשטה על פני החדר שנמלא ברוח ציקלונית, והפחמים נעלמו כשניסו לכבות אותה. באותו ערב מר ג'ונסון יצא הביתה על סוסו ומשהו קפץ על גבו ותפס את כתפו כשניסה לרסן את הסוס. הוא הרגיש איך הדבר הזה קופץ ממנו כשהתקרב לביתו, ונע בין העלים אל תוך היער.

מר וינטרס דיווח שלקח ציפור מוזרה תוך כדי ציד בקושי רב. לאחר שחזר הביתה, הוא פתח את שקית הציד וגילה שהציפור נעלמה, ובמקומה נמצא ארנב שאחר כך גם נעלם. בעודו מבעיר צמחייה בחוץ, מר רולנד תיאר ביקור בשעה 21:00 של גבר שחור לבוש למחצה עם עין אחת במצחו שהנחה אותו ללכת אחריו ולחפור בסלע גדול. לאחר מכן הדמות נעלמה. מר רולנד חפר באותו לילה עד שהתעייף. הוא קיבל עזרה למחרת בבוקר מביל בורגס וממר ג'ונסון וגילה משהו שתואר כ"קומקום הפוך". הם לא הצליחו להסיר אותו מכיוון שהאדמה החלה לנוע בחזרה לתוך החור מהר יותר ממה שהם היו מסוגלים לחפור. הדוח מסתכם בכך שאנשים רבים ביקרו במקום כדי לראות את המכשפה.

 דעות ספקניות 
בריאן דאנינג  כתב שאין צורך לדון בפעילות העל-טבעית כביכול עד שיהיו ראיות לכך שהסיפור נכון. "סיפורים מעורפלים מצביעים על כך שהייתה מכשפה באזור. כל העובדות המשמעותיות של הסיפור זויפו, והאחרות מגיעות ממקור של אמינות מפוקפקת. מכיוון שלא קיים תיעוד אמין של אירועים ממשיים, אין שום דבר ששווה לבדוק". דאנינג מסכם: "אני מגדיר את מכשפת בל כלא יותר מאחת מיני אגדות עם רבות בלתי-מבוססות, מקושטת ופופוליסטית במידה רבה, שחוברה על ידי מחבר אופורטוניסט של היסטוריה בדויה."

ג'ו ניקל  כתב שרבים מאלה שהכירו את בטסי חשדו בה בהונאה, וסיפור מכשפת בל "נשמע בצורה מחשידה כמו דוגמה ל"תסמונת זיוף פולטרגייסט" שבה מישהו, בדרך כלל ילד, גורם לשובבות".

איימי פלוקר, חוקרת גרסת מיסיסיפי של האגדה המשויכת לאוניברסיטת מיסיסיפי, הביעה שלאגדה יש ערך אחר. "כהיסטוריונית של זיכרון קולקטיבי, זה פחות משנה למחקר שלי אם רדיפות הן אמיתיות או לא. זה משנה שאנשים מאמינים שכן. כתוצאה מכך הם יכולים לעזור לנו להבין את נקודות המבט במקרה זה של אמריקאים במאות ה-19 וה-20."

 ראו גם 
 רוח רפאים
 סיפור עם
 פרויקט המכשפה מבלייר
 על-טבעי

 לקריאה נוספת 
 Barr, G.H. (1969). The Bell Witch at Adams. D. Hutchison Publishing Company.
 Bell, C.B. (1934). The Bell Witch: A Mysterious Spirit. Lark Bindery.
 Brooks, James & Brooks, Jim (2015). Bell Witch Stories You Have Never Heard. McClanahan Publishing House.
 Hudson, & McCarter, P. K. (1934). The Bell Witch of Tennessee and Mississippi: A Folk Legend. The Journal of American Folklore, 47(183), 45–63. https://doi.org/10.2307/535902
 Monahan, B. (2000). The Bell Witch: An American Haunting. St. Martin's Publishing Group.

 קישורים חיצוניים 

 סרטון מיוטיוב על מכשפת בל
 סיפור המכשפה מתוך אתר הארכיון של טנסי
 גרסה דיגיטלית של הספר "היסטוריה מאומתת של מכשפת בל" מאת מרטין ו' אינגרם
 שיר על מכשפת בל בביצועו של מרל קילגור (1964)
 האתר הרשמי של מערת המכשפה
 "חמש עובדות שכדאי לדעת על מכשפת בל" מאת כריס סמית'

 הערות שוליים 

קטגוריה:פולקלור אמריקאי
קטגוריה:קללות
קטגוריה:כישוף ומכשפות
קטגוריה:טנסי
קטגוריה:מכשפות בפולקלור