ונסן אוריול

ונסן ז'ול אוריול (בצרפתית: Vincent Jules Auriol; 27 באוגוסט 1884 – 1 בינואר 1966) היה פוליטיקאי צרפתי שכיהן כנשיא צרפת בשנים 1947–1954, בימי הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
אוריול היה חבר במפלגה הסוציאליסטית שנקראה למשך תקופה המחלקה הצרפתית של אינטרנציונל הפועלים - SFIO. הוא היה שר האוצר בממשלת החזית העממית בהנהגת לאון בלום, לאחר מכן ב-1937–1938 שר המשפטים בממשלה השלישית והרביעית של קאמי שוטאן.
ב-1938 לזמן קצר כיהן כשר האחראי על תיאום השירות במשרד ראש הממשלה בקבינט השני של לאון בלום.
אחרי המלחמה ב-1946–1947 כיהן אוריול כיושב ראש האספה המכוננת, ואחר כך של האספה הלאומית של צרפת. בהתחלת 1947 הוא נבחר לנשיא הראשון של הרפובליקה הצרפתית הרביעית והיה לראש המדינה הסוציאליסטי הראשון של צרפת. אחרי שבע שנות כהונתו לא הציג שוב את מועמדותו. אוריול היה עורך דין בהכשרתו.

ביוגרפיה
 ראשית חיים והכניסה לפוליטיקה 
אוריול נולד ברוול במחוז גארון עילית שבדרום מערב צרפת, כילדם היחיד של האופה ז'אק אנטואן אוריול (1855–1933) ושל אנז'ליק וירז'יני לבית דוראן (1862–1945).
לאוריול היה קשר משפחתי רחוק למהנדס האנגלי איזמבארד קינגדום ברונל
בגיל עשר בעקבות תאונת אקדח צעצוע נחבל והתעוור בעינו השמאלית. כל שאר חייו נשא עין זכוכית משמאל.
בשנת 1905 הוא קיבל תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת טולוז וכמו כן תואר ראשון בפילוסופיה כאשר היה תלמידו של ז'אן ז'ורס. החל לעבוד כעורך דין בטולוז שם הכיר את מרגריט דילאן, העורכת דין הראשונה שהורשתה להופיע בבית משפט, והיא נשארה איתו בקשר ידידות כל חייו. אוריול סיים בהמשך גם תואר דוקטור במשפטים. בשנים ההן התחיל אוריול את פעילותו הפוליטית במפלגה הסוציאליסטית וב-1908 היה שותף להקמת העיתון "Le Midi Socialiste" ("הדרום הסוציאליסטי") . במקביל, אוריול כיהן כראש איגוד העיתונאים בטולוז.

בשנת 1914 נבחר לבית הנבחרים הצרפתי מטעם המפלגה הסוציאליסטית. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1942. ממאי 1925 ועד ינואר 1947 כיהן גם כן כראש עיריית מורה שבגארון עלית. בדצמבר 1920 נמנה עם חבריו למפלגה שסירבו להצטרף לאינטרנציונל הקומוניסטי ובחרו להישאר סוציאל-דמוקרטים במסגרת המחלקה הצרפתית של אינטרנציונל הפועלים.
ימין|ממוזער|צילום דיוקן מ-1927|180px
אוריול הפך לדובר המוביל של מפלגתו בנושאים כלכליים. הוא עמד בראש ועדת הכספים בלשכת הצירים בשנים 1924–1926. תפקידו הראשון בקבינט היה כשר האוצר תחת לאון בלום. בתקופה זו ירד ערכו של הפרנק הצרפתי ב-30% מול הדולר האמריקאי, מה שהוביל לבריחת הון ומיתון כלכלי. מצב זה הוביל להתפטרותו של בלום מראשות הממשלה. בממשלה שלאחר מכן (1938) ממשלתו השמרנית של אדואר דאלאדיה מהמפלגה הרדיקלית הוקמה ב-10 באפריל 1938 והחזירה את אוריו ללשכת הצירים.

אוריו היה אחד מ-80 הצירים שהצביעו נגד הסמכויות שניתנו לראש הממשלה אנרי פיליפ פטן ב-10 ביולי 1940 שהביאו למשטר וישי הפרו-נאצית. כתוצאה מכך, הוא הוחזק במעצר בית עד שנמלט למחתרת הצרפתית באוקטובר 1942, ונלחם במסגרתה במשך שנה. אוריו ברח ללונדון באוקטובר 1943. הוא ייצג את הסוציאליסטים באספה המייעצת הצרפתית החופשית (שאורגנה על ידי שארל דה גול באלג'יר מאוחר יותר באותה שנה). ביולי 1944 הוא ייצג את צרפת בוועידה המוניטרית והפיננסית של האומות המאוחדות שבארצות הברית.

 לאחר המלחמה 
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה אוריול כיהן כשר המדינה בממשלתו הזמנית של דה גול. בתקופה זו הוא ממנסחי חוקת הרפובליקה הצרפתית הרביעית קצרת-הימים. אוריול הוביל את המשלחת הצרפתית לאומות המאוחדות והיה הנציג הראשון של צרפת במועצת הביטחון של האו"ם ב-1946. הוא שימש כנציג כגארון עילית באספה הלאומית בשנים 1946–1947. האספה הלאומית בחרה בו ב-16 בינואר 1947 לנשיא הראשון של הרפובליקה הרביעית בפער גדול, וקיבל 452 קולות (51.19%) מול 242 (27.41%) שהצביעו למועמד התנועה הרפובליקנית העממית (MRP), אוגוסט דה ריבס.
ממוזער|צילום מ-1946|160px
כנשיא, אוריול ניסה ליישב בין פלגים פוליטיים במדינה ולחזק את יחסי החוץ של צרפת. הוא ספג ביקורת על המצב הכלכלי הרעוע ועל מלחמת הודו-סין הראשונה. סדרת שביתות נערכה ברחבי צרפת בשנת 1947. בעקבות המצב הכלכלי פרצו מהומות בנובמבר של אותה השנה. המפלגה הקומוניסטית, שתמכה בשביתות, סולקה מבית המחוקקים בתחילת דצמבר. השביתות הסתיימו ב-10 בדצמבר, אבל חודשו ב-1948 וב-1953 כתגובה לתוכנית הצנע של ממשלת ז'וזף לנאל.

מלבד המלחמה הבלתי נגמרת בהודו-סין, האימפריה הקולוניאלית של צרפת התפרקה תחת נשיאותו של אוריול. העימותים במרוקו, מדגסקר, אלג'יריה ותוניסיה נעשו תכופים יותר. בשנת 1951 נוסדה החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה, ובשנת 1953 הפילו הצרפתים את מוחמד החמישי, מלך מרוקו לאחר שדרש אוטונומיה רבה יותר. צרפת ניהלה מלחמת דיכוי אכזרית במדגסקר, וכלאה את מנהיג המאבק לעצמאות התוניסאי חביב בורגיבה ב-1952.

כשכהונתו של אוריול כנשיא קרבה לסיומה, הוא בחר שלא התמודד מחדש. ב-16 בינואר 1954 ירש אותו רנה קוטי. באותה העת אוריו טען כי "העבודה הרגה אותי; הם קראו לי לצאת מהמיטה בכל שעות הלילה כדי לקבל התפטרות של ראשי ממשלה" (היו כ-18 ממשלות שונות במהלך שבע שנותיו כנשיא).

לאחר נשיאותו, אוריול כתב מאמרים בנושאים פוליטיים, והפך לחבר במועצה החוקתית של צרפת ב-1958 עם הקמת הרפובליקה החמישית הצרפתית. הוא התפטר מהמפלגה הסוציאליסטית באותה שנה. הוא פעל ללא הצלחה נגד החוקה החדשה במשאל העם הלאומי של 1958. הוא התפטר מתפקידו במועצה החוקתית ב-1960 כמחאה נגד נשיאותו של שארל דה גול. בשנת 1965 אוריול תמך במועמדותו של פרנסואה מיטראן לנשיאות.

ב-1 בינואר 1966 אוריול מת בבית חולים ברובע השביעי של פריזhttp://www.assembleenationale.fr/histoire/biographies/IVRepublique/Auriol-Vincent-Jules-27081884.asp ונקבר בדרום מערב צרפת.

 חיים אישיים 
ב-1 ביוני 1912 אוריו נישא למישל (1896–1979). שש שנים לאחר מכן נולד לבני הזוג בן בשם פול (1918–1992).

קישורים חיצוניים




 הערות שוליים 

קטגוריה:עורכי דין במאה ה-20
קטגוריה:עורכי דין צרפתים
קטגוריה:נשיאי צרפת
קטגוריה:שרי ממשלת צרפת
קטגוריה:שרי האוצר של צרפת
קטגוריה:שרי המשפטים של צרפת
קטגוריה:הנסיכים-שותפים של אנדורה
קטגוריה:יושבי ראש האספה הלאומית (צרפת)
קטגוריה:חברי האספה הלאומית של צרפת
קטגוריה:ראשי עיריות בצרפת
קטגוריה:סוציאל-דמוקרטים
קטגוריה:מעוטרי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:אבירי מסדר הפיל
קטגוריה:מעוטרי מדליית הרזיסטנס
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1884
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1966