מקלארן

מקלארן רייסינג לימיטד (באנגלית: McLaren Racing Limited) היא קבוצת מרוצים בריטית. הקבוצה ידועה בעיקר בשל פעילותה באליפות הפורמולה 1. היא הקבוצה השנייה, אחרי קבוצת פרארי, הן מבחינת ותק והן מבחינת הישגים. במהלך השנים ניצחה הקבוצה 201 מרוצים, זכתה בשנים עשר תוארי אליפות הנהגים ותשעה תוארי אליפות היצרנים. בנוסף משתתפת הקבוצה במגוון תחרויות וקטגוריות שונות.

הקבוצה נוסדה בידי נהג המרוצים הניו זילנדי ברוס מקלארן בשנת 1963. הניצחון הראשון הושג בגרנד פרי בלגיה בעונת 1968, אך ההצלחה הגדולה הראשונה הייתה באליפות קנדה-אמריקה צ'אלנג' קאפ (Can-Am), בהם שלטה הקבוצה בין השנים 1967 עד 1971. ההצלחה בארצות הברית נמשכה עם ניצחונות במרוץ אינדיאנפוליס 500 שהושגו על ידי מארק דונהיו בשנת 1972 וג'וני רותפורד בשנים 1974 ו-1976.

לאחר מותו של מקלארן בעת נסיעת מבחן בשנת 1970 עברה הקבוצה לידיו של טדי מאייר, שהוביל את הקבוצה לזכייה ראשונה באליפות היצרנים בעונת 1974 ולזכיות באליפות הנהגים של אמרסון פיטיפלדי וג'יימס האנט בשנים 1974 ו-1976, בהתאמה. ב-1974 החל שיתוף פעולה, שנמשך לאורך שנים, עם מותג הסיגריות מרלבורו.

ב-1981, מקלארן התמזגה עם קבוצת Project Four Racing של רון דניס. דניס מונה למנהל הקבוצה, וזמן קצר לאחר מכן ארגן רכישה מרבית מניות הקבוצה כדי לקבל שליטה מלאה. בזמן זה החל העידן העידן המצליח ביותר של הקבוצה; עם מנועי פורשה והונדה, ניקי לאודה, אלן פרוסט ואיירטון סנה זכתה מקלארן בשבע אליפויות נהגים ושש אליפויות יצרנים. השילוב של פרוסט וסנה היה דומיננטי במיוחד - ביחד הם ניצחו בכל המרוצים פרט לאחד בעונת 1988, אך מאוחר יותר היריבות ביניהם החריפה ופרוסט עזב לפרארי.

באמצע שנות ה-90, הונדה פרשה מאליפות הפורמולה 1, סנה עברה לויליאמס, והקבוצה עברה שלוש עונות ללא ניצחון. עם מנועי מרצדס-בנץ, חסות של מותג הסיגריות ווסט ואדריאן ניואי כמתכנן המכונית, הגיעו אליפויות נוספות ב-1998 וב-1999 יחד עם מיקה הקינן כנהג. בתחילת שנות ה-2000 הקבוצה הייתה במאבקים על התואר, כשלואיס המילטון לקח את התואר בעונת 2008. בשנת 2024 זכתה הקבוצה באליפות היצרנים אחרי הפסקה של 26 שנים. שנה לאחר מכן זכתבה הקבוצה בפעם השנייה ברציפות.

 היסטוריה 
ברוס מקלארן התחרה עבור קבוצת המרוצים קופר הבריטית באליפות הפורמולה 1. הוא ניצח בשלושה מרוצים ובשנת 1960 סיים במקום השני. מקלארן רצה להתחרות בסדרת מרוצי טזמן האוסטרלית. בעלי הקבוצה, צ'ארלס קופר, התעקש להשתמש במנועי פורמולה 1 בנפח 1.5 ליטר, במקום במנועי 2.5 ליטר שהיו מקובלים באליפות. בעקבות כך החליט מקלארן להקים קבוצה שתייצר עבורו ועבור טימי מאייר, חברו, מכונית שתהיה מבוססת על דגם הקופר, אך עם מנוע בהתאמה אישית.

מקלארן הקים את קבוצת "ברוס מקלארן מוטור רייסינג" (Bruce McLaren Motor Racing) בשנת 1963 וזכה באליפות בשנת 1964, אך מאייר נהרג במהלך האימון המקדים למרוץ סיום העונה. לאחר התאונה טדי מאייר, אחיו של טימי, נכנס לשותפות עסקית עם מקלארן רכש את מרבית מניות הקבוצה. בשנתיים הראשונות היו משרדי הקבוצה בפלתהאם. בשנת 1965 עברה הקבוצה לקולנברוק, שם ישבה עד לשנת 1981. הקבוצה החזיקה ברישיון מרוצים בריטי, אך לא צבעה את מכוניותיה בצבע הירוק, שהיה הצבע המקובל באותן שנים.

במהלך תקופה זו, מקלארן נהג עבור קבוצתו במרוצי מכוניות ספורט בבריטניה ובצפון אמריקה וכן נכנס לסדרת מרוצי טזמן בשנת 1965 יחד עם פיל היל, אך לא זכה בה. הוא המשיך להתחרות בפורמולה 1 עבור קופר, אך בשנת 1966 החל להתחרות עבור קבוצתו.

 פורמולה 1 
 שנים ראשונות: 1966–1967 
ממוזער|שמאל|מקלארן M2B - המכונית הראשונה של הקבוצה
ברוס מקלארן ערך את הופעת הבכורה באליפות בגרנד פרי מונקו של עונת 1966. מבין הקבוצות המתחרות באליפות רק קבוצת פרארי ותיקה יותר. המרוץ הראשון הסתיים לאחר תשע הקפות עקב דליפת שמן. המכונית מדגם M2B שתוכננה על ידי רובין הרד. במהלך העונה נעשה שימוש במנוע 3.0 ליטר מתוצרת פורד ומנוע בנפח זהה מתוצרת סרניסימה. אף על פי שהקבוצה השיגה את נקודת הבכורה בגרנד פרי בריטניה המנועים היו לא תחרותיים וסבלו מבעיית אמינות. לקראת העונה הבאה החליט מקלארן לרכוש מנועי V12 מתוצרת בריטיש רייסינג מוטורס (BRM). בשל עיכובים בבניית המנוע נאלץ לפתוח את העונה עם מנוע V8 בנפח 2.1 ליטר מתוצרת החברה. רק לקראת סוף אוגוסט הגיעו המנועים הגדולים, אך גם הם לא תרמו להצלחת הקבוצה.

 מנועי פורד–קוסוורת': 1968–1982 
ממוזער|שמאל|מקלארן M7A - המכונית בה הושג הניצחון הראשון של קבוצה. בתמונה ברוס מקלארן נוהג במסלול הנורבורגרינג
אחרי שהתחרה עם מכונית אחת בשנתיים הראשונות, בשנת 1968 הצטרפה לקבוצה מכונית שנייה בה נהג דני האלם, שהתחרה עבור מקלארן במרוצי ה-Can-Am. באותה שנה החלה הקבוצה לעשות שימוש במנועי DFV (מנוע ארבע שסתומים כפול), שישמש את הקבוצה עד לשנת 1983. מקלארן ניצח את מרוץ האלופים במסלול ברנס האץ' ואת הגביע הבין-לאומי במסלול סילברסטון, שניהם מרוצים שלא נכללו בסבב האליפות של הפורמולה 1. ביוני אותה שינה ניצח את גרנד פרי בלגיה, הניצחון הראשון של הקבוצה באליפות. בהמשך העונה השיג האלם ניצחונות בגרנד פרי איטליה וקנדה, שהביאו את הקבוצה למקום השני באליפות היצרנים. עם מנוע משופר מקלארן הגיע 3 פעמים לפודיום בעונת 1969. הניצחון היחיד של הקבוצה הגיע במרוץ סיום העונה במקסיקו.

עונת 1970 נפתחה עם מקום שני למקלארן ולהאלם בשני המרוצים הראשונים. בחודש יוני מקלארן מצא את מותו בתאונה שאירעה במהלך נסיעת מבחן שערך לדגם ה-M8D שיודעה למרוצי Can-Am. לאחר מותו של מקלארן טדי מאייר לקח שליטה על הקבוצה. האלם המשיך להתחרות יחד עם דן גורני ופיטר גת'ין. גורני ניצח את שני המרוצים הראשונים של עונת ה-Can-Am, אך עזב אחרי המרוץ השלישי וגת'ין תפס את מקומו עד לסיום העונה. עונת 1971 נפתחה בצורה מבטיחה כשהאלם הוביל לאורך מרבית גרנד פרי דרום אפריקה, עד שנאלץ לפרוש בשל בעיה במרכב. בסופו של דבר האלם, גת'ין, שעזב באמצע העונה לקבוצת BRM, וג'קי אוליבר סיימו את העונה ללא ניצחון. עונת 1972 הביאה עימה שיפור ניכר - האלם ניצח בדרום אפריקה ויחד עם פיטר רבסון הקבוצה צברה עשרה פודיומים נוספים ודורגה שלישית באליפות היצרנים. במרוץ סיום העונה נתנה הקבוצה את המכונית השלישית לג'ודי שכטר, שערך את הבכורה באליפות. המקום השלישי נשמר גם בעונה הבאה כשרבסון ניצח בגרנד פרי בריטניה ובקנדה, שני הניצחונות היחידים בקריירה שלו.

אמרסון פיטיפלדי, שזכה באליפות עם קבוצת לוטוס בעונת 1972, הצטרף לקבוצה שנתיים לאחר מכן. האלם, בעונתו האחרונה באליפות, ניצח את מרוץ פתיחת העונה בארגנטינה. פיטפלדי השיג 3 ניצחונות והבטיח זכייה ראשונה לקבוצה הן באליפות הנהגים והן באליפות היצרנים. פיטיפלדי לא הצליח להגן על התואר בעונת 1975 וסיים שני אחרי ניקי לאודה. יוכן מאס, שהחליף את האלם, השיג את הניצחון הראשון והיחיד בקריירה בגרנד פרי ספרד.

בסוף העונה פיטיפלדי עזב כדי להצטרף לקבוצת פיטיפלדי/קופרסוקאר של אחיו. הנהגים המובילים כבר חתומים בקבוצות אחרות, ולכן מאייר פנה לג'יימס האנט, נהג שתואר כבעל "מוניטין מפוקפק". בעונת 1976, לאודה שוב היה דומיננטי; באמצע העונה, הוא הוביל את האליפות עם 56 נקודות בעוד שהאנט צבר רק 26 למרות ניצחונות בספרד ובצרפת. בגרנד פרי הגרמני לאודה היה מעורב בתאונה קשה וכמעט נהרג. הוא החמיץ את שני המרוצים הבאים. האנט ניצל את ההיעדרות וניצח בארבעה מרוצים נוספים, דבר שהוביל לצמצום הפער עד כדי שלוש נקודות לקראת מרוץ הסיום ביפן. גשם כבד גרם ללאודה לפרוש מחשש לבטיחותו. האנט סיים שלישי וזכה באליפות. מקלארן, לעומת זאת, הפסידה את אליפות היצרנים לפרארי.

מכונית המקלארן M23, ששימשה את הקבוצה בארבע העונות הקודמות הוחלפה במהלך עונת 1977 במקלארן M26. האנט ניצח עם המכונית החדשה בשלושה מרוצים, אך התקשה להתחרות בדומיננטיות של לאודה וקבוצת פרארי. בסיום העונה דורג חמישי באליפות הנהגים והקבוצה דורגה במקום השלישי בקרב היצרנים. בעונה הבאה חוותה הקבוצה התדרדרות מהירה, כשדורגה רק במקום השמיני באליפות היצרנים. האנט, שדורג במקום ה-13, עזב בסיום הקבוצה ובמקומו הוחתם רוני פטרסון. לאחר מותו של פטרסון בגרנד פרי איטליה הוחתם בקבוצה ג'ון ווטסון. ה-M28 תוארה על ידי מאייר כ"אסון" וכ"די שטנית" ווטסון הגדיר אותה כ"מכונית הכי גרועה שנהגתי בה". החלפתה במהלך העונה ב-M29 לא שינתה את המצב. פטריק תאמבי סיים את העונה ללא נקודות ווטסון צבר 15 נקודות. מקלארן דורגה במקום השביעי ביצרנים.

אלן פרוסט החליף את תאמבי לקראת פתיחת העשור החדש, אך יחד עם ווטסון התקשה לצבור נקודות לאורך העונה. בעקבות התוצאות החלשות הפעילה הנהלת "פיליפ מוריס", נותנת החסות הראשית של הקבוצה, לחצים על מאייר להתאחד יחד עם קבוצת הפורמולה 2 "Project Four" של רון דניס. ג'ון ברנרד, המעצב של הקבוצה של דניס, עיצב שלדה למכונית של הקבוצה שהייתה עשויה מסיבי פחמן במקום סגסוגת האלומיניום המסורתית - המצאה ששינתה את פני האליפות. ה-MP4, שבהמשך נקראה P4/1 החזירה את מקלארן לפודיום עם ניצחון בגרנד פרי בריטניה ועוד שלושה פודיומים נוספים במהלך העונה. זמן קצר לאחר המיזוג, מקלארן עברה מקולנברוק למפעל חדש בווקינג, ודניס ומאייר חלקו בתחילה את תפקיד מנהל הקבוצה. בשנת 1982, מאייר עזב, והבעלים החדשים רכשו את מניותיו ואת המניות של טיילר אלכסנדר.

 מנועי טאג-פורשה והונדה: 1983–1992 
ממוזער|שמאל|איירטון סנה נוהג ב-MP4/4 עימה זכה באליפות הראשונה שלו ב־1988 לאחר קרב צמוד עם אלן פרוסט
בתחילת שנות ה-80, קבוצות כמו רנו, פרארי וברבהאם השתמשו במנועי טורבו בנפח 1.5 ליטר לבמקום המנועים בנפח 3.0 ליטר שהיו סטנדרטיים מאז 1966. לאחר שראה ב-1982 את הצורך במנוע טורבו משלהם, שכנע דניס את חברת Techniques d'Avant Garde) TAG), שהייתה ספונסרית של קבוצת ויליאמס, לממן מנועי טורבו תחת מיתוג של פורשה ובעיצוב של ברנרד. מייסד TAG, מנסור אוג'ה, הפך מאוחר יותר לבעל מניות במקלארן. בינתיים, הם המשיכו עונה נוספת עם מנועי קוסוורת' עם ניקי לאודה, שהצטרף לקבוצה לצידו של ווטסון. כל אחד ממהנהגים זכה בשני מרוצים ובשלב מסוים של העונה מקלארן הייתה שנייה באליפות היצרנים. כחלק מסכסוך עם FISA, הם החרימו את הגרנד פרי סן מרינו. את עונת 1983 פתחה הקבוצה עם דגם ה-MP4/1C, שעשה שימוש במנועי קוסוורת'. לקראת סיום העונה הוחלפה המכונית ב-MP4/1E, בעלת מנועי הטורבו של TAG.

פרוסט, שפוטר מרנו, חזר לקבוצה לקראת עונת 1984, לצידו של לאודה. השניים ניצחו ב-12 מתוך 16 מרוצים בעונה והקבוצה זכתה באליפות היצרנים בפער של יותר מפי 2.5 נקודות יותר מפרארי, שסיימה שנייה. לאודה זכה באליפות היצרנים, בפער של חצי נקודה מפרוסט - הפער הקטן ביותר בתולדות האליפות. שנה לאחר מכן זכתה הקבוצה באליפות יצרנים נוספת, כשהפעם פרוסט זכה באליפות הנהגים. הדומיננטיות עברה לויליאמס בעונת 1986, אך העובדה ששני הנהגים של הקבוצה נאבקו אחד בשני, איפשרה לפרוסט לזכות באליפות הנהגים בפעם השנייה ברציפות.

ברנרד עזב את הקבוצה לפרארי בתחילת שנת 1987 והוחלף על ידי סטיב ניקולאס. דגם ה-MP4/3 שעיצב התקשה להתחרות עם הרכבים של ויליאמס שעשו שימוש במנועי הונדה. שנה לאחר מכן הונדה עברו לספק מנועים למקלארן. פרוסט שכנע את דניס להחתים את איירטון סנה. הקבוצה הייתה דומיננטית לאורך העונה וניצחה את כל המרוצים, למעט אחד. היחסים בין סנה לפרוסט התעררו לאחר שבגרנד פרי פורטוגל דחק הברזילאי את חברו לקבוצה לעבר הקיר. פרוסט צבר יותר נקודות במהלך העונה, אך בשל שיטת הניקוד שהתחשה רק ב-11 התוצאות הטובות ביותר, אליפות הנהגים הוענקה לסנה.

מנועי הטורבו נאסרו לשימוש בעונת 1989 ובמקומם ייצרה הונדה מנועי V10 בנפח 3.5 ליטר. הונדה שוב זכתה בתואר הכפול, אך מערכת היחסים בין הנהגים המשיכה להידרדר. פרוסט, שחש שסנה מקבל תמיכה מצד הונדה ודניס, הודיע כבר במהלך העונה כי בסיומה יעבור להתחרות בפרארי, בעוד גרהרד ברגר עשה את הדרך ההפוכה.

המאבק על התואר בין סנה לפרוסט שוב הוכרע ביפן. סנה, שהוביל את האליפות, התנגש בפרוסט בפנייה הראשונה, הכריח את שניהם לפרוש וזכה באליפות הנהגים. מקלארן זכתה באליפות היצרנים. סנה ומקלארן חזרו על ההישג גם בעונת 1991. רצף הזכיות הרצופות נקטע על ידי ויליאמס ב-1992.

מנועי פורד, למבורגיני ופיג'ו: 1993–1994
הונדה החליטה לפרוש מהאליפות בסיום עונת 1992 ומקלארן נאלצה למצוא ספק מנועים חדש. אחרי שעסקה עם רנו ירדה מהפרק בחרה הקבוצה לרכוש מנועים מפורד. סנה ניצח חמישה מרוצים, כולל ניצחון בגרנד פרי מונקו, שהיה השישי שלו במסלול, אך הפסיד את תואר האליפות לפרוסט. מייקל אנדרטי, שותפו לקבוצה, הצליח לצבור רק 7 נקודות, לפני שהוחלף על ידי נהג המבחן של הקבוצה, מיקה הקינן, בשלושת המרוצים האחרונים של העונה. ויליאמס זכתה באליפות היצרנים ובסיום העונה סנה עזב את מקלארן והצטרף לקבוצה.

מקלארן בחנה מנועים מתוצרת למבורגיני לקראת עונת 1994 כחלק משיתוף פעולה עם קרייזלר, שהייתה הבעלים של המותג האיטלקי. לבסוף בחרה הקבוצה לרכוש מנועים מתוצרת פיג'ו. הקינן ומרטין ברנדל הגיעו שמונה פעמים לפודיום, אך לא הצליחו לנצח מרוץ לאורך העונה. פיג'ו החליטה לפרוש מהאליפות אחרי עונה אחת ומקלארן שוב נאלצה למצוא ספק מנועים חדש.

מנועי מרצדס כמפעל: 1995–2009
ממוזער|שמאל|מיקה הקינן בגרנד פרי קנדה (1999)
ממוזער|שמאל|לואיס המילטון בגרנד פרי אוסטרליה, מרוץ הפתיחה של עונת 2008. בסיום העונה זכה המילטון בתואר האליפות
לאחר הפרידה מפיג'ו חתמה מקלארן הסכם לשיתוף פעולה עם מרצדס, שהצטרפה לאליפות כיצרנית המנועים של קבוצת סאובר שנה קודם לכן. השותפות כללה השותפות כללה מנועים בהתאמה אישית של מרצדס-בנץ שנבנו, הורכבו וכוונו על ידי חברת"אילמור הנדסה" (Ilmor Engineering) בבריקסוורת', אנגליה, רכבי קבוצה רשמיים של מרצדס-בנץ, תמיכה כספית, וצוות שלמרצדס-בנץ ואילמור שעבד עם הצוותים של מקלארן בווקינג.

נייג'ל מנסל, שהצטרף לקבוצה במקומו של ברנדל, החמיץ את שני המרוצים הראשונים משום שמידות ה-MP4/10 לא התאימו לממדי גופו. מאוכזב מהביצועים של המכונית הוא החליט לפרוש אחרי שני מרוצים והוחלף בידי מארק בלנדל. דייוויד קולטהרד נהג לצידו של הקינן בעונת 1996, עונה שלישית ברציפות ללא ניצחון לקבוצה. הרצף נשבר במרוץ הפתיחה של עונת 1997 עם ניצחון של קולטהרד. עד לסיום העונה השיג כל אחד מהנהגים ניצחון נוסף. לפני תחילת העונה, פיליפ מוריס יצרנית המוצג "מרלבורו", שהייתה הספונסר הראשי של הקבוצה מאז שנת 1974, הפסיקה את שיתוף הפעולה עם הקבוצה ועברה לתת חסות לפרארי. במקום זאת החלה הקבוצה בשיתוף פעולה עם מותג הסיגריות "West". בעקבות זאת השתנתה צביעת המכוניות מצבעי אדום-לבן לכסף, אפור, לבון ואדום, צבעים שליוו את הקבוצה במשך עשרים העונות הבאות. שינוי משמעותי נוסף היה הצטרפותו לקבוצה של אדריאן ניואי שעזב את ויליאמס.

המכונית, בעיצובו של ניואי הושפעה משינוי התקנות המשמעותי שנעשה לקראת עונת 1998, הייתה שוב תחרותית ואיפשרה למקלארן להיחלם על התואר עם חמש ניצחונות בששת המרוצים הראשונים של העונה. מיכאל שומאכר ופרארי הצליחו למשוך את המאבק עד לשלבים הסופיים של העונה, אבל שני ניצחנות של הקינן במרוצים האחרונים של העונה הקנו לו את תואר אליפות הנהגים ולקבוצה את אליפות היצרנים. הקינן זכה בתואר האישי גם בעונה הבאה, אך רצף של טעויות אנוש ובעיות מכניות איפשרו לפרארי לזכות בתואר הקבוצתי.

הקרב הצמוד עם פרארי נמשך גם בעונת 2000 בו ניצחה הקבוצה בשבעה מרוצים, אך בסופו של דבר שומאכר ופרארי זכו בתארים.
קולטהרד גבר על הקינן בעונת 2001, ובסיומה הפיני פרש מהאליפות והוחלף בידי קימי רייקונן.

עונת 2003 החלה בצורה מבטיחה עם ניצחון לקולטהרד ולרייקונן בשני המרוצים הראשונים בעונה. מכונית ה-MP4-18 שתוכננה לאותה שנה סבלה מבעיות במבחני ריסוק ואמינות והקבוצה נאלצה להמשיך להשתמש ב-MP4-17, המכונית של העונה הקודמת. למרות זאת רייקונן צבר נקודות באופן עקבי והתמודד על האליפות עד למרוץ האחרון, בו הפסיד את התואר לשומאכר בפער של 2 נקודות. ה-MP4-19 שפתחה את עונת 2004 הוגדרה על ידי ניואי כ"גרסה פגומה" של המכונית הקודמת והוחלפה במהלך העונה ב-MP4-19B. למרות החלפת הדגם הקבוצה הצליחה לנצח רק מרוץ אחד, גרנד פרי בלגיה, ודורגה במקום החמישי באליפות היצרנים, הדירוג הנמוך של הקבוצה מאז 1983.

קולטהרד עזב לרד בול בשנת 2005 והוחלף על ידי חואן פאבלו מונטויה. העונה הייתה אחת הטובות של מקלארן מזה מספר שנים כשמונטויה ורייקונן מנצחים ביחד בעשרה מרוצים. עם זאת, הן חוסר ההצלחה של הקבוצה להבין מדוע המכונית לא הצליחה לחמם את צמיגיה כראוי בשלבים המוקדמים של העונה והן חוסר האמינות הכללי של ה-MP4-20 עלו לה במספר ניצחונות במרוצים כאשר רייקונן הוביל או היה במאבק לניצחון, מה שאפשר לרנו ולפרננדו אלונסו לנצל את ההזדמנות ולזכות בשני התארים.

פרארי ורנו נאבקו ביניהן על האליפות בעונת 2006 והשאירו את מקלארן ללא ניצחון בעונה, לראשונה זה עשור. מונטויה נפרד מהקבוצה אחרי גרנד פרי ארצות הברית ועבר להתחרות בנאסקאר. פדרו זה לה רוסה, נהג המבחן של הקבוצה, מילא את מקומו בשמונת המרוצים שנותרו. בסיום העונה עזב רייקונן לטובת פרארי.

אלונסו, אחרי שתי זכיות רצופות באליפות, הצטרף לקבוצה לקראת עונת 2007. לצידו הצטרף הרוקי לואיס המילטון. הקבוצה הייתה תחרותית וכל אחד משני הנהגים ניצח ארבע פעמים. לצד ההצלחה החלו להיווצר מתחים בין הנהגים. בגרנד פרי הונגריה אלונסו עיכב את המילטון במהלך מקצה הדירוג והקבוצה נענשה בכך שנשללו ממנה הנקודות לאליפות היצרנים באותו המרוץ. בהמשך נפתחה חקירה של הפדרציה הבין-לאומית לרכב נגד הקבוצה בחשד להחזקת שרטוטים טכניים של קבוצת פרארי. בתחילה הכיחשה מקלארן את חלקה בפרשה, שזכתה לשם "ספייגייט", וטענה שמדובר במהנדס "סורר" אחד. למרות הטענות הקבוצה נמצאה אשמה, הודחה מאליפות היצרנים באותה שנה ונקנסה ב-100 מיליון דולר. הנהגים, שלא היו חלק בפרשה, הורשו להמשיך להתחרות. המילטון הוביל את האליפות לקראת המרוץ האחרון בברזיל, אך רייקונן ניצח במרוץ וזכה בתואר האליפות בפער של נקודה אחת לפני צמד הנהגים של מקלארן. אלונסו עזב את הקבוצה בסיום העונה ובמקומו הוחתם הייקי קובלינן.

גם שנה לאחר מכן המילטון הגיע למרוץ האחרון בעונה כמוביל באליפות בפער של 7 נקודות מפליפה מאסה מפרארי. מאסה ניצח את המרוץ,אך המילטון הצליח לבצע עקיפה בפנייה האחרונה של ההקפה האחרונה, עלה למקום החמישי וזכה באליפות הנהגים. קובלינן דורג רק שביעי באליפות, דבר שאיפשר לפרארי לזכות בתואר באליפות היצרנים. אחרי הזכייה באליפות פרש רון דניס מתפקידו כמנהל הקבוצה והעביר את האחריות למרטין ויטמארש.

מנועי מרצדס כספק: 2010–2014
מרצדס רכשה את קבוצת בראון והחליטה להפוך אותה לקבוצת מרצדס החל מעונת 2010. מרצדס המשיכה לספק מנועים למקלארן במסגרת יחסי ספק-לקוח ולא כקבוצת מפעל. מרצדס, שהחיזקה 40% מהמניות במקלארן, מכרה את חלקה, אך המשיך לספק מנועים בחינם עד לשנת 2012. ג'נסון באטן, שזכה באליפות בעונה הקודמת, הוחתם במקומו של קובלינן. באטן ניצח בשני מרוצים, המילטון בשלושה, אך האליפות הלכה לסבסטיאן פטל ולקבוצת רד בול. מקלארן סיימה שנייה באליפות אחרי רד בול גם בעונת 2011 ושלישית בעונת 2012.

המליטון עזב את הקבוצה והצטרף למרצדס בעונת 2013 ובמקומו הצטרף סרחיו פרס. הסכם שיתוף הפעולה החינמי עם מרצדס התסיים והקבוצה נאלצה לרכוש מנועים בעלות של 8 מיליון ליש"ט. המכונית של מקלארן התקשתה להיאבק בקבוצות המובילות. לראשונה מאז עונת 1980 הקבוצה סיימה עונה שלמה ללא פודיום.

רון דניס חזר לקבוצה כמנכ"ל בשנת 2014. קווין מגנוסן החליף את פרס. מגנוסן סיים במקום השני ובאטן שלישי במרוץ פתיחת העונה. בדיעבד, היה זה הפודיום היחידי של הקבוצה במהך העונה, בסיומה דורגה במקום החמישי.

בחזרה להונדה: 2015–2017
לקראת עונת 2015 מקלארן חזרה לשתף עם הונדה. לפי ההסכם הונדה לא הייתה רק ספק מנועים. צוות של החברה עבד עם הצוות של מקלארן בווקינג, תוך קבלת תמיכה מלאה מהמפעל של הונדה ביפן, כולל כלי רכב רשמיים של הקבוצה ומנועים בחינם. פרננדו אלונסו הצטרף לקבוצה לצידו של באטן. מגנוסן עבר לשמש כנהג מבחן בקבוצה. בעיות אמינות ומנועים חלשים, בהשוואה למתחרות, פגעו בפתיחת העונה. התוצאות החלו להשתפר - באטן צבר נקודות ראשונות בגרנד פרי מונקו, המרוץ השישי של העונה. אלונסו צבר את הנקודות הראשונות שלו שלושה מרוצים לאחר מכן בגרנד פרי בריטניה. במהלך העונה צברה הקבוצה רק 27 נקודות ודורגה במקום התשיעי.

אלונסו ובאטן נשארו עם הקבוצה גם בעונה הבאה, שהייתה טובה מקודמתה. העונה התחילה עם תאונה גדולה באוסטרליה שגרמה לאלונסו לשבר בצלעות. כתוצאה מהפיצעה הוא החמיץ את המרוץ הבא והוחלף בידי סטופל ונדורן, שסיים עשירי וצבר את הנקודות הראשונות של הקבוצה בעונה. בגרנד פרי מונקו סיימה הקבוצה במקומות חמש ותשע, ההישג הטוב בעונה. תוצאה דומה נקבעה גם בארצות הברית. בסיום העונה, בה דורגה הקבוצה במקום השישי, הודיע באטן על פרישה. ונדורן, הנהג המשלים של הקבוצה, הוחתם במקומו.

בעונת 2017 ראתה הקבוצה ירידה נוספת ובסיומה דורגה במקום התשיעי. בחודש פברואר אותה שנה צירפה הקבוצה את לנדו נוריס לתוכנית פיתוח הנהגים שלה.

מנועי רנו: 2018–2020
ממוזער|שמאל|קרלוס סאינס במכונית ה-MCL34 במבחני קדם העונה לקראת עונת 2019
במהלך גרנד פרי סינגפור הודיעה מקלארן על הפסקת שיתוף הפעולה עם הונדה וחתימת חוזה לשלוש שנים לאספקת מנועים עם רנו החל מעונת 2018. העונה נפתחה בצורה טובה עם צבירת נקודות בכל חמשת המרוצים הראשונים, אך בהמשך העונה צברה הקבוצה רק 22 נקודות נוספות.

בחודש אוגוסט אלונסו הכריז כי יעזוב את הקבוצה עם תום חוזהו בסיום העונה. כחודש לאחר מכן הודיעה הקבוצה שגם ונדורן לא ימשיך בעונה הבאה. קרלוס סאינס ולנדו נוריס הוחתמו במקומם. סאינס סיים בברזיל רביעי, אחרי לואיס המילטון. עונש שניתן לאחר המרוץ לנהג של קבוצת מרצדס העלה את סאינס לפודיום. פודיום ראשון לקבוצה מאז פתיחת עונת 2014. בתום העונה דורגה הקבוצה במקום הרביעי, ההישג הטוב אחרי חמש עונות.

עונת 2020 התקיימה בצל מגפת הקורונה. נוריס השיג פודיום ראשון בקריירה בגרנד פרי אוסטריה. סאינס השיג את הפודיום השני של הקבוצה בגרנד פרי איטליה.

 חזרה למנועי מרצדס: 2021–הווה
ממוזער|שמאל|לנדו נוריס נוהג במקלארן MCL38, המכונית שזכתה באליפות היצרנים בעונת 2024
לאחר סיום החוזה עם רנו שבה מקלארן לשתף פעולה ולרכוש מנועים מקבוצת מרצדס. דניאל ריקארדו הצטרף לקבוצה במקומו של סאינס, שעזב לקבוצת פרארי. בתשעת המרוצים הראשונים של העונה הגיעה הקבוצה שלוש פעמים לפודיום. בגרנד פרי איטליה השיג ריקארדו את הניצחון הראשון שלו מאז אמצע עונת 2018 ואת הניצחון הראשון לקבוצה לאחר עשור. נוריס סיים במקום השני. נוריס השיג את הפול פוזישן בגרנד פרי רוסיה, אך בשל שינויים במזג האוויר במהלך המרוץ סיים רק במקום השביעי. החלשות בחלק האחרון של העונה הוריד את הקבוצה למקום הרביעי, אחרי פרארי, בסיום העונה.

ריקיארדו נשאר לצידו של נוריס גם בעונת 2022. הוא אובחן חיובי לקורונה לפני תחילת מבחני קדם ההעונה בבחריין, דבר שאילץ את נוריס לבצע את כל ימי המבחן בעצמו. ריקארדו התקשה מאוד לאורך העונה, דבר שהעלה שמועות לגבי כוונת הקבוצה להחליפו. ביולי ריקארדו פרסם הצהרה בחשבון האינסטגרם שלו בה הכריז על כוונתו להתחרות עם הקבוצה גם בעונה הבאה, בהתאם לחוזהו. חודש לאחר מכן הכריזו מקלארן וריקארדו על החלטה משותפת לסיום החוזה בסיום העונה. אוסקר פיאסטרי הוכרז כמחליפו של ריקיארדו, החלפה שאושרה לבסוף לאחר מאבק משפטי מול קבוצת אלפין.

לציון 60 שנים להקמת הקבוצה נקראה המכונית של עונת 2023 בשם MCL60. פתיחת העונה הייתה חלשה - הקבוצה צברה רק 17 נקודות בשמונת המרוצים הראשונים ודורגה במקום השישי באליפות היצרנים. שדרוגים שהביאה הקבוצה למרוצים באוסטריה ובבריטניה הביאו לשיפור מיידי. נוריס סיים במקום הרביעי והשני, בהתאמה ועלה לפודיום גם במרוץ הבא, שהתקיים בהונגריה. פיאסטרי הגיע לראשונה לפודיום כשסיים במקום השלישי בגרנד פרי יפן והשלים פודיום כפול לקבוצה כשנוריס מסיים מקום אחד לפניו.. פודיום כפול הושג גם במרוץ הבא בקטר, כשהפעם פיאסטרי מקדים את נוריס במקום אחד ובנוסף השיג ניצחון במרוץ הספרינט. במהלך המרוץ קבע צוות המכונאים של הקבוצה שיא חדש כשהחליף את כל ארבעת הצמיגים בעצירה בזמן של 1.80 שניות. נוריס סיים את העונה במקום החמישי ופיאסטרי במקום השישי והקבוצה דורגה במקום הרביעי. לקראת סיום העונה האריכה הקבוצה את שיתוף הפעולה עם מרצדס עד לשנת 2030.

ה-MCL38 המשיכה במגמת השיפור גם בפתיחת עונת 2024 והייתה המכונית השלישית במהירותה אחרי המכוניות של רד בול ופרארי. הקבוצה הביאה עדכון למכונית לקראת גרנד פרי מיאמי, המרוץ השישי בעונה. במרוץ הצליח נוריס לעקוף את מקס ורסטאפן והשיג את הניצחון הראשון שלו בקריירה. פיאסטרי השיג את הניצחון הראשון שלו בהונגריה. שדרוג נוסף שהגיע לאחר פגרת הקיץ הפך את המכונית לדומיננטית ביותר על המסלול כשנוריס ניצח את ורסטאפן בגרנד פרי הולנד בפער של 27 שניות. ניצחון של פיאסטרי בגרנד פרי אזרבייג'ן העלה את הקבוצה למקום הראשון בטבלת היצרנים. נוריס ניצח את מרוץ סיום העונה והבטיח זכייה באליפות היצרנים לראשונה מאז עונת 1998.

מקלארן MCL39 שמרה ואף הגדילה את הדומיננטיות של הקבוצה בעונת 2025. עד לגרנד פרי סינגפור, המרוץ ה-18 בעונה, ניצחה הקבוצה ב-12 מרוצים, כאשר פיאסטרי מנצח שבע פעמים ונוריס חמש, והבטיחה זכייה שנייה רצופה באליפות היצרנים. נוריס הוסיף עוד שני ניצחונות עד לסיום העונה ועלה לראש טבלת הנהגים על חשבונו של פיאסטרי. התאוששות של ורסטאפן במרוצים האחרונים השאירה את הקרב פתוח עד לסיום המרוץ האחרון. נוריס סיים שלישי וזכה באליפות הנהגים בפער של 2 נקודות.

קטגוריות נוספות
אקסטרים אי
ביוני 2021 הכריזה מקלארן על הצטרפות לאליפות האקסטרים אי החל מעונת 2022. טאנר פאוסט ואמה גילמור, נהגת המפעל הראשונה של מקלארן, היו צמד הנהגים בעונת הבכורה. הקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי. פאוסט וגילמור נשארו עם הקבוצה גם בעונה הבאה, אותה סיימו במקום השמיני. לקראת עונת 2024 הוחלפו צמד הנהגים במטיאס איקסטרם וכריסטינה גוטיירס.

פורמולה אי
זאק בראון הכריז לראשונה על כוונת מקלארן להצטרף לאליפות הפורמולה אי בדצמבר 2020. חודש לאחר מכן הגיעה הקבוצה להסכמה עם הנהלת האליפות על הצטרפות בעונת 2022/2023. במאי 2022 הודיעה הקבוצה על רכישת קבוצת מרצדס EQ שיצאה מהאליפות בסיום אותה עונה והצטרפות לאליפות תחת השם "נאום מקלארן פורמולה אי" (NEOM McLaren Formula E). רנה ראסט וג'ק יוז הוחתמו כצמד הנהגים בעונת הבכורה של הקבוצה.

יוז סיים במקום החמישי במרוץ הבכורה שהתקיים במקסיקו. במרוץ השלישי שהתקיים בערב הסעודית סיים ראסט במקום השלישי, הפודיום הרשון של הקבוצה באליפות. בסיום עונת הבכורה דורגה הקבוצה במקום השמיני באליפות היצרנים. יוז המשיך עם הקבוצה לעונה נוספת, בעוד ראסט הוחלף בידי סאם בירד. ניצחון של בירד בברזיל, המרוץ הרביעי בעונה, היה הניצחון הראשון של הקבוצה. במהלך העונה נפצע בירד בידו והוחלף בידי טיילור ברנרד, נהג הפיתוח של הקבוצה. ברנדרד התחרה במונקו ובברלין. בסיום העונה הוחתם במקומו של יוז שעזב לקבוצת מזארטי.

באפריל 2025 הודיעה מקלארן על יציאה מהאליפות בסיום עונת 2024/2025 בשל כוונת הקבוצה להתמקד בהשתתפותה באליפות העולם במרוצי סיבולת. בסיום העונה השלישית והאחרונה דורגה הקבוצה במקום השישי באליפות היצרנים. ברנרד, שהגיע במהלך העונה חמש פעמים לפודיום, דורג רביעי באליפות הנהגים.

מרוצי סיבולת
ביוני 2024 הודיע זאק בראון כי מקלארן צפויה להצטרף לקטגוריית ההייפרקלאס (LMDh) החל משנת 2027. כשנה לאחר מכן הודיע הקבוצה רשמית על כוונתה להצטרף לאליפות העולם במרוצי סיבולת החל מעונת 2027. מקלארן תשתף פעולה יחד עם קבוצת יונייטד אוטוספורטס, שבבעלות בראון.

קישורים חיצוניים


הערות שוליים

קטגוריה:קבוצות פורמולה 1