הדבקה בקורונה

הדבקה בקורונה היא העברה של מחלת נגיף קורונה 2019 מאדם לאדם. המחלה מועברת בעיקר בדרכי הנשימה כאשר אנשים נושמים לתוכם טיפות וחלקיקים קטנים הנישאים באוויר (שיוצרים ארססים), שהאנשים הנושאים את המחלה נשפו אותם החוצה בעקבות נשימה, דיבור, שיעול, עיטוש, צעקה או שיר. נשאים של המחלה נוטים יותר להדביק במחלה כשהם קרובים פיזית. עם זאת, הטיפות המידבקות יכולות להתפרש על פני מרחקים גדולים יותר, במיוחד בחללים סגורים.

נשאי המחלה מסוגלים להדביק 1–3 ימים לפני הופעת תסמיני המחלה, והם יכולים להפיץ אותה בין אם הם פרה-סימפטומטים או אסימפטומטים. לרוב, שיא העומס הנגיפי בדגימות של דרכי הנשימה העליונות (דרכי האף והפה) מתקיים בסמוך לתחילת ההופעה של התסמינים ויורד בהדרגה לאחר השבוע הראשון של הופעת התסמינים. משך ההפצה הויראלית ותקופת ההדבקה של עד 10 ימים לאחר הופעת התסמינים אצל אנשים עם מחלה קלה עד בינונית, ושל עד 20 יום אצל חולים קשים, כולל אנשים עם מחלות דיכוי חיסוני.

חלקיקים מידבקים נעים מגודל של ארססים הנשארים מוחזקים באוויר לפרקי זמן ארוכים, ועד לטיפות גדולות יותר הנשארות באוויר או נופלות על הקרקע. בנוסף, מחקר על מחלת הקורונה גילה מהו אופן העברתם של נגיפים המועברים בדרכי הנשימה. הטיפות הגדולות ביותר של הנתז הנשימתי אינן מגיעות רחוק, ניתן לשאוף אותן, והן יכולות לנחות על רקמות ריריות על העיניים, האף או הפה ולהדביק דרכן. הארססים בשיא ריכוזם כאשר אנשים קרובים אחד לשני, מה שמוביל להעברה ויראלית קלה יותר, אך העברה באוויר יכולה להתרחש גם במרחקים גדולים יותר, בעיקר במקומות שאינם מאווררים או מאווררים בצורה גרועה. בתנאים אלה חלקיקים קטנים יכולים להישאר מצויים באוויר במשך דקות עד שעות.

מספר האנשים הנדבקים מאדם מדביק אחד משתנה; שהרי רק 10%-20% מהאנשים אחראים להתפשטות המחלה. לעיתים קרובות היא מתפשטת באירועי הדבקה, שבהם ניתן לאתר את מקור הזיהום. לעיתים קרובות במצבים אלה מתרחשים מקרים של התפשטות-על, שבהם אנשים רבים נדבקים על ידי אדם אחד בלבד.

אדם יכול לחלות ב-COVID-19 בעקיפין בנגיעה במשטח או חפץ נגוע לפני נגיעה בפה, באף או בעיניים שלו, אם כי עדויות מראות בצורה חזקה שאופן הדבקה זה אינו החלק המשמעותי מבין הגורמים להדבקות נוספות. אף שהעברת הנגיף דרך העור נחשבת אפשרית, אין עדות ישירה לכך שהנגיף אכן מועבר במגע עור. לא ידוע אם הנגיף מתפשט דרך צואה, שתן, חלב אם, מזון, מי שפכים , מי שתייה או מבעלי חיים נשאים (אם כי ידוע כי בעלי חיים מסוימים יכולים להידבק בנגיף מבני אדם). לעיתים רחוקות מאוד המחלה מועברת מאם לתינוק במהלך ההיריון.

 תקופת ההדבקה 
לאחר שאנשים נדבקו במחלת COVID-19, הם מסוגלים להעביר את המחלה לאנשים אחרים בין יום אחד לשלושה ימים לפני שהם מפתחים תסמינים, תופעה הידועה כהדבקה פרה-סימפטומטית. איתור מגעים משמש כדי למצוא וליצור קשר עם אנשים שהיו במגע עם אדם נגוע 48 עד 72 שעות לפני שיפתחו תסמינים, או לפני מועד היבדקותם אם הם אסימפטומטיים.

אנשים הכי מידבקים כשהם חווים תסמינים - גם אם קלים או לא ספציפיים - שכן העומס הנגיפי בשיאו בשלב זה.

בהתבסס על עדויות עדכניות, אדם בוגר עם מחלת COVID-19 קלה עד בינונית נשאר מידבק (כלומר, מפיץ החוצה חלקיקים עם SARS-CoV-2 בעלי יכולת שכפול) עד עשרה ימים לאחר תחילת ההתפתחות של התסמינים. מבוגרים שלקו במחלה קשה עד קריטית, או עם דיכוי חיסוני חמור, עלולים להישאר מידבקים (כלומר, להפיץ חלקיקי SARS-CoV-2 בעלי יכולת שכפול) עד 20 יום לאחר תחילת מועד ההופעה של התסמינים.

 הדבקה אסימפטומטית 
אנשים שהם אסימפטומטים מסוגלים להעביר את הנגיף. סקירה שיטתית בדצמבר 2020 העריכה שכ-17% מההדבקות ב-COVID-19 היו אסימפטומטיות (ברווח סמך של 95%, 14% עד 20%; הסקירה מצאה כי "הסיכון להעברה ממקרים אסימפטומטיים נראה נמוך יותר מזה של מקרים סימפטומטיים, אבל ישנה אי ודאות ניכרת עד כמה"). נדבקים אסימפטומטיים ב-COVID-19 יכולים להיות בעלי אותו עומס ויראלי כמו במקרים סימפטומטיים ופרה-סימפטומטיים, ומסוגלים להעביר את הנגיף הלאה. ואולם, התגלה כי תקופת ההדבקה של מקרים אסימפטומטיים קצרה יותר עם פינוי ודעיכה מהירים יותר של העומס הנגיפי.

האפשרות להדביק בהיעדר תסמינים או לפניהם, ולא רק אחרי הופעתם, היא הסיבה העיקרית לקושי האדיר לשלוט בהתפשטות המחלה או לעצור אותה.

 דרך ההעברה העיקרית: נישאות באוויר/אירוסולים 

אופן ההעברה העיקרי של נגיף SARS-CoV-2 הוא חשיפה לטיפות נשימתיות זעירות (חלקיקי נוזל קטנים) הנושאות את הנגיף (כלומר העברה באוויר דרך אירוסולים). התפשטותן חלה כאשר החלקיקים נפלטים מהפה או מהאף של אדם מדביק כשהוא נושם, משתעל, מתעטש, מדבר, צועק או שר. נשימה אנושית יוצרת עמוד אוויר בצורת חרוט; באדם מדביק, הנשימה מפיצה את הטיפות כשעל פניהן שוכנים הנגיפים. לכן הריכוז הגבוה ביותר של טיפות המכילות נגיפים יהיה ישירות מול אדם נגוע, מה שמצביע על כך שהסיכון להעברה הוא הגדול ביותר בטווח של 1–2 מטרים ממקור ההפצה. אך בנוסף הנשימה מכילה טיפות רבות שגודלן קטן מ-100 מיקרומטר, ואלה יכולות להישאר תלויות באוויר לפחות כמה דקות ולנוע ברחבי החדר. יש עדויות לכך ש-SARS-CoV-2 שורד באירוסולים למשך כמה שעות. ישנן עדויות חזקות לאירועי העברה בחדר (על פני מרחקים גדולים ממטר או שניים) הקשורים לשהייה בתוך הבית, במיוחד בחללים מאווררים באופן גרוע, אם כי גם זרמי אוויר פנימיים המונעים בעזרת מערכות מיזוג אוויר יכולות להניע את החלקיקים המידבקים ולתרום בכך להתפשטותם. זה הוביל להצהרה שההעברה מתרחשת הכי בקלות במקומות צפופים, בקרבה פיזית ובחללים סגורים.

אופן ההעברה הזה מתרחש באמצעות אדם נשא הנושף את הנגיף, ונישא לאחר מכן באוויר לאדם אחר בקרבת מקום, או מעבר לחדר, שלאחר מכן נושם את הנגיף פנימה. ניסיונות להפחית את ההדבקה מהאוויר מתערבים באחד או יותר מהשלבים הללו. מסכות פה-אף יכולות להפחית את הפצת הנגיף בידי האדם המדביק (שעלול לא לדעת שהוא נדבק), כמו גם את נשימת הנגיף פנימה על ידי אדם חשוף להדבקה (susceptible). ריחוק חברתי שומר אנשים אחד מהשני. כדי למנוע הצטברות נגיפים באוויר בחדר אשר שוהה בו אדם מדביק, אוורור יכול להעביר אוויר עמוס בנגיפים החוצה (שם הוא יתפזר וידולל) ולהחליף אוויר נקי מבחוץ. לחלופין, האוויר יכול לעבור סינון כדי להסיר את החלקיקים המכילים נגיפים. שילוב של מיגונים (הגנה מפני פליטת טיפות גדולות) וסינון אוויר, סילוק אירוסולים, ("אסטרטגיית מגן וכיור") יעילים במיוחד בהפחתת העברה של חלקיקים נשימתיים מידבקים בחללים סגורים.

היות שאינטימיות פיזית ומין כרוכים במגע קרוב, רשויות בריאות הציבור עודדו אנשים לא מחוסנים ואנשים עם COVID-19 להימנע מלהתנשק, לעסוק במין מזדמן או בפעילויות אחרות.

הסיכון להדבקה מטיפות ומאירוסולים בכל גודל נמוך יותר בחללים סגורים עם אוורור טוב. הסיכון להדבקה באוויר הפתוח נמוך.

אירועי הדבקה המוניים מתרחשים במקומות צפופים, מקומות עבודה, בתי ספר, כנסים, מקומות ספורט, מעונות, בתי כלא, מרכזי קניות וספינות, וכן במסעדות, רכבי נוסעים, מבני דת ומקהלות, ובתי חולים ומסגרות בריאות אחרות. אירוע הדבקה באימון מקהלה במחוז סקגיט, וושינגטון, הביא לכך ש-32 עד 52 מתוך 61 המשתתפים נדבקו.

הדמיה של העברה באוויר (מודל וולס-רילי ) הוכנה כדי לעזור להבין מדוע חללים לא מאווררים או צפופים מגבירים את הסיכון להדבקה, ועם ממצאים הנתמכים בניתוח אווירודינמי של העברת טיפות בחדרי אשפוז ממוזגים. העברה באוויר מתרחשת גם במערכת הבריאות; התגלה פיזור למרחקים ארוכים של חלקיקי נגיף במערכות אוורור של בית חולים.

כמה מדענים מתחו ביקורת על רשויות בריאות הציבור בשנת 2020 על כך שהן איטיות מכדי לזהות העברה באוויר של ארססים עם קורונה, ולעדכן את הנחיות בריאות הציבור שלהן בהתאם. עד אמצע 2020, חלק מרשויות בריאות הציבור עדכנו את ההנחיות שלהן בהתאם לחשיבות של הדבקה דרך האוויר.

 הליכים רפואיים המייצרים אירוסולים 
קיים חשש שכמה הליכים רפואיים שנועדו להשפיע על הפה והריאות עלולים גם ליצור ארססים, מה שעלול להפיץ שם מחלות המועברות באוויר. חלק מההליכים הרפואיים הוגדרו כהליכים מייצרי אירוסולים (AGP), אך הם הוגדרו כך מבלי למדוד את האירוסולים שההליכים הללו מייצרים. האירוסולים שנוצרו על ידי חלק מאותם הליכים נמדדו ונמצא ריכוז נמוך יותר מהאירוסולים המיוצרים בנשימה. פחות נגיפים (רק RNA ויראלי) נמצאו באוויר ליד יחידת טיפול נמרץ עם חולי COVID-19 מאשר ליד חדרים עם חולי COVID-19 שאינם בטיפול נמרץ. מטופלים בטיפול נמרץ נוטים יותר להיות נתונים לאוורור מכני, הנחשב AGP. זה מצביע על כך שבבתי חולים, אזורים ליד טיפול נמרץ עשויים למעשה להוות פחות סיכון להדבקה באמצעות אירוסולים. זה הוביל לקריאות לשקול מחדש את ה-AGP. ארגון הבריאות העולמי ממליץ על שימוש במסנני הנשמה מסננים כגון מסכה בתקן N95 או FFP2 בסביבה בה מבוצעים הליכים המוגדרים AGP, ואילו ארגון CDC האמריקאי והמרכז האירופי למניעת ובקרת מחלות ממליצים על אמצעי בקרה אלה בכל אותם המצבים כשהם נוגעים לטיפול בחולי COVID-19 (מלבד בזמן משבר של מחסור).

 דרכי הדבקה נדירות יותר 
 העברה בין משטחים 
טקסט=A silver-colored door handle on a white door|ממוזער|משטחים שלעיתים קרובות נוגעים בהם, כמו ידיות לדלת, עלולים להעביר את COVID-19, אם כי זו לא נחשבת לדרך העיקרית להתפשטות הנגיף.
אדם יכול ללקות ב-COVID-19 על ידי נגיעה במשטח או בחפץ שעליו מצוי הנגיף, ולאחר מכן נגיעה בפה, באף או בעיניים שלו, אולם אין זה אופן ההעברה העיקרי והסיכון להדבקה ממשטחים נגועים נמוך. נכון ליולי 2020, "אין דיווחים ספציפיים שהדגימו באופן ישיר העברה בין משטחים" אם כי "אנשים שבאים במגע עם משטחים שעלולים להיות נגועים באים לעיתים קרובות במגע קרוב גם עם האדם המדביק, מה שקשה על האפשרות להבחין בין הדבקה טיפתית להעברה בין משטחים."

לכל מגע עם משטח נגוע ב-SARS-CoV-2 יש סיכוי של פחות מ-1 ל-10,000 לגרום להדבקה. מחקרים שונים על הישרדות הנגיף במשטחים לא מצאו נגיפים ברי-קיימא הניתנים לזיהוי על פני משטחים נקבוביים בתוך דקות עד שעות, אלא מצאו נגיפים ברי-קיימא על משטחים שאינם נקבוביים לאורך ימים עד שבועות. עם זאת, התנאים המבוקרים במחקרים אינם משקפים את התנאים בעולם האמיתי, שהם פחות מטיבים עם הנגיף. אוורור ושינויים בתנאי הסביבה יכולים למחות את הנגיף. לדוגמה, טמפרטורה, לחות וקרינה אולטרה סגולה (אור שמש) כולם מנטרלים את הנגיפים ומפחיתים את הסיכון להדבקה ממשטחים. הסיכון להעברה בין משטחים נמוך גם כי הנגיף אינו עובר ביעילות מהמשטח לידיים, ולאחר מכן מהידיים אל הריריות (פה, אף ועין).

הכמות הראשונית של הנגיף על פני השטח (כלומר, הריכוז של הנגיף בטיפות הנשימתיות) משפיעה גם כן על הסיכון להעברה ממשטחים. שטיפת ידיים וניקוי משטחים שגרתיים מונעים העברת במגע עקיף דרך משטחים. ניתן למנוע בקלות העברה ממשטחים עם שימוש בחומרי ניקוי ביתיים רגילים או חיטוי. כאשר מתחשבים בנתוני הישרדות הנגיף על פני השטח, וגורמים המשפיעים על ההדבקה בו בעולם האמיתי "הסיכון להדבקה ממשטחים לאחר שאדם עם COVID-19 שהה בחלל סגור הוא מינורי לאחר 3 ימים (72 שעות), ללא קשר למועד ניקויו האחרון."

 וקטורים של בעלי חיים 
אף על פי שמקורו של נגיף ה-SARS-CoV-2 ככל הנראה בעטלפים, המגפה ממשיכה להתקיים באמצעות התפשטות מאדם לאדם, והסיכון להתפשטות COVID-19 מבעלי חיים לאדם נמוך. הדבקות של COVID-19 בחיות לא אנושיות כללו חיות מחמד (כגון חתולי בית, כלבים וחמוסים), בעלי חיים בשבי בגני חיות ומקלטים לבעלי חיים (למשל מיני חתולים גדולים, לוטרות ופרימטים לא אנושיים); חורפנים בחוות חורפנים במספר מדינות; ואייל פרדי לבן-זנב במדינות רבות בארצות הברית. רוב ההדבקות של בעלי חיים קרו לאחר שהחיות היו במגע עם אדם מודבק בCOVID-19, כמו הבעלים או המטפל. מחקר ניסיוני במסגרות בתנאי מעבדה הראה שגם סוגים אחרים של יונקים (למשל שרקנים, ארנבות, אוגרים, חזירים, מקוק ובבונים) עלולים להידבק. לעומת זאת, נראה כי תרנגולות וברווזים אינם נדבקים או מתפשטים בנגיף. אין ראיות לכך שהנגיף הגורם ל-COVID-19 יכול להתפשט לבני אדם מהעור, מהפרווה או מהשיער של חיות מחמד. המרכז לבקרת מחלות וזיהומים בארצות הברית ממליץ לבעלי חיות מחמד להגביל את האינטראקציות של חיית המחמד שלהם עם אנשים לא מחוסנים מחוץ למשק הבית שלהם; ממליץ לבעלי חיות המחמד לא לשים כיסוי פנים עליהן, מכיוון שזה עלול להזיק להן; וקובע כי אין לחטא חיות מחמד במוצרי ניקוי שאינם מאושרים לשימוש בבעלי חיים. אם חיית מחמד חולה במחלה COVID-19, ה-CDC האמריקאי ממליץ לבעלים "ללכת לפי אמצעי זהירות מומלצים דומים לשל טיפול באדם מודבק בבית."

אנשים החולים ב-COVID-19 צריכים להימנע ממגע עם חיות מחמד ובעלי חיים אחרים, מאותו טעם שאנשים החולים ב-COVID-19 צריכים להימנע ממגע עם אנשים.

 אופני הדבקה שאין לגביהם עדות להעברת COVID-19 
 מאם לתינוק 
אין הוכחה להעברה תוך רחמית של COVID-19 מנשים בהיריון לעוברים שלהן. אולם, משרד הבריאות וה-CDC מתריעים מפני הדבקה בקורונה בזמן היריון, מחשש ללידה מוקדמת ופגיעה בבריאות האישה (עם או בלי קשר להיריון). מחקרים לא מצאו שום וירוס בר קיימא בחלב אם. לא סביר שחלב אם יפיץ את נגיף ה-SARS-CoV-2 לתינוקות. בשים לב ליתרונות ההנקה, ארגון הבריאות העולמי ומשרד הבריאות ממליצים כי יש לעודד אמהות עם חשד ל-COVID-19 להתחיל או להמשיך להניק, תוך נקיטת אמצעי מניעה ובקרה נאותים.

יצוין גם כי מחקרים מצאו נוגדנים ספציפיים לנגיף בחלב אם הן של נשים שהתחסנו קודם, והן של נשים שנדבקו בו לפני כן.

 אוכל ומים 
אין ראיות המצביעות על כך שטיפול במזון או צריכתו קשורים להעברה של COVID-19. ישנה לנגיף SARS-CoV-2 שרידות גרועה על משטחים; פחות מ-1 מכל 10,000 מגעים עם משטחים נגועים, כולל משטחים שאינם קשורים למזון, מובילים להדבקה. מסיבה זו, הסיכון להתפשטות ממוצרי מזון או אריזות נמוך מאוד. רשויות בריאות הציבור ממליצות לאנשים להקפיד על היגיינה נאותה ולשטוף ידיים במים וסבון לפני הכנה וצריכה של מזון.

הנגיף המחולל את COVID-19 לא זוהה במי שתייה. טיפול במים קונבנציונלי (סינון וחיטוי) משבית או מסיר את הנגיף. RNA של נגיף הקורונה נמצא בשפכים לא מטופלים, אך אין עדות להעברה של COVID-19 בעקבות חשיפה לשפכים לא מטופלים או למערכות ביוב. אין גם ראיות לכך שהדבקה ב-COVID-19 לבני אדם עלולה לקרות דרך המים של בריכות שחייה, של אמבטיות חמות או של ספא.

 אופני הדבקה אחרים 
בעוד ש-SARS-CoV-2 RNA זוהה בשתן ובצואה של חלק מהאנשים הנגועים ב-COVID-19, אין עדות להעברת COVID-19 דרך צואה או שתן. COVID-19 אינה מחלה הנישאת בחרקים; גם אין ראיות כי יתושים מהווים וקטור עבור המחלה. COVID-19 אינה מועברת במגע מיני; בעוד שהנגיף נמצא בזרע של אנשים הסובלים מ-COVID-19, אין ראיות לכך שהנגיף מתפשט דרך זרע או נוזל נרתיק.

 צורות ודפוסי התפשטות אחרים 
אנשים רבים אינם מדביקים בנגיף SARS-CoV-2, אך חלקם מדביקים אנשים רבים, וקצב ההדבקה הטרוגני למדי. אירועים של הפצת על נגרמים ממיעוט זה של אנשים מודבקים, בדרך כלל במקומות בסיכון גבוה כולל מסעדות, מועדוני לילה, מוסדות דת, והם בדרך כלל מתרחשים בחללים סגורים. ההתפשטויות קורות לעיתים קרובות בצרורות, בהם ניתן לקשר את המקרים למקרה אפס או למיקום גאוגרפי. בדרך כלל זה קורה בחללים סגורים, שם קבוצות של אנשים שוהות באוורור לקוי למשכי זמן ארוכים. הנגיף מועבר בארססים בייחוד בחללים סגורים צפופים ומצומצמים אלה, אשר יעילים במיוחד בהעברתו, כגון מסעדות, מועדוני לילה או מקהלות. מקום חשוב נוסף להעברה הוא אנשים החולקים את אותו משק בית.

COVID-19 מידבקת יותר משפעת, אבל פחות מחצבת. ההערכות של מספר האנשים שנדבקו על ידי אדם אחד עם COVID-19 — מספר ההתרבות הבסיסי (R 0) השתנו עם הזמן. בנובמבר 2020, סקירה שיטתית העריכה את R 0 של הזן המקורי מווהאן בכ-2.87. ערך הR 0 של זן הדלתא, שהפך לזן הדומיננטי של COVID-19 ב-2021, גבוה משמעותי. בין חמישה מחקרים שקוטלגו באוקטובר 2021, ההערכה הממוצעת של R 0 שלו הייתה 5.08.

 השפעת החיסון 
חיסון פייזר-ביונטק, חיסון מודרנה ו-Janssen COVID-19 מספקים הגנה יעילה נגד COVID-19, כולל מפני מחלות קשות, אשפוז ומוות, ו"מספר הולך וגדל של ראיות מצביע על כך שחיסוני COVID-19 גם מפחיתים זיהום והעברה אסימפטומטיים" כאשר שרשראות ההעברה נקטעות על ידי חיסונים. בעוד שאנשים מחוסנים במלואם עדיין יכולים להידבק ועלולים להעביר את הנגיף לאחרים (במיוחד באזורים של העברה קהילתית נרחבת), הם עושים זאת בשיעור נמוך בהרבה מאנשים לא מחוסנים. הגורם העיקרי להמשך התפשטות COVID-19 הוא העברה בין אנשים לא מחוסנים.

מצב זה השתנה כאשר הופיע זן האומיקרון, שאומנם לא פגע ביעילות החיסונים במניעת תחלואה קשה, אך כן הפחית בהגנה מפני הדבקה.

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:מגפת הקורונה