נוצבו

נוצבו או נוסיבו (ידוע גם בתור נוֹצֶבּוֹ; מקור המילה בלטינית ופירושה "לפגוע" או "אני אפגע") היא תופעה פסיכו-ביולוגית שבה ציפיות שליליות או חשש מפני תוצאות שליליות מובילים להופעה או להחמרה של תסמינים שליליים, ללא קשר לפעולה הפרמקולוגית של הטיפול עצמו. לדוגמה, אדם שלוקח תרופות, ונאמר לו על תופעות לוואי שלא קיימות או בדרך כלל מאוד לא חמורות, עלול (בגלל האפקט) לסבול מהחמרה בתופעות ואף לסבול מתופעות לוואי חדשות. 

למעשה, זהו האפקט ההפוך מפלצבו, ובדומה לו, גם הוא יכול להשפיע בצורה משמעותית על הגוף.

 נוצבו - מנגנונים (גורמים) 
תופעות הנוצבו מתרחשת באמצעות רשת מורכבת של מנגנונים פסיכולוגיים, נוירו-ביולוגיים וסביבתיים-חברתיים המשפיעים זה על זה. הבנת מנגנוני הנוצבו חשובה הן לתחום המחקר הקליני והן לפרקטיקה הרפואית, שכן תופעות הנוצבו יכולות להשפיע באופן משמעותי על תוצאות הטיפול, דבקות בטיפול, ואיכות חייהם של המטופלים.

אפקט הנוצבו יכול להיגרם או להיות מוגבר על ידי מספר מנגנונים:

 מנגנונים פסיכולוגיים 
מנגנונים פסיכולוגיים מהווים את הבסיס לתופעת הנוצבו, שכן הם אחראים ליצירת הציפיות השליליות וליישומן בצורה של תסמינים ממשיים. מחקרים רבים הראו כי תהליכים קוגניטיביים, רגשיים ותהליכי למידה פועלים יחדיו ליצירת אפקט הנוצבו, כאשר כל אחד מהם תורם בצורה ייחודית לתופעה הכוללת.

 ציפייה קוגניטיבית 
ציפייה קוגניטיבית נחשבת לאחד המנגנונים המרכזיים ביצירת תגובת נוצבו. ציפייה שלילית וחרדה מהוות את הליבה של מנגנון קוגניטיבי זה. כאשר אדם מצפה לכאב, לתופעת לוואי, או לתסמין שלילי אחר, הציפייה עצמה מפעילה מערכות מוחיות האחראיות לעיבוד איומים ולהפעלת תגובות לחץ. הקשר בין ציפיות שליליות לבין חרדה הוא דו-כיווני: מצד אחד, ציפיות שליליות מעוררות חרדה, ומצד שני, רמות חרדה גבוהות מגבירות את הנטייה לפתח ציפיות שליליות.

סוגסטיה מילולית (Verbal suggestion) ומסגור מהווים גם הם דרך מרכזית שבה ציפיות שליליות נוצרות ומועברות. כאשר רופא מציג מידע על תופעות לוואי בצורה מדאיגה, משתמש בשפה מאיימת, או מדגיש באופן בלתי פרופורציונלי את הסיכונים, הוא למעשה יוצר ציפיות שליליות אצל המטופל. אפקט המסגור מתייחס לכך שאותו מידע בדיוק יכול להוביל לתוצאות שונות בהתאם לאופן שבו הוא ממוסגר: מסגור שלילי יעודד נוצבו, בעוד שמסגור ניטרלי או חיובי יכול להפחית את ההשפעה.

חרדה אנטיציפטורית, כלומר חרדה הנוגעת לאירוע עתידי צפוי, משחקת תפקיד מרכזי במנגנון הנוצבו. כאשר אדם חושש מפני כאב או תסמין עתידי, החרדה עצמה מפעילה מערכות נוירוביולוגיות שמגבירות את רגישות הגוף לתסמינים. החרדה האנטיציפטורית פועלת כמעין גשר בין הציפייה הקוגניטיבית לבין התגובה הפיזיולוגית: היא מתרגמת מחשבות על איום עתידי לתגובות גופניות ממשיות.

אמונות קודמות וסכמות קוגניטיביות משפיעות גם על האופן שבו אנשים מפרשים תחושות גופניות ומגיבים לטיפולים. אנשים שמגיעים לטיפול רפואי עם אמונות שליליות לגבי תרופות, טיפולים רפואיים, או לגבי יכולת גופם להתאושש, נוטים יותר לפתח תגובות נוצבו. סכמות אלו נבנות לאורך זמן מתוך ניסיון אישי, השפעות חברתיות וחשיפה למידע תרבותי, אשר בעזרתן אנשים מפרשים חוויות רפואיות חדשות.

ייחוס מוטעה ומיקוד סומטי (Somatic focus) מתייחסים לנטייה להקצות משמעות שלילית לתחושות גופניות רגילות או קלות. אנשים שמתמקדים יתר על המידה בתחושות גופניות ומייחסים להן משמעות של סכנה או מחלה, נוטים יותר לפתח תסמיני נוצבו.

 תהליכי למידה 
תהליכי למידה ממלאים תפקיד משמעותי ביצירה ובחיזוק של תגובות נוצבו. בניגוד לציפיות קוגניטיביות שיכולות להיווצר מתוך מידע מילולי בלבד, תהליכי למידה מתבססים על ניסיון ישיר או עקיף עם גירויים שליליים, ויוצרים קשרים עמוקים יותר בין רמזים סביבתיים לבין תגובות פיזיולוגיות.

התניה קלאסית היא מנגנון למידה יסודי שבו אדם לומד לקשר בין גירוי ניטרלי (כמו מראה של גלולה, ריח של תרופה, או סביבה קלינית) לבין תוצאה שלילית. כאשר אדם חווה ניסיון שלילי עם טיפול מסוים, למשל תופעת לוואי חמורה, המוח יוצר קשר אסוציאטיבי בין הטיפול לבין התחושה השלילית. בפעם הבאה שהאדם נחשף לטיפול דומה, או אפילו רק לרמזים הקשורים אליו, גופו מפעיל באופן אוטומטי תגובה שלילית, גם אם הטיפול הנוכחי עצמו אינו גורם לתופעות לוואי.

למידה חברתית או תצפיתית מתייחסת ליכולתו של אדם ללמוד תגובות נוצבו רק על ידי התבוננות באחרים שחווים תסמינים שליליים. כאשר אדם רואה אדם אחר סובל מכאב או מתופעת לוואי בעקבות טיפול, הוא עשוי לפתח ציפיות שליליות לגבי הטיפול וכתוצאה מכך לחוות תסמינים דומים בעצמו. למידה תצפיתית חשובה במיוחד בהקשרים חברתיים כמו בתי חולים, שבהם מטופלים חשופים לחוויותיהם של מטופלים אחרים.

כלל תהליכי למידה אלו אינם פועלים בנפרד אלא משתלבים זה בזה. התניה קלאסית יכולה להתחזק באמצעות למידה חברתית, וציפיות קוגניטיביות יכולות למתן או להגביר השפעות של למידה.

 גורמים אישיותיים 
הבדלים אינדיבידואליים בתכונות אישיות ובמאפיינים פסיכולוגיים משפיעים באופן משמעותי על הרגישות לתופעות נוצבו. לא כל האנשים מגיבים באותה מידה לאותם גירויים שליליים, וישנן תכונות אישיות מסוימות שמהוות גורמי סיכון לפיתוח תגובות נוצבו חזקות יותר.

נטייה לחרדה ופחד היא אחת התכונות הבולטות המנבאות תגובות נוצבו. אנשים בעלי רמות חרדה גבוהות, בין אם מדובר בחרדה כללית ובין אם בחרדה ספציפית הקשורה לבריאות או לכאב, נוטים להגיב באופן חזק יותר לסוגסטיות שליליות ולפתח ציפיות שליליות בקלות רבה יותר. החרדה משפיעה על עיבוד מידע רפואי, כך שאנשים חרדים נוטים להתמקד במידע מאיים ולהתעלם ממידע מרגיע. כמו כן, חרדה גבוהה קשורה לרגישות מוגברת לתחושות גופניות ולנטייה לפרש תחושות אלו באופן שלילי.

קטסטרופיזציה של כאב מתייחסת לנטייה קוגניטיבית להגזים את חומרת הכאב, להרהר בו באופן מוגזם, ולחוש חוסר אונים לגביו. אנשים שנוטים לקטסטרופיזציה חווים כאב חזק יותר בעקבות סוגסטיות שליליות, ונוטים לדווח על תופעות לוואי חמורות יותר. תכונה זו קשורה גם לקושי בהתמודדות עם תסמינים ולנטייה לחפש טיפול רפואי תכוף יותר.

נוירוטיות, כתכונת אישיות רחבה המאופיינת בנטייה לחוות רגשות שליליים כמו חרדה, עצבנות ורגשות אשם, נמצאה כגורם סיכון משמעותי לתגובות נוצבו. אנשים בעלי רמות נוירוטיות גבוהות נוטים להגיב באופן רגשי חזק לגירויים שליליים, לחוות מצבי רוח שליליים לאורך זמן, ולהיות רגישים יותר לאי-ודאות ולאיום. תכונות אלו גורמות להם להיות פגיעים יותר להשפעות של סוגסטיות שליליות ולפתח תגובות נוצבו חזקות יותר.

פסימיות, הנטייה לצפות תוצאות שליליות ולראות את העולם בצורה שלילית, קשורה גם היא לרגישות מוגברת לנוצבו. אנשים פסימיים נוטים להניח שטיפולים לא יעזרו להם או שיגרמו לתופעות לוואי, וציפיותיהם השליליות מגבירות את הסבירות שאכן יחוו תסמינים שליליים. פסימיות משפיעה גם על דפוסי חשיבה וקבלת החלטות בהקשרים רפואיים, כך שאנשים פסימיים עשויים להיות פחות פתוחים לטיפולים חדשים ופחות מוכנים לתת להם הזדמנות להצליח.

 מנגנונים נוירו-ביולוגיים 
תופעת הנוצבו אינה רק תופעה פסיכולוגית, אלא כרוכה במערכות ביולוגיות ממשיות במוח ובגוף. בעשורים האחרונים, ההתקדמות בטכנולוגיות הדמיית מוח (fMRI) ובמחקר נוירו-פרמקולוגי אפשרה לזהות את המנגנונים הנוירו-ביולוגיים הספציפיים המעורבים בתופעת הנוצבו. מנגנונים אלו כוללים מערכות נוירו-כימיות, מסלולים מוחיים, ואזורי מוח המתווכים בין הציפיות הפסיכולוגיות לבין התסמינים הפיזיים.

 מערכת הכולציסטוקינין 
אחד הממצאים המשמעותיים ביותר במחקר הנוצבו הוא תפקידה של מערכת הכולציסטוקינין (באנגלית:  Cholecystokinin system או CCK). כולציסטוקינין הוא נוירופפטיד (שרשרת קצרה של חומצות אמינו) הפועל במוח ובמערכת העיכול, אשר משפיע על מערכת העצבים וממלא תפקידים מגוונים במערכות פיזיולוגיות שונות. במוח, מערכת ה-CCK קשורה לוויסות של חרדה ושל תחושת כאב וממלאת תפקיד מרכזי בתיווך של תגובות נוצבו, במיוחד של היפראלגזיה (Hyperalgesia) הנובעת מנוצבו.

ציפיות שליליות מפעילות את מערכת ה-CCK, אשר בתורה מגבירה את העברת אותות הכאב במערכת העצבים. כאשר אדם מצפה לכאב או מודאג ממנו, הציפייה השלילית מעוררת שחרור של CCK באזורי מוח הקשורים לעיבוד כאב, ו-CCK פועל כחומר פרו-נוציספטיבי, כלומר הוא מגביר את רגישות הגוף לגירויי כאב ומחמיר את התחושה הכואבת. מחקרים ניסיוניים על בני אדם הראו כי כאשר ניתנים למשתתפים תרופות חוסמות CCK, כמו פרוגלומיד, ההיפראלגזיה (תחושת כאב מוגברת) שנגרמת על ידי נוצבו מתבטלת לחלוטין, מה שמעיד על תפקידו המרכזי של CCK בתהליך זה.

 ציר ה-HPA וקורטיזול 
ציר ההיפותלמוס-יותרת המוח-יותרת הכליה (באנגלית: Hypothalamic–pituitary–adrenal axis או HPA), היא מערכת הורמונלית מרכזית המעורבת בתגובת הלחץ של הגוף, אשר ממלא תפקיד חשוב גם בתופעת הנוצבו. כאשר אדם חווה חרדה או חשש מפני תוצאה שלילית, ציר ה-HPA מופעל ומוביל לשחרור של הורמוני לחץ, במיוחד קורטיזול ו-ACTH (הורמון בעל תפקיד מרכזי במערכת התגובה ללחץ של הגוף), אשר משפיעים על תפקודים פיזיולוגיים רבים בגוף.

תגובות נוצבו קשורות לפעילות יתר של ציר ה-HPA. כאשר אנשים חווים סוגסטיות שליליות או ציפיות לכאב, נמדדות אצלם רמות מוגברות של קורטיזול ושל ACTH בדם, מה שמעיד על הפעלה של תגובת הלחץ. עלייה זו בהורמוני הלחץ אינה תופעה נלווית בלבד, אלא חלק מהמנגנון שבאמצעותו הנוצבו משפיע על הגוף. קורטיזול משפיע על מערכות פיזיולוגיות רבות, כולל מערכת החיסון, מערכת העצבים ומערכת הלב וכלי הדם, ועלייה ממושכת בקורטיזול יכולה להוביל למגוון תסמינים כמו עייפות, כאבי שרירים, הפרעות שינה, ועוד.

ישנם הבדלים בין תפקידי ציר ה-HPA לבין מערכת ה-CCK בנוצבו. בעוד ששתי המערכות מופעלות על ידי חרדה, הן פועלות במסלולים נפרדים: חוסמי CCK מונעים את ההיפראלגזיה של הנוצבו אך אינם משפיעים על הפעלת ציר ה-HPA, בעוד שתרופות נגד חרדה משפיעות על שני המסלולים.

 מערכת האופיואידים האנדוגניים 
מערכת האופיואידים האנדוגניים, הידועה בתפקידה בשיכוך כאב ובוויסות תחושות נעימות, מעורבת גם היא בתופעת הנוצבו, אם כי בצורה מורכבת ושונה מתפקידה באפקט הפלצבו. בעוד שבאפקט הפלצבו מערכת האופיואידים מופעלת ומובילה לשיכוך כאב, בנוצבו המערכת מעוכבת או מדוכאת, מה שתורם להגברת הכאב והתסמינים השליליים.

ציפיות שליליות וחרדה מובילות לדה-אקטיבציה של מערכת האופיואידים האנדוגניים. כאשר אדם מצפה לכאב או חושש ממנו, הפעילות של מערכת האופיואידים יורדת, ומתוך כך יורדת גם יכולת הגוף לשכך כאב באופן טבעי. הקשר בין מערכת האופיואידים למערכת ה-CCK הוא אנטגוניסטי: בעוד מערכת האופיואידים פועלת לשיכוך כאב, מערכת ה-CCK פועלת להגברתו. בנוצבו יש דה-אקטיבציה של מערכת האופיואידים והפעלה של מערכת ה-CCK, ושני התהליכים הללו יחדיו תורמים להיפראלגזיה. כלומר, לא רק שהגוף מפסיק לייצר שיכוך כאב טבעי, אלא הוא גם מפעיל באופן אקטיבי מנגנונים המגבירים את הכאב. עקרון זה של איזון בין מערכות מנוגדות, חשוב להבנת המורכבות של מנגנון הנוצבו.

 מערכת הדופמין 
מערכת הדופמין, המעורבת בתהליכי תגמול, למידה, ומוטיבציה, משחקת גם היא תפקיד מרכזי בתופעת הנוצבו. דופמין הוא נוירוטרנסמיטר המופרש באזורי מוח שונים כמו ה-Nucleus accumbens, ופעילותו קשורה לציפיות תגמול ולהנאה. במחקרי הפלצבו נמצא כי פעילות דופמינרגית גבוהה קשורה לתגובות פלצבו חזקות, בעוד שבנוצבו נצפתה תמונה הפוכה.

תגובות נוצבו קשורות לדה-אקטיבציה של מערכת הדופמין. כאשר אנשים חווים ציפיות שליליות, פעילות הדופמין ב-Nucleus accumbens יורדת, מה שמשקף את העובדה שהם אינם מצפים לתוצאה מתגמלת, אלא להיפך. ירידה זו בפעילות דופמינרגית קשורה לתחושה של חוסר תגמול, לרגשות שליליים, ולציפייה למצב לא נעים. מנגנון זה משקף את האינטגרציה בין תהליכים קוגניטיביים ורגשיים: הציפיות השליליות משפיעות על מערכת התגמול במוח, אשר בתורה משפיעה על האופן שבו הגוף חווה תחושות.

מערכת הדופמין מעורבת גם בתהליכי למידה הקשורים לנוצבו. דופמין ממלא תפקיד בקידוד של שגיאות חיזוי, כלומר ההפרש בין מה שציפינו למה שקרה בפועל. כאשר אדם חווה תוצאה שלילית שהיא גרועה יותר ממה שציפה, מערכת הדופמין מקודדת את המידע הזה ומשפיעה על ציפיות עתידיות. תהליך זה תורם לחיזוק של אסוציאציות שליליות ולהמשך תגובות הנוצבו.

 אזורי מוח מעורבים 
תופעת הנוצבו כרוכה בפעילות רשתית מורכבת של אזורי מוח הפועלים יחד לעיבוד ציפיות, רגשות, כאב, ותחושות גופניות. ישנם מספר אזורים מרכזיים המעורבים בתיווך של תגובות נוצבו, כאשר כל אזור תורם היבט שונה לתופעה הכוללת. אזורי מוח אלו אינם פועלים בנפרד אלא כרשת אינטגרטיבית.

הקורטקס הסינגולרי הקדמי-רוסטרלי (rACC) הוא אחד האזורים המרכזיים ביותר בתיווך נוצבו. אזור זה ממלא תפקיד בעיבוד כאב, בוויסות רגשי, ובאינטגרציה של מידע קוגניטיבי ורגשי. כאשר אנשים חווים ציפיות שליליות לכאב, נצפית עלייה בפעילות ה-rACC; פעילות הקשורה לעוצמת הכאב הנתפס. אזור ה-rACC מתקשר עם אזורים אחרים במוח, כולל אזורי עיבוד כאב ואזורי רגולציה רגשית, ומתווך את ההשפעה של ציפיות על תפיסת כאב.

החומר האפור המרכזי (באנגלית: The central gray matter או PAG), הוא אזור קריטי בוויסות כאב ובהפעלת מנגנוני שיכוך כאב אנדוגניים. ה-PAG מקבל קלט מאזורי מוח עליונים הקשורים לציפיות ורגשות, ומשפיע על העברת אותות כאב בחוט השדרה. בפלצבו, ה-PAG מופעל ותורם לשיכוך כאב, בעוד שבנוצבו ישנה ירידה בקישוריות התפקודית בין ה-PAG לבין אזורי קליפת המוח הקדמית, מה שמפחית את יכולת המוח להפעיל שיכוך כאב. ה-PAG מקושר למערכת האופיואידים האנדוגניים ומהווה חלק מהמסלול שבאמצעותו ציפיות משפיעות על תפיסת כאב.

הקורטקס הפרה-פרונטלי, במיוחד האזורים הדורסולטרלי (Dorsolateral prefrontal cortex) והאורביטלי (Lateral orbitofrontal cortex), מעורבים בתהליכים קוגניטיביים גבוהים כמו ציפיות, תכנון, ורגולציה רגשית. האזור הדורסולטרלי קשור לתהליכי קוגניציה ולשליטה בתשומת לב, והוא ממלא תפקיד בשמירה על ציפיות במהלך חווית כאב. האזור האורביטלי קשור לעיבוד של ערך וציפיות לתגמול, והוא מעורב באופן שבו ציפיות משפיעות על הערכת חוויות. פעילות הקורטקס הפרה-פרונטלי בעת ציפייה לכאב קשורה לעוצמת תגובת הנוצבו, ואזור זה מתקשר עם אזורי עיבוד כאב אחרים כדי לווסת את החוויה.

האינסולה מעורבת בעיבוד תחושות גופניות, בייצוג של מצב הגוף, באינטגרציה של מידע סנסורי ורגשי, וממלאת תפקיד מרכזי בעיבוד כאב ומופעלת כאשר אנשים חווים גירויי כאב. בנוצבו, פעילות האינסולה מוגברת, מה שמשקף את העלייה בתפיסת הכאב והתחושות השליליות. האינסולה קשורה גם למודעות אינטרוספטיבית, כלומר למודעות לתחושות פנימיות בגוף, ופעילות מוגברת שלה עשויה לתרום למיקוד סומטי ולהגברת תחושות שליליות.

האמיגדלה, המעורבת בעיבוד רגשי, במיוחד רגשות שליליים כמו פחד וחרדה, ממלאת תפקיד מרכזי בזיהוי איומים ובהפעלת תגובות לחץ. חרדה מהווה מרכיב מרכזי בנוצבו, וקשורה לפעילות מוגברת באמיגדלה. האמיגדלה מתקשרת עם אזורים אחרים כמו ה-rACC וה-PAG, ומשפיעה על האופן שבו הגוף מגיב לציפיות שליליות.

 מנגנונים סביבתיים וחברתיים 
תופעת הנוצבו אינה מתרחשת 'בחלל ריק', אלא מושפעת באופן משמעותי מהסביבה החברתית והתרבותית שבה האדם נמצא. המנגנונים הסביבתיים והחברתיים כוללים את האופן שבו מידע מועבר, את ההקשר התרבותי שבו מתרחשת החוויה הרפואית, ואת הרמזים הסביבתיים שמעצבים ציפיות. 

 תקשורת מטופל-קלינאי 
האינטראקציה בין מטופל לבין נותן שירותי הבריאות היא אחד הגורמים המשמעותיים ביותר בהשפעה על תופעות נוצבו. האופן שבו רופאים, אחיות, ונותני שירותי בריאות אחרים מתקשרים עם מטופלים, מעבירים להם מידע ומגיבים לחששותיהם ושאלותיהם, משפיעים באופן ישיר על הציפיות שמתפתחות אצל המטופל ועל הסבירות לתגובות נוצבו.

השפעת המסגור היא מנגנון מרכזי שבאמצעותו תקשורת משפיעה על נוצבו. מסגור מתייחס לאופן שבו מידע מוצג, ומחקרים הראו שאותו מידע יכול להוביל לתוצאות שונות בהתאם לאופן שבו הוא מוצג. כאשר רופא מציג מידע על תופעות לוואי של תרופה בצורה שמדגישה את השכיחות והחומרה של התופעות, משתמש במילים מאיימות כמו "חמור", "מסוכן", או "בלתי נסבל", או מעביר את המידע בטון מודאג, הוא יוצר מסגור שלילי שמגביר את הסבירות לנוצבו. לעומת זאת, מסגור ניטרלי או מאוזן, שמספק את אותו מידע אבל בצורה עובדתית ולא-מפחידה, יכול להפחית את ההשפעה השלילית. דקויות ניסוח במסגרת המסגור, כמו השימוש במילה "עשויות" במקום "יגרמו" או הדגשת הסבירות הגבוהה שהתרופה תעזור לצד האזכור של תופעות לוואי, משפיעות גם כן על התוצאה.

תקשורת לא-מילולית ממלאת גם היא תפקיד חשוב, והבעות פנים, שפת גוף או טון הקול שמציג נותן השירות, משפיעים על האופן שבו המטופל קולט את המידע ועל הציפיות שמתפתחות אצלו. כאשר רופא מביע חוסר ודאות, חרדה, או חוסר אמון בטיפול, המטופל קולט זאת ונוטה לפתח ציפיות שליליות. לעומת זאת, רופא שמביע ביטחון, אופטימיות, ותמיכה יכול להפחית את הסבירות לנוצבו. מטופלים עשויים להיות רגישים מאוד לרמזים לא-מילוליים אלו, לעיתים יותר מאשר למה שנאמר במילים.

איכות מערכת היחסים בין המטופל לקלינאי משפיעה גם היא על תופעות נוצבו. כאשר יש אמון הדדי, תקשורת פתוחה, ותחושה שהקלינאי מתייחס ברצינות לחששות המטופל, הסבירות לתופעות נוצבו יורדת. לעומת זאת, תחושה שהרופא אינו מקשיב או לא אכפתי, או חוויות שליליות קודמות במערכת הבריאות, יכולים להגביר ציפיות שליליות ולהוביל לתגובות נוצבו חזקות יותר.

 גורמים תרבותיים והקשריים 
תופעת הנוצבו מתרחשת גם בתוך הקשר תרבותי וחברתי רחב יותר, והגורמים הללו משפיעים על האופן שבו אנשים מפרשים תחושות גופניות, על הציפיות שלהם מטיפולים רפואיים, ועל נטייתם לפתח תגובות נוצבו. התרבות, המדיה, וההקשר החברתי מעצבים אמונות בריאות ומשפיעים על החוויה הסובייקטיבית של מחלה וטיפול.

גורמים תרבותיים כוללים אמונות והנחות יסוד על טבען של מחלות, על יעילות הרפואה, ועל תפקיד התרופות והטיפולים. בתרבויות שונות קיימות השקפות שונות לגבי גורמי מחלות, על משמעות הכאב והסבל, ועל הצפוי מטיפול רפואי. אמונות תרבותיות אלו משפיעות על הסבירות לתופעות נוצבו. כך למשל, בתרבויות שבהן קיימת נטייה לספקנות כלפי רפואה מערבית, או שבהן קיימות אמונות על תופעות לוואי קשות של תרופות, אנשים נוטים יותר לפתח תגובות נוצבו. כמו כן, סטיגמה חברתית סביב מחלות או תרופות מסוימות יכולה להגביר חרדה ולתרום לתופעות נוצבו.

המדיה ממלאת גם היא תפקיד משמעותי בעיצוב ציפיות והפצת מידע על תופעות לוואי. סיקור תקשורתי של תופעות לוואי של תרופות, דיווחים על תביעות משפטיות נגד חברות תרופות ופרסום של מקרים חריגים, יכולים ליצור חרדה ציבורית ולהוביל לגל של תופעות נוצבו באוכלוסייה. תופעה זו, המכונה לעיתים "נוצבו המוני", נצפתה במספר מקרים שבהם דיווחים תקשורתיים הובילו לדיווחים נרחבים על תסמינים שלא היו קשורים לחשיפה פיזית ממשית.

בהקשר החברתי הרחב יותר, גישות של מערכות בריאות, מדיניות ציבורית, וזמינות מידע, עשויות להשפיע על תופעת הנוצבו. במדינות שבהן קיימת דגש על "הזכות לדעת" והעברת מידע מפורט על סיכונים, עשויה להיות שכיחות גבוהה יותר של תופעות נוצבו בהשוואה למדינות שבהן הגישה מאוזנת יותר. כמו כן, הגישה לאינטרנט ולפורומים מקוונים מאפשרת לאנשים לחלוק חוויות על תופעות לוואי, מה שיכול להוביל ללמידה חברתית ולהפצת תופעות נוצבו.

 התניה סביבתית 
התניה סביבתית היא תהליך שבו רמזים סביבתיים ספציפיים נקשרים לתגובות שליליות, ויכולים בעצמם לעורר תסמינים אפילו בהיעדר הגורם המקורי לתסמינים. מנגנון זה דומה להתניה קלאסית אך מתמקד באופן ספציפי ברמזים הסביבתיים שמקיפים את החוויה הרפואית.

רמזים סביבתיים יכולים לכלול מגוון רחב של גירויים המעוררים ציפיות: ריחות, צלילים, תמונות, טעמים, ואפילו תחושות מישוש. לדוגמה, אדם שחווה בחילה חמורה בעקבות כימותרפיה עשוי לפתח תגובת נוצבו לריח של בית החולים או אפילו לצליל של פעמון מסוים שנשמע במהלך הטיפול. רמזים אלו יכולים להפוך למעוררי תגובות נוצבו חזקות, כך שהאדם יחווה בחילה או תסמינים אחרים עוד לפני שהוא מקבל את הטיפול עצמו, רק מהנוכחות של הרמזים הסביבתיים.

התניה סביבתית יכולה להיות חזקה ועמידה במיוחד מכיוון שהיא פועלת לעיתים קרובות ברמה לא-מודעת. אנשים לא תמיד מודעים לכך שתגובתם נובעת מרמזים סביבתיים, ולכן קשה להם לשלוט בתגובה או למנוע אותה. גם כאשר אנשים מודעים לכך שרמז סביבתי מסוים גורם לתגובה, עדיין קשה להם לא להגיב אליו, מה שמדגיש את האוטומטיות של התהליך.

 אתיקה 
יש חוקרים הטוענים שקיימת בעיה אתית בנושא. נטען שכיוון שבדרך כלל לכל טיפול רפואי דרושה הסכמה מודעת של המטופל, במקרה בו האפקט קיים, ההסכמה המודעת עלולה להוביל להידרדרות במצבו של מטופל. הדבר יוצר דילמה מוסרית כיצד ניתן לעדכן את המטופל בצורה נכונה ומוסרית אם קיים הסיכון שעצם העדכון עצמו יכול להוות גורם שלילי שיפגע בו.

קיים גם תיעוד למחקרים שהובילו לכאב אמיתי בניסויים שנערכו, בהם פיזית לא נעשה למטופלים דבר. הנושא מעלה דילמות מוסריות רבות ומאתגר את הגדרות זכויות המטופל בנוגע למה שאסור ומה שמותר בניסויים.

 ראו גם 
 פלצבו
 הסכמה מדעת
 ניסויים בבני אדם

קישורים חיצוניים




הערות שוליים

קטגוריה:מחקר רפואי
קטגוריה:אנתרופולוגיה