דעיכה אמריקאית

דעיכה אמריקאית היא תאוריה הסבורה שכוחה של ארצות הברית של אמריקה הולך ופוחת מבחינה גאופוליטית, צבאית, פיננסית, כלכלית, חברתית ותרבותית. בקרב תומכיה ישנו ויכוח על היקף הירידה, והאם היא יחסית או מוחלטת. המאמינים בכך שאמריקה נמצאת בדעיכה מכונים "דיקלייניסטים" (מהמילה האנגלית decline, דעיכה).

סין, המאתגרת את ארצות הברית על דומיננטיות עולמית, מהווה נושא מרכזי בוויכוח על הדעיכה האמריקאית. ארצות הברית כבר איננה מעצמת העל היחידה הבלתי מעורערת ששולטת בכל תחום בכל אזור בעולם (כמו שהייתה החל מהתפרקות ברית המועצות). על פי מדד Asia Power 2020, גם בתוך אסיה, ארצות הברית עדיין מובילה על סין ביכולת הצבאית, בהשפעה התרבותית, בחוסן ובהגנה, אך נופלת מאחורי סין בארבעה פרמטרים: משאבים כלכליים, משאבים עתידיים, יחסים כלכליים ודיפלומטיים, והשפעה.

את הדעיכה האמריקאית מאפיינים יתרונות צבאיים מתכווצים, הוצאות גירעונות, צניחה בהשפעה הגאופוליטית ושינוי בתנאים המוסריים, החברתיים וההתנהגותיים. יש חוקרים שאומרים שתפיסת הירידה, או הדיקלייניזם, היא זה מכבר חלק מהתרבות האמריקאית. בסקר שנערך ב-2021 בקרב 1,019 אמריקאים, 79% מהנסקרים אמרו שאמריקה "מתפרקת". יחד עם זאת, שיעור דומה מהנשאלים בסקר ציינו כי הם "גאים להיות אמריקאים".

 הערכה 
לפי הפעיל הפוליטי האמריקאי נועם חומסקי, דעיכתה של אמריקה החלה זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה,עם " אובדן סין " ואחריו מלחמות הודו. עד 1970, חלקה של ארצות הברית בעושר העולמי ירד לכ-25%, שעדיין היה גדול אך ירד בחדות. חומסקי דוחה את "הרטוריקה המדהימה של מספר שנות הניצחון בשנות ה-90" כ"בעיקר אשליה עצמית". עם זאת, חומסקי טען ב-2011 שהכוח לא יעבור לסין והודו, מכיוון שמדובר במדינות עניות עם בעיות פנימיות קשות, ולא יהיה מתחרה לכוח ההגמוני העולמי בעתיד הנראה לעין.

לפי Jeet Heer, ההגמוניה האמריקאית תמיד נתמכה על ידי שלושה עמודי תווך: "כוח כלכלי, כוח צבאי, והכוח הרך של הדומיננטיות התרבותית". לפי הדיפלומט האמריקני אריק ס. אדלמן, הדקליניסטים, או אלה שמאמינים שאמריקה בדעיכה, טעו בעבר "באופן עקבי". עם זאת, מדען המדינה האמריקאי אהרון פרידברג הזהיר שעצם העובדה שהדקליניסטים טעו בעבר, לא אומר שהם יהיו שגויים בתחזיותיהם העתידיות, ושחלק מהטיעונים של הדקליניסטים ראויים להילקח ברצינות.

מדען המדינה מתיו קרוניג טוען כי וושינגטון "פעלה על פי אותה תוכנית גאופוליטית בסיסית בת שלושה שלבים מאז 1945.ראשית,ארצות הברית בנתה את המערכת הבינלאומית הנוכחית, מבוססת הכללים... שנית, היא קיבלה את פניה למועדון כל מדינה ששיחקה לפי הכללים, אפילו יריבים לשעבר... ושלישית, ארצות הברית עבדה עם בעלות בריתה כדי להגן על המערכת מפני אותן מדינות או קבוצות שיאתגרו אותה."

 צבאי 
על פי דו"ח בן 98 עמודים של הוועדה הלאומית לאסטרטגיית הגנה, "היתרונות הצבאיים ארוכי השנים של אמריקה פחתו", ו"המרווח האסטרטגי של המדינה לטעות הפך קטן להחריד. הספקות לגבי יכולתה של אמריקה להרתיע, ובמידת הצורך, להביס יריבים ולכבד את התחייבויותיה הגלובליות, התרבו". הדו"ח ציין "חוסר תפקוד פוליטי" ו"מכסות תקציב" כגורמים המונעים מהממשלה לעמוד בקצב האיומים במה שהדו"ח תיאר כ"משבר של ביטחון לאומי". הדו"ח כתב שכדי לנטרל את הכוח האמריקאי, סין ורוסיה מנסות להשיג "הגמוניה אזורית" ומפתחות "הצטברות צבאית אגרסיבית". בשנת 2018, גנרל חיל האוויר פרנק גורנץ אמר כי יתרון כוח האוויר של ארצות הברית על רוסיה וסין הולך ומצטמצם..
 הוצאות הגירעון 
פול קנדי טוען כי המשך הוצאות הגירעון, במיוחד על הצטברות צבאית, היא הסיבה החשובה ביותר לשקיעתה של כל מעצמה גדולה. העלויות של המלחמות בעיראק ובאפגניסטן הן כעת מוערך בסכום גבוה של 4.4 טריליון דולר, מה שקנדי מחשיב כניצחון גדול לאוסמה בן לאדן, שמטרתו המוצהרת הייתה להשפיל את אמריקה על ידי הצגת סרבנותה של הנפגעים וחוסר הרצון להתמיד בסכסוך ארוך טווח. עד 2011,תקציב צבא ארצות הברית - כמעט תואם לזה של שאר העולם ביחד - היה גבוה יותר במונחים ריאליים מאשר בכל עת מאז מלחמת העולם השנייה.

 התקפה גאופוליטית 
ממוזער|267x267 פיקסלים| מדינות עם בסיסים ומתקנים צבאיים של ארצות הברית בשנת 2016
לפי ההיסטוריון עמנואל טוד, התרחבות בפעילות צבאית ותוקפנות יכולה להיראות כעלייה בכוח, אך יכולה להסוות ירידה בכוח. הוא מבחין שזה התרחש עם ברית המועצות בשנות ה-70, ועם האימפריה הרומית, וכי ייתכן שארצות הברית עוברת תקופה דומה בזמן, למרות השפעתה על הגלובוס.

בשנת 2005 היו 38 מתקנים אמריקאים גדולים ובינוניים הפזורים ברחבי הגלובוס - בעיקר בסיסי אוויר וימיים - בערך זהה למספר 36 הבסיסים הימיים וחיילות המצב של בריטניה בשיא הקיסרות ב-1898. ההיסטוריון פול קנדי מאוניברסיטת ייל, משווה את המצב בארצות הברית למצב של בריטניה הגדולה לפני מלחמת העולם הראשונה, ואומר שמפת הבסיסים בארצות הברית דומה.

 תַרְבּוּת 
פרשנים כמו אלן בלום, אד הירש וראסל ג'קובי הציעו שהתרבות האמריקאית נמצאת בדעיכה. סמואל פ. הנטינגטון התייחס בביקורתיות למגמה בתרבות ובפוליטיקה האמריקאית של ניבוי ירידה מתמדת מאז סוף שנות החמישים. כפי שהוא ראה זאת, הדקליניזם הגיע בכמה גלים ברורים, כלומר בתגובה להשקת ספוטניק של ברית המועצות; למלחמת וייטנאם; להלם הנפט של 1973; למתיחות הסובייטית בסוף שנות ה-70; ולאי הנחת הכללית שליוותה את סופה של המלחמה הקרה. לפי ההיסטוריון האמריקאי ראסל ג'ייקובי, עליית המרקסיזם האקדמי, הכלכלות הפוליטיות הרדיקליות ומחקרי ספרות ותרבות ביקורתיים מאז מלחמת העולם השנייה תרמו לשקיעתה של התרבות האמריקאית.

ויליאם ג'יי בנט טוען שההידרדרות התרבותית של אמריקה מעידה על "שינוי בעמדות ובאמונות של הציבור". לפי אינדקס האינדיקטורים התרבותיים המובילים, שפורסם ב-1993, המתאר באופן סטטיסטי את התנאים המוסריים, החברתיים וההתנהגותיים של החברה האמריקאית המודרנית, המתוארים לעיתים קרובות כ'ערכים', מצבה התרבותי של אמריקה היה בדעיכה ביחס למצבים שלפני 30 שנה, 1963. המדד הראה כי חלה עלייה בפשיעה האלימה ביותר מפי 6, הלידות הבלתי חוקיות ביותר מפי 5, שיעור הגירושים פי 5, אחוז הילדים המתגוררים בבתים חד הוריים פי 4, ובני הנוער. שיעור ההתאבדות פי שלושה במהלך תקופה של 30 שנה.

לפי קנת וייסברוד, אף על פי שחלק מהסטטיסטיקות מצביעות על ירידה אמריקאית (עלייה בשיעור התמותה, שיתוק פוליטי והגברת הפשיעה),"לאמריקאים הייתה תרבות נמוכה במשך זמן רב מאוד, ומזמן קידמו אותה". הוא חושב שהאובססיה לירידה היא לא משהו חדש, כמשהו שמקורו בפוריטנים. "הדעיכה התרבותית, במילים אחרות, היא אמריקאית כמו עוגת תפוחים", טוען וייסברוד. וייסברוד משווה את צרפת שלפני המהפכה ואמריקה של ימינו בשל הוולגריות שלהן, שלטענתו היא "הרחבה כמעט טבעית או תוצאה של כל מה שמתורבת: האדרת האגו".

דניאל בל טען שתפיסת הירידה היא חלק מהתרבות. "מה שההיסטוריה הארוכה של הדקליניזם' האמריקאי - בניגוד לדעיכה האפשרית בפועל של אמריקה - מרמזת", אומר דניאל בל,"הוא שלחרדות הללו יש קיום משל עצמן שהוא די נבדל מהעמדה הגאו-פוליטית האמיתית שלנו. מדינה; שהם נובעים ממשהו המושרש עמוק בנפש הקולקטיבית של המעמדות המפטפטים שלנו כמו מניתוחים פוליטיים וכלכליים מפוכחים".

לפי RealClearPolitics, הצהרות על ירידה בכוחה של אמריקה היו נפוצות מאז תחילת המדינה. לדברי העיתונאי האוסטרלי ניק בראיינט, "אזהרות מפני דעיכה אמריקאית אינן חדשות בשום פנים ואופן". במאה ה-20, הדקלניזם הגיע במספר גלים ברורים. בספר משנת 2011 טענו תומאס ל. פרידמן ומייקל מנדלבאום כי ארצות הברית נמצאת בעיצומו של "הגל החמישי של דקליניזם". הראשון הגיע "עם 'הלם הספוטניק' של 1957", השני עם מלחמת וייטנאם, השלישי עם "הבעייתיות" של הנשיא ג'ימי קרטר ועלייתה של יפן, והרביעי עם כוחה המוגבר של סין. על פי רוברט ליבר ב-2021, "הכרזות של דקליניסטים על אמריקה הופיעו מאז הקמתה של אמריקה" ו"יכול להיות מאלף להשוות את הטיעונים והמרשמים הנוכחיים של הדקליניזם החדש עם הרעיונות של תקופות קודמות".

 קיטוב פוליטי 
פרשנים וסקרים רבים הבחינו בעלייה בקיטוב הפוליטי בארצות הברית.

כמה חוקרים קשרו מגמות לקיטוב פוליטי בארצות הברית ובמדינות אחרות להגברת אי השוויון הכלכלי וירידה כלכלית. דייוויד לאונהרדט כותב כי "ההכנסות, העושר ותוחלת החיים בארצות הברית קפאו על קיפאון עבור חלק גדול מהאוכלוסייה,מה שתורם למצב רוח לאומי זועם ולהחרפת הפילוגים הפוליטיים. התוצאה היא ממשלה לא מתפקדת למחצה, אשר שוחקת רבים מהיתרונות הגדולים ביותר של המדינה על פני סין."

על פי דו"ח של חוקרי אוקספורד, כולל הסוציולוג פיליפ נ. הווארד, מדיה חברתית מילאה תפקיד מרכזי בקיטוב פוליטי בארצות הברית, עקב תעמולה חישובית - "השימוש באוטומציה, אלגוריתמים וניתוח נתונים גדולים כדי לתמרן את הציבור החיים" - כמו הפצת חדשות מזויפות ותיאוריות קונספירציה. החוקרים הדגישו את תפקידה של סוכנות המחקר הרוסית לאינטרנט בניסיונות לערער את הדמוקרטיה בארצות הברית ולהחריף את המחלוקות הפוליטיות הקיימות. השיטות הבולטות ביותר למידע שגוי היו לכאורה פוסטים אורגניים ולא פרסומות, ופעילות ההשפעה גדלה לאחר, ולא הוגבלה לבחירות 2016. שרה קרפס מברוקינגס מציינת כי בעקבות פעולות השפעה זרה שאינן חדשות אלא מועצמות על ידי כלים דיגיטליים, ארצות הברית נאלצה להוציא כספים מופקעים על אמצעי הגנה "רק כדי לשבור את הלגיטימיות הדמוקרטית".

מייקל מקפול, לשעבר שגריר ארצות הברית ברוסיה בין השנים 2012 ל-2014,מאמין שארצות הברית עמדה בפני דעיכה דמוקרטית, הנובעת מקיטוב עילית ונזק שנגרם על ידי הנשיא לשעבר דונלד טראמפ לאמון בבחירות וקשרים עם בעלי ברית דמוקרטיים. מקפאול קובע כי הירידה בדמוקרטיה מחלישה את הביטחון הלאומי ומרסנת מאוד את מדיניות החוץ.

על פי נתוני סקר 2021 שנאספו מ-YouGov,Nationscape ו-Votter Study Group,36% מהמשיבים הרפובליקנים ו-33% מהמשיבים הדמוקרטים אומרים שהם "מרגישים מוצדק להשתמש באלימות כדי לקדם מטרות פוליטיות".זה מייצג עלייה חדה מ-2017,שבה רק 8% מהמשיבים הרפובליקנים ו-8% מהדמוקרטים אמרו את אותו הדבר. באופן דומה, סקר שנערך על ידי מרכז פוליטיקה של אוניברסיטת וירג'יניה מצא כי יותר מ-80% מהדמוקרטים והרפובליקנים מאמינים כי המפלגה היריבה מהווה "סכנה ברורה ונוכחת לדמוקרטיה האמריקאית". בסך הכל, יותר מ-80% מהמשיבים בסקר אמרו שהם חוששים שהם או מישהו קרוב להם יחוו "אובדן אישי או סבל עקב ההשפעות" של מדיניות המפלגה היריבה.

עד 1970 חלק ארצות הברית מהייצור העולמי ירד מ-40% ל-25%, בשנת 2018, אי השוויון בהכנסות הגיע לרמה הגבוהה ביותר שנרשמה על ידי לשכת מפקד האוכלוסין.

חלק מהמרכזים מאמינים שהמשבר הפיסקאלי האמריקאי נובע מהעלייה בהוצאות על תוכניות חברתיות או לחלופין מהעליות בהוצאות הצבאיות למלחמות עיראק ואפגניסטן, שתיהן יובילו לירידה. עם זאת, ריצ'רד לכמן טוען שאם ההוצאות הצבאיות או הכוללות לא ילחצו על כלכלת ארצות הברית, הן לא יתרמו לירידה בארצות הברית. לכמן מתאר את הבעיה האמיתית כ"הקצאה שגויה של הכנסות והוצאות ממשלתיות, וכתוצאה מכך הסטת משאבים מהמשימות החיוניות לשמירה על דומיננטיות כלכלית או גאופוליטית". קנדי טוען שככל שההוצאות הצבאיות גדלות, הדבר מפחית את ההשקעות בצמיחה כלכלית, מה שבסופו של דבר "מוביל לספירלה מטה של צמיחה איטית יותר, מיסים כבדים יותר, העמקת הפיצולים המקומיים על סדרי עדיפויות הוצאות והחלשת היכולת לשאת בנטל ההגנה".

 בריאות 
אנליסטים שונים חיברו אתגרי בריאות בארצות הברית, כמו עליית עלויות שירותי הבריאות, לירידה הלאומית הכוללת. מאמר משנת 2018 ב-American Journal of Public Health סקר מספר גורמים שנצפו על ידי חוקרים קודמים כמו עליית עלויות שירותי הבריאות, ירידה בתוחלת החיים ועלייה ב"מוות מייאוש" כמו התאבדויות ומנות יתר של סמים, וחיבר זאת ל-"החולשה ארוכת הטווח שנראתה בארצות הברית". שיעור תמותת האמהות יותר מהכפיל את עצמו בארצות הברית מאז סוף שנות ה-80 בניגוד מוחלט למדינות מפותחות אחרות.

על פי מדד ההתקדמות החברתית, ארצות הברית מתמודדת עם "ירידות קטנות אך קבועות" בעניינים בריאותיים ובנושאים אחרים, ויחד עם ברזיל והונגריה הייתה אחת המדינות הבודדות שגלשו אחורה במדד בין 2010 ל-2020. לגבי המדד, אמר ניקולס קריסטוף כי הדבר מצביע על בעיות מבניות שקדמו לטראמפ, כאשר טראמפ הוא "סימפטום לבעיה זו, וגם גורם להאצתו".

מומחים מדעיים רבים ופקידי ממשל לשעבר מתחו ביקורת על דונלד טראמפ והממשל שלו בתגובה למגפת COVID-19, כגון התערבות בסוכנויות מדע וביצוע שקר במהלך מגפת COVID-19. ב-Nature, ג'ף טולפסון הזהיר שהנזק של טראמפ למדע עלול לקחת עשרות שנים להתאושש ממנו, וחלק מהנזק הזה עלול להיות קבוע. באוקטובר 2020,מחקר פיו מצא שהטיפול של טראמפ במגפת הקורונה שחקה את המוניטין העולמי ההולך ופוחת של אמריקה.

 תחרות עם סין 
 גורמים וויכוחים 
ממוזער|400x400 פיקסלים| תמ"ג (דולר ארצות הברית נוכחי) - ארצות הברית, סין (בטריליוני דולר,1960–2019)
ממוזער|400x400 פיקסלים| תוצר לנפש - ארצות הברית, סין (1960-2019)
סין המאתגרת את ארצות הברית על דומיננטיות עולמית מהווה נושא מרכזי בוויכוח על הדעיכה האמריקאית.

סין הייתה הכלכלה הגדולה היחידה שדיווחה על צמיחה בשנת 2020. כלכלת סין התרחבה ב-2.3% בעוד שכלכלת ארצות הברית וגוש האירו היו צפויים להתכווץ ב-3.6% ו-7.4% בהתאמה. חלקה של סין בתוצר העולמי עלה ל-16.8%,בעוד שכלכלת ארצות הברית היוותה 22.2% מהתמ"ג העולמי בשנת 2020. עד סוף שנת 2024,לעומת זאת, הכלכלה הסינית צפויה להיות קטנה יותר ממה הוקרן בעבר, בעוד הכלכלה האמריקנית צפויה להיות גדולה יותר,על פי קרן המטבע הבינלאומית  2021 דו"ח על התחזית הכלכלית הגלובלית. ההובלה של ארצות הברית צפויה להימשך לפחות כמה רבעונים, התקופה המתמשכת הראשונה מאז 1990 שבה כלכלת ארצות הברית צמחה בקצב גבוה מזה של סין.

בשנת 2020,סין חתמה על השותפות הכלכלית המקיפה האזורית, גוש הסחר החופשי הגדול בעולם. מגזין טיים טען שארצות הברית עשויה להיות "המפסידה הגדולה" של העסקה. עם זאת, הוול סטריט ג'ורנל דיווח כי הליברליזציות הקשורות לתעריפים מ-RCEP יהיו צנועות, וכינו אותה " נמר נייר ".מחקר מקיף על העסקה מראה שהיא תוסיף רק 0.08% לתמ"ג של סין ב-2030 ללא השתתפותה של הודו.

סין גם עלתה על ארצות הברית בסחר עם האיחוד האירופי לראשונה בשנת 2020. בדצמבר הודיע האיחוד האירופי כי ההסכם המקיף על השקעות עם סין נחתם באופן עקרוני. כמה אנליסטים אמרו שההסכם עלול לפגוע ביחסים עם ארצות הברית. בחודש מרץ 2021,פורסם כי יהיו ספקות רציניים לגבי אישור העסקה בתוך הפרלמנט האירופי נתון התנהגות "פסולה" של סין כלפי חברי הפרלמנט, המועצה האירופית הוועדה הפוליטית והביטחונית, וכן האירופי צוותי חשיבה.

בשנת 2020,סין עקפה את ארצות הברית בפעם השנייה כמדינה המובילה בעולם להשקעות זרות ישירות (FDI).דניאל רוזן, אנליסט ותיק של היחסים הכלכליים בין ארצות הברית לסין, אמר כי טבעי שההשקעות הזרות ירדו בחדות בארצות הברית בנסיבות יוצאות דופן בשל כלכלת השוק הפתוח שלה, תכונה שחסרה לסין. רוזן אמר, "אין סיבה לדאוג מהתחזית עבור ה-FDI בארצות הברית, בתנאי שארצות הברית תישאר עם המערכת התחרותית הבסיסית שלה בשוק הפתוח". בעבר, בשנת 2003,סין עברה את ארצות הברית פעם אחת בתור המקבלת הגדולה ביותר של FDI.

מדען המדינה מתיו קרוניג קובע כי "לפי חוכמה קונבנציונלית מתפתחת, לסין יש את הרגל על ארצות הברית, בין השאר משום שהממשלה הסמכותית שלה יכולה לתכנן אסטרטגית לטווח הארוך, ללא מעצורים מסניפי ממשל מתחרים, בחירות רגילות ודעת הקהל. ואולם האמונה הזו בעלייה אוטוקרטית ובירידה דמוקרטית מנוגדת לעובדה ההיסטורית". קרניג'ס טוענת כי חברות פתוחות "מאפשרות חדשנות, אמון בשווקים פיננסיים וצמיחה כלכלית". קרוניג גם מציע כי "התוכניות המצוטטות לעיתים קרובות כראיה לחזון מרחיק הראייה של סין, יוזמת החגורה והדרך ו-Made in China 2025,הוכרזו על ידי שי רק ב-2013 וב-2015, בהתאמה. שניהם עדכניים מכדי להיחגג כדוגמאות מבריקות לתכנון אסטרטגי מוצלח לטווח ארוך."

לדברי דייוויד לאונהרדט,"מעבר לכלכלה, סין התקדמה בצורה ניכרת גם בתחומים אחרים בעשור האחרון. היא קרובה להפוך למממנת המובילה בעולם של מחקר ופיתוח מדעיים, הודות לעליות הממריאות בסין ולעליות הדלות בארצות הברית. איכות המדע האמריקאי נותרה גבוהה יותר,אך הפער הצטמצם." עם זאת, לפי בארי נאוטון, אפילו בשיעור ההמרה של שווי הקנייה, ההכנסה העירונית הממוצעת הייתה קצת יותר US$10,000,וההכנסה הכפרית הממוצעת הייתה קצת פחות US$4,000 בסין. נאוטון תהה אם זה הגיוני מבחינה כלכלית שמדינה בעלת הכנסה בינונית מהסוג הזה תיקח "חלק כל כך לא פרופורציונלי מההוצאה המסוכנת הכרוכה בחלוצי טכנולוגיות חדשות".

לדברי ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר, קווין ראד, "לסין יש פגיעות מקומיות מרובות שלעיתים רחוקות מצוינות בתקשורת. לארצות הברית, לעומת זאת, תמיד יש את החולשות שלה בתצוגה ציבורית מלאה, אבל הוכיחה שוב ושוב את יכולתה להמצאה מחדש ושיקום." ריאן הא, עמית בכיר במדיניות חוץ במכון ברוקינגס, אמר שחלק ניכר מהנרטיב של סין "עולה ללא הרף ועל סף עקיפת ארצות הברית המקרטעת" קודמו על ידי כלי תקשורת המזוהים עם סין. הס המשיך ואמר,"מערכות סמכותיות מצטיינות בהצגת נקודות החוזק שלהן ובהסתרת החולשות שלהן. אבל קובעי המדיניות בוושינגטון חייבים להיות מסוגלים להבחין בין התמונה שמציגה בייג'ינג לבין המציאות שהיא מתמודדת איתה."

לפי הכלכלן האמריקאי סקוט רוזל והחוקרת נטלי הל, "סין נראית הרבה יותר כמו מקסיקו או טורקיה של שנות ה-80 מאשר טייוואן או דרום קוריאה של שנות ה-80. אף מדינה מעולם לא הגיעה למעמד של הכנסה גבוהה עם שיעורי הישגים בתיכון מתחת ל-50 אחוז.עם שיעור ההישגים של סין בתיכון של 30 אחוז, המדינה עלולה להיות בצרות קשות."Hell, Natalie, and Rozelle, Scott. Invisible China: How the Urban-Rural Divide Threatens China’s Rise. University of Chicago Press, 2020. בגיל 30, מספר שנות הלימוד בסין נמוך ב-34.6 אחוזים מאשר בארצות הברית. בגיל 40 הפער מתרחב ל-38.9 אחוזים. בגיל 50 הוא מתרחב עוד יותר ל-47 אחוז. בגיל 60 זה הופך ל-55.5 אחוז. רוזלה והגיהנום מזהירים שסין מסתכנת ליפול למלכודת ההכנסה הבינונית בגלל הפער העירוני הכפרי בחינוך ואבטלה מבנית.

ראיין האס במכון ברוקינגס אמר שאוכלוסיית גיל העבודה של סין כבר מצטמצמת, והוסיף, "עד שנת 2050,סין תעבור משמונה עובדים לכל פנסיונר כעת לשני עובדים לכל פנסיונר. יתרה מכך, היא כבר סחטה את מרבית העליות הפרודוקטיביות הגדולות שמגיעות עם אוכלוסייה שהופכת משכילה ועירונית יותר ואימוץ טכנולוגיות כדי להפוך את הייצור ליעיל יותר." ניקולס אברשטט, כלכלן ומומחה דמוגרפי במכון האמריקני לאנטרפרייז, אמר כי המגמות הדמוגרפיות הנוכחיות יכריעו את הכלכלה והגאופוליטיקה של סין, ויהפכו את עלייתה להרבה יותר לא ודאית. לדבריו, "תם עידן הצמיחה הכלכלית ההרואית".

 מדיניות חוץ 
במאי 2020, בהתאם לחוק הסמכות ההגנה הלאומית של ג'ון ס. מקיין לשנת הכספים 2019,מסר ממשל טראמפ דו"ח, "גישה אסטרטגית של ארצות הברית לרפובליקה העממית של סין" לחברי הקונגרס האמריקאי. הדו"ח קובע גישה של הממשלה כולה כלפי סין במסגרת אסטרטגיית הביטחון הלאומי לשנת 2017,האומרת שהגיע הזמן שארצות הברית "תחשוב מחדש על המדיניות הכושלת של שני העשורים האחרונים - מדיניות המבוססת על ההנחה שמעורבות עם יריבים והכללתם ב מוסדות בינלאומיים ומסחר עולמי יהפכו אותם לשחקנים טובים ולשותפים אמינים". הדו"ח אומר שהוא "משקף הערכה מחדש בסיסית של האופן שבו ארצות הברית מבינה ומגיבה למנהיגי סין, ומוסיף "ארצות הברית מכירה בתחרות האסטרטגית ארוכת הטווח בין שתי המערכות שלנו".

בפברואר 2021,הנשיא ג'ו ביידן אמר כי סין היא "המתחרה הרצינית ביותר" המציבה אתגרים על "השגשוג, הביטחון והערכים הדמוקרטיים" של ארצות הברית מזכיר המדינה, אנטוני בלינקן, הצהיר כי הגישות האופטימיות הקודמות כלפי סין היו פגום, וכי סין מציבה את "האתגר המשמעותי ביותר של כל מדינת לאום בעולם לארצות הברית". בלינקן גם הסכים שקודמו של ביידן, דונלד טראמפ,"צדק בגישה נוקשה יותר כלפי סין". באפריל 2021,הסנאט האמריקני הציג חקיקה מרכזית בתגובה לכוח הגובר של סין בעניינים בינלאומיים. הצעת החוק, שכותרתה "חוק התחרות האסטרטגית של 2021",משקפת את הגישה הנוקשה של הדמוקרטים בקונגרס והרפובליקנים, ונועדה להתמודד עם היוזמות הדיפלומטיות והאסטרטגיות של ממשלת סין.

במאי 2021,אוחד חוק התחרות האסטרטגי של 2021 להצעת חוק גדולה יותר, חוק החדשנות והתחרות של ארצות הברית (USICA),המאשר US$110 billion למחקר טכנולוגי בסיסי ומתקדם על פני תקופה של חמש שנים. ביוני 2021,USICA העביר 32–68 בסנאט בתמיכה דו-מפלגתית.

 השוואה למדינות קודמות 
הנטינגטון שם לב שהתחזיות של דעיכה אמריקאית היו חלק מהפוליטיקה האמריקאית מאז סוף שנות החמישים. לדברי דניאל בל, "לרבים מהפרשנים המובילים באמריקה היה דחף רב עוצמה לראות בעקביות את ארצות הברית כמקרה סל חלש, 'מבודל', שייפול לידי יריבות חזקות יותר באותה מידה שבה נפלה רומא לידי הברברים, או צרפת. הנרי החמישי באגינקורט". הנטינגטון ביקר את הדקלניזם כמוטעה, אך שיבח אותו בכמה סעיפים,"הדקלניזם חזה את הצטמקות הכוח האמריקאית. בכל שלביה חיזוי זה הפך למרכזי במניעת הצטמקות זו".

מייקל הדסון מצביע על כך שחובת חובות נחוצה כאשר החובות של אנשים למדינה גדולים מדי. בעוד שאימפריות מוקדמות יותר (האשוריות) שרדו באמצעות מחילת חובות תקופתית, מנהג זה הסתיים עם האימפריה הרומית, וכתוצאה מכך התרוששות ונישול של חקלאים, ויצרה גוש פרולטריון הולך וגדל. אותו תהליך תרם להתמוטטות האימפריה הבריטית ונמשך גם היום, עם משברים פיננסיים תקופתיים (שנות ה-30,2008) אשר מוקלים רק על ידי חילוץ ממשלתי או מלחמה. הדסון מוסיף כי בכל פעם שההיסטוריה חוזרת על עצמה, המחיר עולה, כלומר ארצות הברית נהרסת על ידי חוב בנקאי ללא מנגנון סליחה, מה שהופך את הקריסה לבלתי נמנעת.

מדען המדינה פול ק. מקדונלד כותב שמעצמות גדולות יכולות להיות בדעיכה יחסית או מוחלטת ודן בדרכים שבהן הן מגיבות לעיתים קרובות. הנפוץ ביותר הוא התנתקות (הפחתת חלק מההתחייבויות של המדינה, אך לא את כולן).

 בריטניה 
קנדי טוען כי "האיתנות הפיננסית הבריטית הייתה הגורם היחיד המכריע בניצחונותיה על צרפת במהלך המאה ה-18.פרק זה מסתיים על מלחמות נפוליאון והמיזוג של החוסן הפיננסי הבריטי עם חוזק תעשייתי חדש". הוא צופה שככל שהדולר האמריקאי מאבד את תפקידו כמטבע עולמי, הוא לא יוכל להמשיך ולממן את הוצאותיו הצבאיות באמצעות הוצאות גירעונות.

לפי ריצ'רד לכמן, ארצות הברית תחזיק מעמד הרבה יותר זמן אם, כמו בריטניה, היא תוכל להגביל משפחות ואליטות מסוימות משליטה בלעדית במשרדים ובסמכויות שלטוניות.

 ברית המועצות 
ההיסטוריון הרולד ג'יימס כתב מאמר שכותרתו "אמריקה הסובייטית המאוחרת", המשווה את ארצות הברית של ימינו לברית המועצות לשעבר. ג'יימס כתב שהיבטים רבים של ארצות הברית דומים כיום לברית המועצות המאוחרת: התגברות הסכסוך החברתי, יריבויות אתניות/גזעיות והידרדרות כלכלית. הוא חזה שהדולר עלול לאבד מערכו ולהתחיל להיראות כמו הרובל הסובייטי. ג'יימס סיים את המאמר באומרו כי הירידה הכלכלית תימשך,גם אם יחול שינוי בהנהגה,מה שהצביע על חוסר יכולתו של גורבצ'וב למנוע קריסה לאחר שירש את ברז'נייב.

אלכס לו, בעל טור מ-South China Morning Post,כתב,"רוסיה הסובייטית תחת מיכאיל גורבצ'וב לא ידעה שהם כבר איבדו את האימפריה עד שהיה מאוחר מדי. גורלה של ארצות הברית לא יהיה שונה."

 פרשנים 
 הפילוסופים מייקל הארדט ואנטוניו נגרי, חושבים באמצע שנות התשעים על מעבר מתמשך למבנה מתהווה שנוצר בקרב מעצמות שלטון שהמחברים מכנים "אימפריה".
 ההיסטוריון האמריקאי מוריס ברמן כתב טרילוגיית ספרים שפורסמה בין 2000 ל-2011 על שקיעתה של הציוויליזציה האמריקאית.
 איגור פנארין, מדען המדינה ובוגר בית הספר לפיקוד צבאי גבוה לתקשורת של ה-KGB, חזה שהחל מ-1998,ארצות הברית תתמוטט לשישה חלקים ב-2010. הוא גם כתב את The Crash of the Dollar and the Disintegration of the USA (2009).
 האנליסט הפוליטי הרוסי סטניסלב בלקובסקי חזה שאולי זה תורה של אמריקה לצלול לתוך אלימות הרסנית וקריסה בלתי נמנעת.
 העיתונאי האמריקאי כריס הדג'ס, בספרו America: The Farewell Tour מ-2018, חוזה ש"תוך עשור, שניים לכל היותר" אמריקה תחדל להיות מעצמת העל הדומיננטית בעולם.
 בשנת 2017,אוון אוסנוס מ"הניו יורקר" תיאר תרחיש פוטנציאלי למהפכה אלימה בארצות הברית ואת ההשלכות על "עשירי העל".
 דונלד טראמפ היה המועמד הראשון לנשיאות שקידם את הרעיון שארצות הברית נמצאת בדעיכה.
 לאחר מהומות הקפיטול של ארצות הברית ב-6 בינואר, כתב הפינגטון פוסט אמילי פק כתבה מאמר שכותרתו "מהומות הקפיטול מתגבשות: 4 שנים של דעיכה אמריקאית".
 ז'אן שרטין, ראש ממשלת קנדה לשעבר (1993-2003),תיאר את בחירתו של טראמפ כ"טעות מונומנטלית" שבישר על "הסוף האמיתי של האימפריה האמריקאית" בספר זיכרונות מ-2018.
 צוות החשיבה האמריקני Atlantic Council טוען כי בעוד שארצות הברית אכן מתדרדרת, המחשבה שהיא בלתי הפיכה היא "פסימיות לא רציונלית".

 דעת קהל 
סקרים של 2018 הציבו את הנהגת ארצות הברית מדרגה מתחת ל-31% של סין והותירו את גרמניה כמעצמה הפופולרית ביותר עם אישור של 41%.

סקר משנת 2019 שבוצע על ידי מרכז המחקר Pew מראה שרוב האמריקנים חזו שהכלכלה האמריקאית תהיה חלשה יותר ב-2050. כמו כן, אומר הסקר, רוב האנשים חשבו שארצות הברית תהיה "מדינה עם חוב לאומי צומח, פער רחב יותר בין עשירים לעניים וכוח עבודה מאוים על ידי אוטומציה".

בעיצומה של מגפת הקורונה, דעת הקהל של ארצות הברית וסין החמירה ברוב המדינות שנסקרו על ידי Pew Research. דעתה של ארצות הברית הייתה חיובית יותר מזו של סין באופן כללי; חוות הדעת על הטיפול במגפה הייתה שלילית בשתי המדינות, אך חוות הדעת של הטיפול של סין במגפה הייתה חיובית יותר מארצות הברית.

בסקר שנערך ב-2021 בקרב 1,019 אמריקאים מיד לאחר ההסתערות על הקפיטול, 79% מהנסקרים אמרו שאמריקה "מתפרקת". עם זאת, שיעור דומה מהנשאלים בסקר ציינו כי הם "גאים להיות אמריקאים".

על פי סקר שנערך בינואר 2021 של 1,032 אנשים ממדינות ASEAN על ידי מכון ISEAS-Yusof Ishak של סינגפור,61.5% מהנשאלים אמרו שהם יבחרו בארצות הברית על פני סין אם יצטרכו לבחור צד ביריבות המתמשכת בין שתי המדינות. התמיכה בארצות הברית עלתה ב-7.9% מהסקר של השנה הקודמת.

בסוף ינואר 2021 דיווחה Pew שכאשר השבעתו של ביידן התקרבה, הסקרים הראו כי הדעה הבינלאומית של ארצות הברית באירופה השתפרה באופן משמעותי, והעלתה ל-72-84% אופטימיות לגבי יחסי ארצות הברית בבריטניה, צרפת וגרמניה.

 ראו גם
 אחרי האימפריה מאת עמנואל טוד
 המאה האמריקאית
 פרויקט האימפריה האמריקאית
 האימפריאליזם האמריקאי
 שְׁחִיתוּת
 שקיעת המערב מאת אוסוולד שפנגלר
 אידיוקרטיה: הטמטום שולט, סרט קומדיה מדע בדיוני משנת 2006
 ניהל ירידה
 פאקס אמריקנה
 משבר אמצע החיים הפוליטי
 קיפאון פוליטי
 חגורת חלודה
 איש חולה של אירופה
 קריסה חברתית
 קריסת מדינה
 קריסת מעצמות על
 המשבר הפיננסי של 2007–2008

הערות שוליים

קטגוריה:ארצות הברית: היסטוריה
קטגוריה:ארצות הברית: היסטוריה כלכלית