אדואר לואי

אֶדואָר לוּאי (בצרפתית: Édouard Louis; נולד ב-30 באוקטובר 1992 בשם אֶדי בֶּלִגֶל,  Eddy Bellegueule) הוא סופר צרפתי.

ביוגרפיה
לואי נולד ב-1992 בשם אדי בלגל בעיירה אבוויל וגדל והתחנך ב במחוז סום בחבל ההיסטורי פיקרדיה שבצפון צרפת  (כיום חבל או-דה-פראנס). שנות ילדותו ונעוריו בעיירה יהיו הבסיס לספרו הראשון, רומן אוטוביוגרפי בשם "הסוף של אדי". לואי נולד למשפחה אשר סבלה מעוני וממחסור, לואי מעיד כי הוריו נאלצו להתבסס על סיוע רשויות הרווחה בצרפת על מנת לקיים את המשפחה. אביו עבד כפועל במפעל יצור סמוך לעיירה, עד שהפסיק להתפרנס עקב תאונת עבודה קשה. אימו עבדה לסירוגין כמטפלת לגיל השלישי. סביבה זו, על העוני, האלכוהוליזם, ההומופוביה והגזענות שבה תהיה עיקר עיסוקו בהמשך כסופר.

לואי היה הראשון ממשפחתו שעזב את העיירה לטובת לימודים אקדמאים. הוא בוגר האקול נורמל סופרייר ובית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, שניהם מן הנחשבות בצרפת. בשנת 2013 שינה באופן רשמי את שם משפחתו מבלגל ללואי.
באותה שנה פורסמה האנטולוגיה Pierre Bourdieu" L'insoumission en héritage" אותה ערך לואי, שעסקה בהגותו של הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה.

בשנת 2014 פרסם את ספרו הראשון רומן אוטוביוגרפי בשם "הסוף של אדי". הספר זכה לתשומת לב תקשורתית רבה. לואי זכה לתשבחות רבות הן על כתיבתו הספרותית והן על סיפורו האישי. הספר עורר שיח על היחס למעמד הפועלים בצרפת. הספר היה לרב מכר ותורגם ל20 שפות שונות. לואי זכה בפרס פייר גֶנֶן למאבק בלהטבפוביה ולמען שיוון זכויות על ספרו זה.

בשנת 2014 פרסם מכתב פתוח בעיתון הצרפתי לה מונד, יחד עם הפילוסוף והסוציולוג הצרפתי השמאלי ז'ופרואה דה לגאנרי . בו קראו לבחינה מחדש את היחס והלגיטימציה לאידאולוגיות ימניות קצוניות בשיח הפוליטי בצרפת וכמו כן קראו לאינטלקטואלים לגלות מוערבות בשיח הציבורי.

בשנת 2016 פרסם את סיפרו השני "היסטוריה של אלימות", הספר מספר על אונס וניסיון רצח אותו חווה לואי בערב חג המולד בשנת 2012. הספר עוסק במעגל האלימות המתמשך בחברה האנושית. עליו היה מועמד לואי ברשימה הקצרה בפרס דבלין הבינלאומי לספרות .
בשנת 2017 פורסם בעמוד השער של העיתון ניו יורק טיימס מאמר מאת לואי תחת השם "מדוע אבי מצביע למארין לה פן". המאמר פורסם ערב הבחירות לנשיאות צרפת 2017. עיקר טענתו של לואי במאמר הייתה כי העלייה בשיעור התמיכה במפלגות הלאומניות בקרב השכבות המוחלשות כדוגמת האיחוד הלאומי של מרין לה פן היא תוצאה של שינוי סדרי העדיפויות בשמאל הצרפתי.

בשנת 2018 פרסם את ספרו השלישי "מי הרג את אבי" בו מגולל לואי, בהשראת קורות חייו של אביו, את חייהם של הפועלים בעיירות הפריפריה בצרפת, תוך הבאת סיפורו של אביו שנאלץ לשוב לעבודתו, על אף תאונת עבודה חמורה, וזה כתוצאה מקיצוץ הסיוע והתמיכה של מערכת הרווחה בצרפת.

יצירתו
כתיבתו של לואי מאופיינת בעיסוק נרחב בנושאים חברתיים. הוא כותב על עוני, הדרה ואפליה, מרבה לעסוק בהומופוביה ושנאת זרים. כתיבתו משלבת משלב לשוני גבוה לצד שפת יומיום במשלב הנפוץ בקרב השכבות המוחלשות. לואי מעיד על כתיבתו כי אלימות היא המרחב הספרותי העיקרי בו הוא פועל, כמו סופרים לפניו שהעמידו את השגעון או המלחמה בלב כתיבתם.

בכתיבתו ניכרת השפעתם של סימון דה בובואר, ג'יימס בולדווין, ויליאם פוקנר ופייר בורדיה.

ספריו שראו אור בעברית
•	הסוף של אדי, תרגמה: רמה איילון, עם עובד, 2018.

•	היסטוריה של אלימות, תרגמה: רמה איילון, עם עובד, 2020.

קישורים חיצוניים

קטגוריה:סופרים צרפתים
קטגוריה:סופרים להט"בים צרפתים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1992