הכרזת העצמאות הפלסטינית

הכרזת העצמאות הפלסטינית היא הצהרה שכתב המשורר הפלסטיני מחמוד דרוויש. והוכרזה על ידי יאסר ערפאת ב-15 בנובמבר 1988 באלג'יר. מגילת העצמאות אומצה על ידי המועצה הלאומית הפלסטינית, הגוף המחוקק של הארגון לשחרור פלסטין, בהצבעה של 253 בעד, 46 נגד ו-10 נמנעים. המגילה הוקראה בישיבת הסיום של המועצה הלאומית הפלסטינית ה-19. עם סיום קריאת ההצהרה קיבל ערפאת את התואר "נשיא פלסטין". באפריל 1989 בחרה מועצת אש"ף ביאסר ערפאת לנשיא הראשון של "פלסטין".

בניגוד להצהרות קודמות של המועצה הלאומית ואש"ף, שקבעו כי החלטה 181 של העצרת הכללית של האו"ם (תוכנית החלוקה) "בטלה ומבוטלת", בהצהרת העצמאות היא מוגדרת כאישור בין-לאומי ולגיטימיות ל"זכות העם הפלסטיני לריבונות". ההצהרה שוללת פעולות אלימות "נגד השלמות הטריטוריאלית של מדינות אחרות", אך מבלי לציין את מדינת ישראל בשמה, ההצהרה קוראת לעם הפלסטיני להמשיך במאבק "עד סיום הכיבוש", אך מבלי להבהיר אם מדובר בשטחים שנכבשו ב-1967 או בכל השטח שבידי ישראל. ההצהרה מסתיימת בתפילה לאללה, "אדון הממלכה".

ערפאת הכריז בנאומו על הקמת "מדינת פלסטין", "שבירתה היא ירושלים הקדושה". במושב הנעילה של הוועידה, חזר צלאח ח'לף (אבו איאד), סגנו של ערפאת, לתוכנית השלבים של אש"ף: "זו המדינה לדורות הבאים... אשר בראשיתה קטנה היא, ואם ירצה אללה – תהיה גדולה ותתרחב למזרח, למערב, לצפון ולדרום... אכן אני מעוניין בשחרור פלסטין... צעד אחר צעד".

כחודש אחרי פרסום ההצהרה, ב־14 בדצמבר, כינס ערפאת מסיבת עיתונאים בה הכיר מפורשות במדינת ישראל ובזכותה להתקיים בשלום וביטחון, ודחה בצורה מוחלטת וקטגורית את כל סוגי הטרור.

 רקע 
ההצדקה המשפטית להצהרה התבססה על החלטה 181 של העצרת הכללית של האו"ם, שהתקבלה בכ"ט בנובמבר 1947 וקבעה את סיום המנדט הבריטי וחלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות לשני עמים. ב-14 במאי 1948 הסתיים המנדט הבריטי, מדינת ישראל הכריזה על עצמאות, ושטחי יהודה ושומרון נכבשו על ידי הלגיון הערבי של ירדן, בעוד כוחות צבא מצרים כבשו את רצועת עזה. בעוד שתוכנית החלוקה שימשה בסיס להכרזת העצמאות של ישראל, היא לא התקבלה אז על ידי ההנהגה הערבית הפלסטינית. עם זאת, בספטמבר 1948 הוקמה ברצועת עזה ממשלת כל פלסטין והוכרה על ידי רוב חברי הליגה הערבית. ממשלת כל פלסטין נחשבת כניסיון הראשון להקים מדינה פלסטינית עצמאית, אולם היא פורקה על ידי מצרים מספר שנים מאוחר יותר. 

במלחמת ששת הימים ביוני 1967, נכבשו יהודה ושומרון ורצועת עזה על ידי ישראל.

בוועידת הליגה הערבית ברבאט ב-1974, הכירה הליגה הערבית באש"ף כ"נציג הלגיטימי היחיד של העם הפלסטיני".

 משמעות 
מגילת העצמאות הפלסטינית אינה מכירה במפורש במדינת ישראל.

האמירה בהכרזה, שפלסטין היא "מדינת שלוש הדתות המונותאיסטיות", נתפסה כאמירה אשר מכירה בקשר ההיסטורי היהודי לארץ ישראל, במקום לטעון שיהודים הם קולוניסטים וזרים בארץ.

 השלכות 
350px|ממוזער|
כתוצאה מההכרזה התכנסה העצרת הכללית של האו"ם (UNGA) והזמינה את יאסר ערפאת, יו"ר אש"ף, לנאום בעצרת.

החלטה 43/177 של העצרת הכללית של האו"ם  התקבלה על פי ההחלטה "המועצה מכירה בהכרזת מדינת פלסטין על ידי המועצה הלאומית הפלסטינית ב-15 בנובמבר 1988", ועוד הוחלט כי יש להשתמש בכינוי "פלסטין" במקום "ארגון השחרור הפלסטיני" במערכות של האו"ם. מאה וארבע מדינות הצביעו בעד החלטה זו, ארבעים וארבע נמנעו, ושתי מדינות, ארצות הברית וישראל, הצביעו נגד. עד אמצע דצמבר 1988, 75 מדינות הכירו ב"פלסטין", ועד פברואר 1989 הכירו ב"פלסטין" כבר 89 מדינות.The Palestine Yearbook of International Law; Kassim, 1997, p. 49.

לקריאה נוספת

 הצהרת העצמאות הפלסטינית, בתרגומו של אדוארד סעיד

 ראו גם 
 ממשלת כל פלסטין
 הגדה המערבית תחת שלטון ירדן
 הכיבוש המצרי של רצועת עזה
 מדינה פלסטינית
 מגילת העצמאות הישראלית

 הערות שוליים 

פלסטינית
קטגוריה:הרשות הפלסטינית: חוק ומשפט
קטגוריה:הארגון לשחרור פלסטין
קטגוריה:לאומיות פלסטינית
קטגוריה:פוליטיקה פלסטינית
קטגוריה:1988 בפוליטיקה