אולגה ספסיבצבה

אולגה אלכסנדרה ספסיבצבה (ברוסית: Ольга Алекса́ндровна Спеси́вцева; 18 ביולי 1895 – 16 בספטמבר 1991) הייתה בלרינה סובייטית שקריירת הבמה שלה נמשכה מעל ל-20 שנה, בין 1913 ל-1939.

היא הייתה אחת הפרימה בלרינות הטובות ביותר במאה העשרים. הייתה לה טכניקה קלאסית מצוינת, סגנון ללא רבב, ורוחניות נופית הנחשבים להתגלמות הבלרינה הרומנטית.

 ביוגרפיה 
אולגה ספיסבטסבה נולדה ברוסטוב על הדון, והייתה בתם של זמר אופרה ואשתו. לאחר מות אביה, היא נשלחה לבית יתומים עם קשרים תיאטרליים בסנקט פטרבורג. היא החלה ללמוד באקדמיית הבלט האימפריאלי של סנקט פטרבורג בשנת 1906, שם הייתה סטודנטית של קלבדיה קוליצ'בסקיה ומאוחר יותר של יבגניה סוקולובה ואגריפינה ואגאנובה. לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 1913, הצטרפה ללהקת תיאטרון מריאינסקי, שם קודמה לסולנית בשנת 1916.

כרקדנית רומנטית מעולה עם טכניקה מושלמת, המתאימה לתפקידים כמו ז'יזל ואודט/אודיל באגם הברבורים, הפכה במהרה לאחת הרקדניות הנערצות בחברה הרוסית. בשנת 1916, הזמין אותה סרגיי דיאגילב לסיבוב הופעות עם הבלט רוס בארצות הברית, שם רקדה עם ואצלב ניז'ינסקי ברוח הוורד,
בסילפידות, וב"פה דה דה של הציפור הכחולה" מן היפהפייה הנרדמת. בשנת 1918 חזרה למריאינסקי, ששמו שונה מתיאטרון האופרה והבלט של פטרוגרד לאחר המהפכה הרוסית של 1917. היא קודמה לדרגת בלרינה. בשלב זה כמעט לא הייתה ידועה במערב. היא המשיכה להופיע עם בלט רוס מחוץ לברית המועצות, ורקדה את "אורורה" ב"היפהפייה הנרדמת" המפורסם של דיאגילב בלונדון בשנת 1921, ובתיאטרון קולון שבבואנוס איירס בשנת 1923.

בעזרת בעלה לשעבר בוריס קפלון, בעל תפקיד בולשביקי וחובב אמנויות, עזבה את רוסיה בפעם האחרונה בשנת 1924. היא נענתה להזמנה לרקוד כ"אטואל" (פרימה בלרינה) בבלט האופרה של פריז, ונשארה בעיר עד 1932. במהלך תקופה זו, היא שמרה על מערכת היחסים שלה עם בלט רוס. בשנת 1932 הופיעה שוב כאורחת היסטורית בלונדון, ורקדה את ז'יזל בבלט המלכותי עם אנטון דולין. משנת 1932 עד 1937 יצאה לסיבוב הופעות עם מספר להקות ברחבי העולם, וביצעה תפקידים הן מהרפרטואר הקלאסי והן מהבלט העכשווי של כוריאוגרפים כמו מיכאיל פוקין וברוניסלבה ניז'ינסקה. בעת שרקדה בחו"ל, היא נקראה לעיתים קרובות בשם מקוצר, אולגה ספסיבה.

ספסיבצבה חוותה תקופות של דיכאון קליני כבר בשנת 1934, כאשר היא הראתה סימנים של אי יציבות ופראנויה בסידני ונזקקה לאשפוז. בשנת 1937 היא עזבה את הבמה עקב התמוטטות עצבים. היא לימדה מעט, ואז חזרה לזמן קצר להופיע, וביצעה את הופעת הפרידה שלה בתיאטרון קולון בשנת 1939. באותה שנה היא עברה לארצות הברית, שם לימדה ושימשה כיועצת לקרן תיאטרון הבלט בניו יורק. עם פטירתו של מיטיבה, איש העסקים לאונרד בראון, היא סבלה מהתמוטטות עצבים נוספת בשנת 1943, ושוב אושפזה. בשנותיה האחרונות חיתה בבית מחסה למהגרים רוסים.

ה-BBC הפיקה תוכנית קצרה על חייה בשנת 1964, ושנתיים לאחר מכן כתב עליה אנטון דולין ספר. שתי היצירות נקראות "הבלרינה הנרדמת". כותבי מחול מומחים תיארו אותה כ"בלרינה הרוסייה הגדולה ביותר בתקופה זו", ו"הבלרינה הקלאסית הגדולה מכולן". בשנת 1998, הכוריאוגרף הרוסי בוריס אייפמן הפך אותה לגיבורת הגרסה שלו לבלט ז'יזל האדומה.

 קישורים חיצוניים 

 הנפילה הטרגית של אולגה ספסיבצבה: מבלרינה גדולה לטיפול בהלם חשמלי
 התמונה של אולגה ספסיבצבה


קטגוריה:פרימה בלרינות
קטגוריה:רקדניות בלט
קטגוריה:רקדניות רוסיות
קטגוריה:רקדני בלט סובייטים
קטגוריה:רקדנים רוסים
קטגוריה:ילידות 1895
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1895
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1991
קטגוריה:נפטרות ב-1991