לודוויג פון אסטורף

לודוויג גוסטב אדולף פון אסטורף (בגרמנית: Ludwig Gustav Adolf von Estorff; 25 בדצמבר 1859 – 5 באוקטובר 1943) היה קצין צבא גרמני ששירת בעיקר כמפקד שוצטרופה באפריקה; ומאוחר יותר כגנרל בצבא הגרמני הקיסרי במלחמת העולם הראשונה. הוא גם עוטר בעיטור פור לה מריט, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של גרמניה.

 ביוגרפיה 
 ראשית חייו 
לודוויג היה בנם השני של גנרל מיור אגרט לודוויג פון אסטורף (1831–1903) ושל אשתו יוליה ברנהרדין, לבית פון ויצנדורף (1836–1902). Kurt von Priesdorff: Soldatisches Führertum, Band 10, Hanseatische Verlagsanstalt Hamburg, pp. 487–488 בשנת 1878, לאחר שהיה צוער בברלין, הוסמך אסטורף כקצין בצבא הפרוסי כלויטננט ברגימנט הרגלים ה-31 (תורינגיה ה-1) . בשנת 1894, כהאופטמן, הוא עזב את הצבא כדי להצטרף לשוצטרופה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית. שם הוא שירת במרד ויטבוי הראשון. לאחר חמש שנים הוא חזר לזמן קצר לגרמניה, ולאחר מכן חידש את השירות בתחנות שונות ביבשת אפריקה.

 שירות באפריקה 
הוא התפטר ב-1903 אך הצטרף מחדש לשוטרופה בשנה הבאה כדי להילחם במלחמות הררו כמפקד גדוד ורגימנט.Schnee, p. 587 בקרב ווטרברג הוא הוביל טור, ולאחר מכן קיבל פקודה לרדוף אחרי בני ההררו הנמלטים דרך מדבר אומהקה הדל. אסטורף מתח ביקורת רבה על הפיקוד על הגנרל לותר פון טרוטה ועל החלטותיו, הן מסיבות אסטרטגיות והן מסיבות אתיות, שהביאו בכוונה לרצח העם של ההררו והנאמה.  בכל זאת מילא אחר פקודותיו; ובכך יש לו חלק באותו פשע. בתחילת 1907 הוא מונה למפקד השוצטרופה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית. הוא סגר מיד את מחנה הריכוז אי הכרישים האימתני, בניגוד לרצונות הפוליטיים המקומיים, והעביר את אנשי נאמה שנותרו ליבשת. אסטורף נשאר בתפקידו עד שייצא לבסוף לגרמניה ב-1911. יומניו, הדיווחים והתכתובות של אסטורף על תקופתו באפריקה נאספו בסופו של דבר ויפרסמו לאחר מותו.   כעת, כאוברסט בצבא הגרמני הקיסרי, הוא פיקד על רגימנט הרגלים ה-92 (בראונשווייג).

 מלחמת העולם הראשונה 
כשהחלה מלחמת העולם הראשונה גנרל-מיור אסטורף הוביל חטיבה בצרפת ונפצע פעם נוספת כשכדור ניפץ את ברכו.  הוא חזר לתפקיד ב-1915 ומונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-103, והוביל אותה במערכה הסרבית.  ב-1916 פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-42 בחזית המזרחית, תחילה ברומניה ולאחר מכן צפונה יותר. על שירותיו במערכה האחרונה קיבל אסטורף את עיטור Pour le Merite, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של גרמניה. Barrett, p. 101 כשהדיוויזיה שלו הייתה חלק מהארמייה השמינית המפורסמת, הוא הוביל את כוחות הנחיתה במהלך מבצע אלביון, המבצע האמפיבי המוצלח לכיבוש הארכיפלג של מערב אסטוניה. במרץ 1918 קיבל לידיו את הפיקוד על הקורפוס ה-60. Barrett, p. 237 בימיה האחרונים של המלחמה הוא היה ממלא מקום מפקד הארמייה השמינית. 

 לאחר המלחמה 
לאחר סיום המלחמה שימש כמפקד האחרון של הקורפוס הראשון היוקרתי וכמושל הצבאי של קניגסברג לאורך 1919. הוא נשאר ברייכסווהר שצומצם בהרבה ושימש בו-זמנית כמפקד חטיבה, מחוז צבאי ופיקוד כללי. במהלך הפוטש של קאפ הוא הכריז על תמיכתו בממשלת ההפיכה החדשה. כשההפיכה נכשלה וממשלת רפובליקת ויימאר הלגיטימית חזרה, הוא הודח מתפקידו. הוא לא מילא תפקיד נוסף, אבל ב-1939, בגל הקידום להנצחת קרב טננברג, הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.

אסטורף מת באואלצן ב-5 באוקטובר 1943.

 קישורים חיצוניים 

 הערות שוליים 

קטגוריה:גנרלים בצבא הקיסרות הגרמנית
קטגוריה:אנשי צבא גרמנים במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:מעוטרי פור לה מריט
קטגוריה:מפקדי גייסות בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1859
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1943