האימפריה האשורית החדשה

האימפריה האשורית החדשה או האימפריה הנאו־אשורית הייתה השלב הרביעי והלפני-אחרון בהיסטוריה האשורית העתיקה והשלב האחרון והגדול ביותר של אשור כמדינה עצמאית. החל מעלייתו לשלטון של אדד־ניררי השני בשנת 911 לפנה"ס, התרחבה האימפריה האשורית החדשה בשטחי המזרח הקדום לאורך המאה ה-9 לפנה"ס עד המאה ה-7 לפנה"ס, והפכה לאימפריה הגדולה בהיסטוריה עד אותה עת. בשל הדומיננטיות הגאופוליטית והאידאולוגיה המבוססת על שליטה עולמית, האימפריה נחשבת על ידי חוקרים רבים כאימפריה העולמית הראשונה בהיסטוריה. בשיאה, האימפריה הייתה המעצמה הצבאית החזקה בעולם ושלטה על כל מסופוטמיה, הלבנט ומצרים, כמו גם חלקים מאנטוליה, מדבר ערב ואיראן וארמניה של ימינו.

 היסטוריה 
שיקום הממלכה
ממוזער|300px|טקסט=מפת הכיבושים של אשור במאה זו|מסעות המלחמה של אשור בשנים 950–880 לפני הספירה, סביב ימי שלטונו של אדד ניררי השני
המלכים הנאו־אשוריים המוקדמים עסקו בעיקר בהשבת השליטה האשורית על חלק גדול מצפון מסופוטמיה וסוריה, שכן חלקים משמעותיים מהאימפריה האשורית התיכונה הקודמת אבדו במהלך תקופה ארוכה של דעיכה.

בניסיון להציל את אשור אחר שנים ארוכות של שפל וכישלון, הנהיגו אשור-דן השני ובנו ויורשו אַדַד־נִירָרִי השני מגמת שיקום הממלכה שהחלה בהרחבת המשק החקלאי, גידול סוסים לצורכי מלחמה, מאבק ממוקד בממלכות ארמיות קטנות וארגון המנהל הפנימי באשור. בכך, יצבו המלכים את אשור על כלכלתה, כוחה הצבאי והטריטוריה שבידיה. תּוּכּוּלְתִּי־נִינוּרְתַ השני הצליח במסעותיו הצבאיים נגד ארץ נָאִירִי, הרחיב את אוכלוסיית אשור וזכה בשלל של סוסים רבים.

התרחבות בימי אשורנצירפל השני
תחת אשורנצירפל השני (מלך ב־883–859 לפנה"ס), אשור הפכה שוב לכוח צבאי דומיננטי של המזרח הקרוב, ושלטה בצפון ללא עוררין. מסעותיו של אשורנצירפל הגיעו עד לים התיכון והוא גם פיקח על העברת הבירה האימפריאלית מהעיר המסורתית אשור לכלח המרכזית יותר מבחינה גאוגרפית.

נוכח ההצלחות הצבאיות הרבות וחזרתה של אשור למעמד רם במסופוטמיה. כיבושיו הוסיפו לדחוק את הממלכות הארמיות, ומתחו את גבולות אשור לפרת ולים התיכון כבימי תגלת פלאסר הראשון.

אשורנצירפל פתח במפעל בנייה גדול בנִמְרוּד (כָּלָח), בירתו החדשה. האלימות הרבה שהפגין בכיבושיו לא נראתה באף מלך אשורי אחר; בתיאורו את ניצחונותיו הפגין טרור סאדיסטי מבעית, שנועד כנראה להטיל פחד על השליטים המנוצחים לבל יעזו למרוד באשור:

התרחבות בימי שלמנסר השלישי והחלשות לאחר שלטונו
האימפריה התרחבה עוד תחת יורשו של אשורנצירפל השני, שַׁלְמַנְאֶסֶר השלישי (שלט ב־859–824 לפנה"ס). 31 מתוך 35 שנות מלכותו הוקדשו למסעות מלחמה. עיקר עיסוקו היה באיחוד מחדש של מסופוטמיה הצפונית וסוריה תחת אשור. הצבא האשורי הרחיק לכת עד ארמניה, קיליקיה, וארץ ישראל. הוא חדר ללב הרי הטאורוס והרי זגרוס, והגיע לחופי המפרץ הפרסי.

בימיו נערך קרב קרקר הגדול בין ברית מלכים מקומיים לאשורים באמצע המאה ה-9 לפנה"ס. תוצאת הקרב לא הייתה החלטית, ונראה שמדובר בניצחון פירוס אשורי. בין מנהיגי הברית היה אחאב, מלך ישראל. מבין החשובות שברשומות האשוריות, האובליסק השחור, תיארה את היחלשות דמשק ואת מעמד הוואסליות של ממלכת ישראל בימי יהוא.

התרחבות אשור נכנסה לתקופת קיפאון לאחר מותו של שלמנאסר השלישי. במהלך תקופה זאת, בעלי הכוח הפוליטי הראשיים היו גנרלים ופקידים בולטים והשלטון המרכזי היה חלש בצורה יוצאת דופן. הצלחות שלמנאסר נהדפו בכוח מרידת בנו אשור-דן-אפלי בחצי השני של המאה ה-9 לפנה"ס.

במשך מספר שנים התרחשה מלחמת אזרחים מייגעת בין הבן המורד ליורש הלגיטימי, שמשי-אדד החמישי. בתקופה זאת נחלשה אשור, ורק בסוף המאה ה-9 לפנה"ס, בימי אדד-ניררי השלישי חזרה להיאבק בדמשק ובבבל. כמו כן, בימיו חלה התחזקות מצד ממלכת אוררטו, אשר גרמה להיחלשות אשור. מגמת ההחלשות נמשכה בחצי הראשון של המאה ה-8 לפנה"ס בתקופת המלכים: שלמנאסר השלישי, אשור-דן השלישי ואשור-ניררי החמישי.

הרחבת האימפריה בימי תגלת-פלאסר השלישי
300px|ממוזער|טקסט=הרחבת האימפריה האשורית |הרחבת האימפריה האשורית. השטח החום כהה הוא שטח אשור עד 745 לפני הספירה, בחום בהיר-כהה – כיבושי תגלת פלאסר השלישי, בעיקר בבל והלבנט. בחום בהיר – כיבושי סרגון, בעיקר באזור טורקיה של ימינו, והתרחבות בכל שאר האזורים
שלב חדש נפתח בהיסטוריה האשורית עם עלייתו לשלטון של תגלת־פלאסר השלישי (שלט ב־745–727 לפנה"ס), שהחזיר לעצמו את כוח המלוכה האשורי פעם נוספת ויותר מהכפיל את גודלה של האימפריה באמצעות כיבושים רחבי היקף. כיבושיו הבולטים היו בבל בדרום וכן חלקים נרחבים מהלבנט.

תגלת-פלאסר השלישי היה איש צבא שלא היה משויך לשושלת המלכותית שעלה לכס המלוכה האשורי. הוא הציב לעצמו את כיבוש בבל וריסון הכשדים כמטרה ראשונית. מאוחר יותר, פנה להענשת אוררטו. בשנים 740 עד 732 לחם המלך בסוריה. ארפד הייתה הראשונה ליפול לידיו, ודמשק האחרונה. בשנים 738–734 פלש המלך האשורי לפלשת והכניע את יושביה ועריה החזקות, בהן עזה. תוך זמן קצר באה גם פלישת המלך לממלכת ישראל; חבלי ארץ רבים עברו לידי אשור, ומס הוטל על מנחם בן גדי, מלך ישראל.

בהתאם לתנ"ך, דמשק נפלה אחר בקשת אחז, מלך יהודה, שניהל מלחמה נגדה ונגד ישראל. דרישת אחז נתלוותה בהשתעבדות לאשור, וכך למעשה איבדו שתי הממלכות העבריות את עצמאותן. אחר מסעו המוצלח לישראל, נטש תגלת-פלאסר את מנהג הקדם להמליך על בבל מלך מקומי משועבד, ולקח לעצמו את התואר. תגלת פלאסר עשה רבות לארגונה של האימפריה האשורית במגוון מישורים. החשוב בהם היה המישור הצבאי. הרפורמות שערך בצבא אשור היו מרחיקות לכת ועמדו על הקמת צבא־קבע משוכלל. נשקיו וכליו הותאמו ושונו פעמים רבות בהתאם לצורך הלחימה, והבסיס לשלטון האשורי בפרובינציות הרבות הפך לזה הצבאי. שיטה חדישה לטיפול בהתקוממיות אזוריות שהוצגה בימיו הייתה ההגליה הדו־סטרית של עמי האזור.

שמאל|ממוזער|240px|תגלת פלאסר השלישי. הכפיל את שטחי האימפריה האשורית

תיגלת פלאסר השלישי נפטר בשנת 727, וירש אותו שלמנאסר החמישי. מעט ידוע על אודות שלטונו, אולם ידוע שהמלך ארגן את האימפריה האשורית על פרובינציותיה והחליף מלכים מרדניים במושלים אשוריים נאמנים. עדיין, בימיו התרחשה המרידה הישראלית תחת הושע בן אלה, שקשר עם מצרים נגד אשור. משום כך, פלש שלמנאסר לסוריה וישראל ושם מצור לשומרון, בירת ממלכת ישראל. אפשר שהמלך נפטר בזמן המצור, או שהודח לטובת שר צבאו, התַרְתָן, סרגון השני. בנוסף לכך, לא ניתן לקבוע מי למעשה סיים את כיבוש שומרון (כנראה בשנת 721 לפנה"ס). בעוד התנ"ך גורס אחת כי מדובר בשלמנאסר ובפעם אחרת לא מפרט מי החריב את העיר, הרשומות האשוריות קובעות את סרגון ככובש העיר.

סרגון השני – הקמת השושלת הסרגונידית
שמאל|ממוזער|200px|סרגון השני ויורש העצר
בשנת 721 הומלך סרגון השני. הוא המשיך במצור העיר שומרון וכבש אותה. הוא הגלה חלק מהאוכלוסייה הישראלית למסופוטמיה (ארם נהרים הצפונית ולמדי המערבית). לאחר מכן פלש לארמניה והחריב את אוררטו. שליט כשדי בשם מֵרְדוֹךְ־בַלְדַן איחד את השבטים הכשדים, כבש את בבל והוביל מרד כנגד אשור. רק לקראת סוף שלטונו של סרגון הצליחה אשור לדכא את המרד ולכבוש בחזרה את בבל, אולם מרדוך-בלאדן שרד והוסיף להנהיג שבטים כשדים. סרגון גם בנה בירה נוספת סמוך לנינוה בשם דוּר שָׁרוּכּין ("מצודת סרגון").

תחת השושלת הסרגונידית , ששלטה משנת 722 לפנה"ס ועד נפילת האימפריה, הגיעה אשור לשיאה.

ממוזער|250px| מחוזות (ירוק כהה) וממלכות וסאליות (ירוק בהיר) של האימפריה האשורית החדשה בשיאה במאה ה-7 לפנה"ס.

סנחריב ואסרחדון
סרגון נהרג בקרב, ובנו סנחריב ירש את הכתר האשורי (שלט ב־705–681 לפנה"ס). סנחריב פיאר את בירתו נינוה והעביד רבים בבנייתה. המערכה הצבאית הראשונה שלו הייתה בבל, היכן שמרודך־בלדן חזר לכוח בחסות העילמים שם זכה למספר ניצחונות.

ב-701 לפנה"ס פנה סנחריב לדיכוי מרד נוסף – מסע עונשין בלבנט (לארץ חֿתי) נגד קואליציה של מדינות כולל ממלכת צידון, ממלכת אשקלון, מורדים מעקרון, ממלכת יהודה (בראשות המלך חזקיהו) ומול חיל משלוח של מצרים הכושית. סנחריב הצליח לכבוש או להכניע והרס חלק מהערים והישובים באזור. הוא גרם הרס רב ביהודה, כולל הרס העיר לכיש, הרג והגלה יהודים רבים והביא לכניעת חזקיהו. ממלכת יהודה הוקטנה דרמטית, כששטחים נרחבים ממנה הועברו לממלכות הפלשתיות עקרון, אשדוד ועזה. היא המשיכה להעלות מס לאשור במשך שארית ימיו של חזקיהו ובמשך רוב ימיו של בנו מנשה. אולם היא נותרה עצמאית למשך עוד 115 שנים, עד שנחרבה בידי ממלכת בבל.

מאוחר יותר, פנה להשמדת כוחו של מרדך־בלאדן, אולם הכעיס את העילמים; צבאות עילם ואשור נפגשו בשדה הקרב, ואף על פי ששני הצדדים זקפו את הקרב כניצחון, כיבוש בבל והחרבתה בידי סנחריב בחלוף מספר חודשים מרמזת על ניצחון אשורי.

סנחריב שהעדיף את בנו הצעיר אסרחדון כיורש עצר, על פני בנו הבכור, נרצח בהתנקשות מצד בניו.

את סנחריב ירש אסרחדון (שלט ב־681–669 לפנה"ס), שלא היה מעורב ברצח. תחת אביו היה אסרחדון מושל בבל. כמלך, הוא מיד פתח בשחזורה של בבל והפכהּ לבירתו. כן השתלט על חלקים במדי וצפון ערב שאבדו בימי אביו, ונאבק בעילמים. גם בפיניקים נאבק, בייחוד בעיר צידון, שאותה הביס ובזז. את צור הביא תחת השפעתו בחוזה שלום. הגורם למאבקו בפיניקים היה בריתם עם מצרים נגד אשור. ברית זאת, כנראה, עודדה אותו לצאת למלחמתו במצרים – הישגו העיקרי. פלישתו הראשונה (674 או 673 לפנה"ס) כנראה כשלה. פלישה מאוחרת יותר הצליחה, אולם לא הביאה לכיבוש מוחלט או שהביאה להתמרדות מקומית. מכל מקום, בזמן פלישתו השלישית מת המלך.

בימיו נאבקה אשור גם באוררטו ודילמון. אסרחדון הביא את האימפריה לשיא גודלה. בתקופת שלטונו, שימשה אמו נקיה-זכותו כיועצת למלך והייתה לה השפעה על השלטון. אסרחדון כאביו, העדיף את בנו הצעיר אשורבניפל, על פני בנו המבוגר יותר שמש-שום-אוכין, אותו ייעד להיות מלך בבל, שהייתה באותה עת מדינה וסאלית.

תחת סנחריב ואסרחדון האימפריה הגיעה להיקפה הגדול ביותר עם כיבוש מצרים.

למרות היותה בשיא כוחה, האימפריה האשורית החדשה חוותה נפילה מהירה ואלימה בסוף המאה ה־7 לפני הספירה, בעקבות ההתקוממות הבבלית ופלישת המדיים. הסיבות לאופן בו נהרסה אשור מהר כל כך נתונות בוויכוח מתמשך בין חוקרים.

אשורבניפל ומלכים נוספים – התפוררות האימפריה
אשורבניפל בן אסרחדון, אחרון מלכי אשור החזקים, ירש את אביו. ראשית המשיך אשורבניפל את מסעות אביו מצרימה. כדי לבסס את שליטתו במצרים שׂם עליה מלך וסאל בשנת 663, אך לקראת 652 היה הוואסל חזק דיו כדי להכריז על עצמאות ללא תגובה הולמת מאשור.

בין השנים 652–648 לפנה"ס, מרד בו אחיו שמש-שום-אוכין, שראה את עצמו כיורש הלגיטימי. אשורבניפל נאבק בו ובשנת 648 לפנה"ס כבש את אשור, ושמש-שום-אוכין התאבד. אשורבניפל עודד את האמנות והתרבות האשורית, ואף בנה את ספריית אשורבניפל בנינוה. ואולם עם מותו חלה התפוררות מהירה של האימפריה האשורית.

לאחר מות אשורבניפל בשנת 631 לפנה"ס התערער מצבה של אשור בעקבות מאבקי ירושה. יורשו של אשורבניפל היה בנו אשור-אתיל-אילני מלך ארבע שנים. לאחריו מלך אחיו סין-שר-אישכון שעלה למלוכה בשנת 627 לפנה"ס. הוא סבל ממרידות של שרי צבאו, במיוחד סין-שום-לישיר שהצליח למלוך על בבל בשנת 626 לפנה"ס במשך שלושה חודשים. מאבקי הירושה החלישו את אשור. ונבופלאסר שהיה ממוצא כשדי ניצל את ההזדמנות, כבש את בבל והושיב עצמו על כס המלוכה הבבלי בשנת 625 לפנה"ס. לאחר מכן הוא כרת ברית עם חשיארש הראשון ממדי, הם עלו צפונה וכבשו את הערים אשור, נמרוד והחריבו את נינוה בשנת 612, ואשור נפלה. מצביא שעלה למלוכה בשם אַשוּר-אֻבַּלִיט השני, בסיוע פרעה נכֹה השני, הצליח לשמר את הכוח האשורי בחרן עד לשנת 609, ולאחר שהובסו בקרב שם ובקרב כרכמיש פסקה אשור להתקיים כאומה עצמאית.

האימפריה הבבלית החדשה השתלטה על חלקים נרחבים מהאימפריה האשורית.

מאפיינים ארגוניים
הצלחתה חסרת התקדים של האימפריה האשורית החדשה לא נבעה רק מיכולתה של אשור להתרחב אלא גם, ואולי חשוב מכך, מיכולתה לשלב ביעילות אדמות שנכבשו במערכת הניהולית שלה. כאימפריה הראשונה בקנה מידה כזה, האימפריה האשורית החדשה חוותה חידושים צבאיים, אזרחיים ומנהליים שונים. בצבא, חידושים חשובים כללו שימוש נרחב בפרשים וטכניקות לוחמת מצור חדשות. טכניקות שאומצו לראשונה על ידי הצבא הנאו־אשורי שימשו בלוחמה במשך אלפי שנים מאוחר יותר.

כדי לפתור את קשיי התקשורת במרחקים עצומים, האימפריה האשורית החדשה פיתחה מערכת תקשורת ממלכתית  מתוחכמת, תוך שימוש בתחנות ממסר ודרכים מטופחות. מהירות התקשורת של מסרים רשמיים באימפריה הייתה הגבוהה ביותר בהיסטוריה של המזרח התיכון עד המאה ה־19 לספירה.

החל משנת 700 לפני הספירה, בערך, החלו להשתמש ברחבי האימפריה האשורית בשפה הארמית לשם כתיבת מסמכים רשמיים. השפה נפוצה על פני כל האזור שהיה תחת שליטתה של האימפריה האשורית, כולל ארץ ישראל. עדות לשימוש בארמית בתקופה זאת לצרכים דיפלומטיים ולא לשימוש יום יומי אנו מוצאים בתנ"ך (מלכים ב' י"ח), כאשר רבשקה שליחו של סנחריב מלך אשור מתבקש לדבר ארמית.

מתקופה זו קיימות כתובות רבות, בהן כתובות על אבן, פפירוס, חרס ועץ. הכתובות התגלו כמעט בכל רחבי המזרח התיכון ואסיה המרכזית, כולל אפגניסטן, איראן ומצרים. לזו האחרונה יש משמעות חשובה, משום שבארץ מצרים שורר מזג אוויר חם ויבש, ולכן נשמרו בה כתובות רבות בארמית, ביניהן מכתבי יב.

האימפריה האשורית החדשה עשתה גם שימוש במדיניות יישוב מחדש , לפיה חלקים מהאוכלוסיות מארצות שנכבשו יושבו מחדש בלב אשור ובמחוזות לא מפותחים. מדיניות זו שימשה הן לפירוק הזהויות המקומיות (הפיכת אזורים מקומיים לפחות מועדים למרד) והן להחדרת טכניקות חקלאיות שפותחו על ידי אשור לכל חלקי האימפריה. התוצאה הייתה דילול המגוון התרבותי של המזרח הקרוב, ששינה לעד את ההרכב האתנו־לשוני של האזור והקל על עליית הארמית כלינגואה פרנקה האזורית, מעמד עליו שמרה השפה עד המאה ה־14 לספירה.

 מורשת 
האימפריה האשורית החדשה הותירה אחריה מורשת תרבותית משמעותית. המנגנונים הפוליטיים שהקימה האימפריה הפכו למודל לאימפריות המאוחרות שירשוה, ואידאולוגיית האימפריה העולמית שהוכרזה על־ידי המלכים הנאו־אשוריים היוותה השראה, דרך מושג ה־translatio imperii , לרעיונות דומים של זכויות לשליטה עולמית עד לאימפריות המאוחרות הרבה יותר בעת החדשה המוקדמת. האימפריה האשורית החדשה הפכה לחלק חשוב מהפולקלור והמסורות הספרותיות המאוחרות יותר בצפון מסופוטמיה במהלך התקופה הפוסט־אימפריאלית שלאחר מכן (609 לפנה"ס עד בערך 240 לספירה) ואילך. היהדות, ודרכה גם הנצרות והאסלאם, הושפעו עמוקות מתקופת השלטון הנאו־אשורי; חוקרים מזהים סיפורים תנ"כיים רבים כמסתמכים על המיתולוגיה וההיסטוריה האשורית הקדומה וההשפעה האשורית על התאולוגיה היהודית הקדומה הייתה עצומה. אף שהאימפריה האשורית החדשה זכורה היום בצורה בולטת בגלל האכזריות המוגזמת לכאורה של הצבא הנאו־אשורי, האשורים לא היו אכזריים יתר על המידה בהשוואה לתרבויות אחרות בזמנם, וגם לא בהשוואה לתרבויות אחרות לאורך שאר ההיסטוריה.

 מלכי האימפריה 

 אדד־ניררי השני – 911–891 לפנה"ס.
 תוכולתי־נינורתה השני – 890–884 לפנה"ס.
 אשורנצירפל השני – 883–859 לפנה"ס.
 שלמנאסר השלישי – 859–824 לפנה"ס.
 שמשי־אדד החמישי – 824–811 לפנה"ס.
 אדד־ניררי השלישי – 811–783 לפנה"ס.
 שלמנאסר הרביעי – 783–773 לפנה"ס.
 אשור־דן השלישי – 773–755 לפנה"ס.
 אשור־ניררי החמישי – 755–745 לפנה"ס.
 תגלת פלאסר השלישי – 745–727 לפנה"ס.
 שלמנאסר החמישי – 727–722 לפנה"ס.

השושלת הסרגונידית:
 סרגון השני – 722–705 לפנה"ס.
 סנחריב – 705–681 לפנה"ס.
 אסרחדון – 681–669 לפנה"ס.
 אשורבניפל – 669–631 לפנה"ס.
 אשור־אתיל־אילני – 631–627 לפנה"ס.
 סין־שום־לישיר – גנרל מורד, שלט במשך שלושה חודשים ב־626 לפנה"ס על בבל.
 סין־שר־אישכון – 627–612 לפנה"ס.
 אשור־אובליט השני – 612–609 לפנה"ס.

 ראו גם 
 אשור
 האימפריה הבבלית החדשה

 לקריאה נוספת 


קישורים חיצוניים



 ביאורים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:האימפריה האשורית החדשה
קטגוריה:מדינות לשעבר במזרח התיכון
קטגוריה:המזרח הקרוב הקדום