סאפריה

סאפריה (בערבית: السافرية, נכתב גם ספריא או אל-סאפריה) היה כפר ערבי בנפת יפו. במלחמת העצמאות, במהלך מבצע חמץ, הכפר נכבש על ידי חטיבת אלכסנדרוני ותושביו גורשו או ברחו. במקומו הוקמו: כפר חב"ד והמושבים צפריה, יגל ואחיעזר.

היסטוריה
השם "סאפריה" פירושו בערבית סורית בוקר, או זריחת השמש. הכפר היה מוכר בתקופה הביזנטית והצלבנית בשם שפריאה, והוא מסומן בצורה מקוטעת במפת מידבא. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום בה שכן הכפר וסביבתו נחשפו ממצאים החל מהתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל (האלף ה-5 לפנה"ס). בשטח הכפר נמצאו שרידי כפר נוסף, ח'רבת סבטארה , שננטש בשנת 1641 לערך בעקבות התקפה של בדואים, ואדמותיו סופחו במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל לסאפריה. במרחק קצר אליו היה כפר נוסף, "ט'הר אל-ח'רבה", שנושב החל מן התקופה הביזנטית המאוחרת-האסלאמית הקדומה ועד לתקופה הממלוכית.

האני אל-קינדי, מלומד מוסלמי בן המאה ה-8, נקבר בסאפריה. הח'ליף עומר השני משושלת בית אומיה הציע לו את משרת נציב מחוז פלסטין, אך אל-קינדי סירב.
בתקופה העות'מאנית
משנת 1517 היה הכפר סאפריה חלק מהאימפריה העות'מאנית, ובשנת 1596 נרשם בקדסטר העות'מאני, כחלק מנפת רמלה. על פי הרישום, בכפר התגוררו 53 משפחות, שמנו 292 תושבים, כולם מוסלמים. הם שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, לרבות חיטה, שעורה, גידולי קיץ, שומשום, כרמים, עצי פרי, עיזים וכוורות, וכן מספר הכנסות נוספות. אלה הכניסו 18,800 אקצ'ה לקופת הווקף. סאפריה ושאר כפרי עמק לוד: יאזור, בית דג'ן, סבטארה, כפר עאנה, יהודיה וכפר ג'נס היו מבוססים יחסית בתקופה העות'מאנית, בזכות אדמותיהם המישוריות והפוריות ושאת תוצרתם סיפקו לערים לוד, רמלה ויפו.

בשנת 1838 צוין סאפריה על ידי אדוארד רובינסון כאחד הכפרים שנצפה מראש המסגד הלבן ברמלה. הוא ציין שזהו כפר מוסלמי במחוז לוד.

בשנת 1863 אוזכר הכפר על ידי ויקטור גרן, שמנה בו 450 תושבים, וציין שיש בו מסגד השוכן בצילו של עץ תות עתיק, וסביבו מטעים של טבק ואבטיחים. רשימת הכפרים העות'מאנית משנת 1870 מנתה 29 בתים ואוכלוסייה של 134 נפש. ספירה זו כללה רק גברים. הכפר מופיע גם במפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882.

בשנת 1911 כתב יצחק בן-צבי סקירה על הכפר בשבועון "האחדות", הוא מצא כי הכפר מנוהל היטב על ידי קבוצה של שלושה בתי אב, "חמולות", שבניגוד לכפרים אחרים בסביבה שנאלצו במשך השנים למכור חלק ניכר מאדמותיהם ל"אפנדים" עשירים מחוץ לכפר, הם שומרים על אדמותיהם ומסרבים למכור אותן. הכפר נודע עוד מימי הצלבנים כמרכז לגידול ירקות, יש לו מים בשפע והוא החל לנטוע פרדסים ולפרוס משאבות מים לצרוך השקייתם.

בתקופת המנדט
ההיסטוריון חסן מוחמד עוואד נולד בסאפריה בשנת 1932. הוא כתב ספר על סאפריה, בו הוא מתאר אותה כך: 

במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בסאפריה 1,306 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו 2,040 תושבים ב-489 בתים. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל נמנו 3,070 תושבים שהחזיקו 12,842 דונם של קרקע, מתוכם שימשו 3,539 דונם לגידול פירות הדר ובננות, 3,708 למטעים, 3,032 לגידול דגנים, ו-95 דונם סווג שטחים בנויים. בסקר מצוין גם ש-1,722 דונם מאדמות הכפר שייכים ליהודים, המגדלים בהן פירות הדר.

בסאפריה היו שני בתי ספר יסודיים, אחד לבנים ואחד לבנות. בבית הספר לבנים הייתה ספרייה ובה עשרות ספרים, ושטח חקלאי ששימש להוראת החקלאות. מנהל בית הספר עד 1948 היה פרופסור עבד אל-ג'באר אחמד שהאב מענבתא, בוגר בית הספר החקלאי כדורי. הוא נשאר בכפר עד שנכבש. בכפר פעל מועדון כדורגל שהוקם בשנת 1920. מועדון נוסף הוקם ב-1940 ופעל בכפר עד שנכבש. חברת הרכבת המנדטורית בנתה בכפר תחנת רכבת (לימים תחנת הרכבת כפר חב"ד) על מסילת הרכבת יפו–ירושלים. לפי לוח הזמנים של הרכבת המנדטורית, בקיץ 1944 עצרו בתחנה שתי רכבות נוסעים ביום לכל כיוון.

בשנת 1929 דווח כי תושבי הכפר מחזיקים בשטחים רבים של פרדסים מניבים.

ב-17 בנובמבר 1933 ביקרו בסאפריה הנציב העליון ונציגי משרד המושבות בלווית מוסא אל-עלמי, וקיבלו ממושל מחוז לוד, רוברט אדוארד הרולד קרוסבי, נתונים אודות אוכלוסיית הכפר ופיתוח החקלאות בו. נציג תושבי סאפריה ביקש משלטונות המנדט להפסיק את ההגירה היהודית ולמנוע מכירת קרקעות ליהודים.

בתחילת המרד הערבי הגדול, באפריל 1936, הצטרפו כמה מתושבי הכפר לשביתה הכללית, שהכריזה מפלגת אל-איסתקלאל, ומנעו מתושבים אחרים למכור ירקות לתל אביב ולפועלים מהכפר לצאת לעבוד אצל היהודים.

על פי תוכנית החלוקה מ-29 בנובמבר 1947 הכפר נועד להיות על קו הגבול בין המדינה היהודית והמדינה הערבית.
לאחר 1948
כל 3,560 תושבי הכפר גורשו או ברחו במהלך מבצע חמץ באפריל-מאי 1948. על פי דיווח שהופץ על ידי יונייטד פרס והעיתונות העברית, כוחות צה"ל כבשו את סאפריה ב-20 במאי 1948, כמעט ללא התנגדות, לאחר שמחנה צריפין והכפרים הערבים סבבו נכבשו זמן קצר קודם.

ב-13 בספטמבר 1948 היה סאפריה אחד מ-14 כפרים פלסטינים שבן-גוריון ביקש להרוס, כדי למנוע את חזרתם של תושבי הכפר. על אדמותיו הוקמו כפר חב"ד ביוני 1949 (שנקרא תחילה ספאריה א') ומושב צפריה (שנקרא תחילה ספאריה בא') ובהמשך המושבים אחיעזר,
ותוחלת (שסופח ב-1967 לכפר חב"ד).

בשנת 1992 תוארו שרידי הכפר בספרו של וליד ח'אלדי: "שני בתי הספר, מבני בטון ארוכים עם פתחים וחלונות מלבניים, עדיין קיימים ואף שופצו. מספר בתים, חלקם מבני לבנים ואחרים מבני בטון, נותרו אף הם, נטושים או מאוכלסים במשפחות יהודיות. הם פשוטים מבחינה ארכיטקטונית, בעלי דלתות וחלונות מלבניים ורוב גגותיהם שטוחים. שיחי צבר ומגוון עצים צומחים לאורך דרך הכפר העתיקה, וביישוב פזורים עצי שקמה וברוש."

רוב צאצאיהם של בני הכפר מתגוררים כיום בעמאן. הם נפגשים מעת לעת, ומאוגדים בקבוצת פייסבוק. לדבריהם, צאצאי בני הכפר מונים כיום כ-60,000 איש.

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:קהילות ויישובים ערביים שנחרבו במלחמת העצמאות
קטגוריה:רמלה: גאוגרפיה
קטגוריה:מישור החוף