אין מסיחין בסעודה

אין מסיחין בסעודה (או: אין משיחין בשעת הסעודה) הוא כלל בהלכות דרך ארץ לפיו אין לדבר בזמן סעודה ואכילה. מקור הכלל בדברי רבי יצחק. טעמו הוא "שמא יקדים קנה לושט", דהיינו שמא ייחנק האדם בדיבורו. לדברי אחרונים רבים הציבור אינו נוהג כך, ונאמרו כמה הסברים לדבר.

מקור הכלל וטעמו
מסופר בתלמוד הבבלי על רב נחמן ורבי יצחק שהיו יושבים בסעודה. אמר רב נחמן לרבי יצחק שיאמר איזה דבר, ועל כך השיב רבי יצחק:

בתלמוד הירושלמי מובאים דברים דומים בשם רבי מנא. בן זומא הסביר את ההלכה שבשעת הסעודה כל אחד מברך לעצמו ולא אחד מברך עבור כולם בטעם "שאין בית הבליעה פנוי". ומכך הסיק רבי מנא שאין לברך את מי שמתעטש בשעת הסעודה בשל סכנת הנפשות הכרוכה בכך.

כלל זה נפסק להלכה בשולחן ערוך: 

 במחקר 
לפי השערה מחקרית, הכלל התלמודי הוא חיקוי של המנהג הזורואסטרי לשתוק בעת האכילה מנימוקים דתיים. אצל הזורואסטרים נאסר לדבר בין התפילה שקודמת לסעודה לבין התפילה החותמת אותה. לצורך תקשורת בזמן הארוחה הפרסים נהגו לרמוז באמצעות אנפוף והשמעת קול כאשר השפתיים סגורות. במקום אחר התלמוד הבבלי מזכיר מנהג פרסי זה בהקשר של נימוסי הסעודה ומנהגם לתקשר ב"מחוג" שמשמעותו אנפוף.

ההשוואה בין מנהגי הפרסים למנהגי היהודים ומי נוהג בנימוס יותר, עמדה במרכז שיחה בין ריש גלותא לרב ששת. בתחילתה טען ריש גלותא שנימוסי הפרסים עדיפים משל היהודים. גם בברייתא אחרת שיבח רבן גמליאל את נימוסי הסעודה של הפרסים: . לפי ההשערה, ייחוס הכלל למסורת חכמים מארץ ישראל נועד לחדד את המסר שנימוסי השולחן היהודיים אינם נופלים מאלו של הפרסים.

הסברי האחרונים לכך שאין נוהגים כך
כאמור, אחרונים רבים העידו שלא ראו את הציבור מקפיד על כך. כך, למשל, כותב החיד"א:  בנוסף לכך הוא מעיד שלא שמע על כך שמישהו נפגע מאכילה כזו. על הקושיה הזו, מדוע נמנע הציבור מלקיים את דברי הגמרא והפוסקים, נאמרו מספר תירוצים:
 הפרישה כתב שחל שינוי בצורת האכילה. בזמן התלמוד היו אוכלים בהסבה, ולכן היה חשש בדבר, ואילו בזמננו שאוכלים בישיבה אין החשש קיים.
 בשערי תשובה כתב ליישב, שכיון שרבים אינם נזהרים בזה חל כאן הכלל שומר פתאים ה'.
 בעלי תמר הסביר שהציבור סומך על דברי הבבלי, שדווקא שיחה אסורה, ואילו מילה אחת מותרת, ורק לדברי הירושלמי גם מילה אחת אסורה.

ברכה בתוך הסעודה לפטור אחרים
במשנה נאמר: . דהיינו שעל מאכלים שצריכים לברך במהלך הסעודה כל אחד מברך בפני עצמו. כאמור, בן זומא הסביר שזה משום שאין בית הבליעה פנוי. בתלמוד הירושלמי קישר רבי מנא את הדברים לשיחה בתוך הסעודה, והוכיח מדברי בן זומא שאין לברך את המתעטש. לעומת זאת, בתלמוד הבבלי לא הובא ההסבר הזה. ובדברי רש"י נראה שהטעם הוא שלא יוכלו המסובים לשמוע את הברכה היטב. לעומת זאת בדברי הרמב"ם ההסבר המובא הוא "שאין בית הבליעה פנוי שיענו אמן". בפירוש המשנה מביא הרמב"ם את דברי בן זומא "לפי שבני אדם עוסקים באכילה, ואם יענה אמן שמא יחנק", ומכאן יש שהסבירו כך גם את דבריו במשנה תורה. 
בהגהות הרמ"א מובאים דברי התוספות שאם אמר סברי מרנן לפני שבירך יוכל אחד לברך לכולם.

טעמים נוספים
 המהר"ל מפראג כותב שמלבד הטעם שמא יחנק יש סיבה להפריד בין האכילה, שמבטאת את החיסרון של האדם מצד גופו ואת ההכרח שלו לקבל מבחוץ, לבין הדיבור, שמבטא את שלימות האדם מצד נשמתו. לכן גם נפרדים הכלים הגופניים: הוושט נועד לקבל את המאכלים, ואילו הקנה שייך לדיבור. לכן עירוב הדברים הוא מחוץ לסדר הראוי.
 בליקוטי מוהר"ן מבאר רבי נחמן מברסלב שהאכילה היא הארה של אורות מקיפים, ולכן השתיקה, שהיא גבוהה מהדיבור, היא זו שמתאימה לה.

רמזים לכלל זה בתורה
 כאשר באו המלאכים לאברהם אבינו נאמר: . ומפרש בעל הטורים שרק לאחר שסיימו לאכול שוחחו עם אברהם משום שאין משיחים בסעודה 
 כאשר רבקה משקה את אליעזר נאמר:  ומפרש הספורנו "המתינה לדבר עד שיכלה לשתות, כאומרם ז"ל: אין משיחין בסעודה שמא יקדים קנה לושט".

קישורים חיצוניים
 הרב יהודה קוק, אם אין מסיחין בסעודה בזמן הזה ובדין שומר פתאים ה', באתר פורטל הדף היומי

הערות שוליים

קטגוריה:הלכה
קטגוריה:אכילה ושתייה ביהדות
קטגוריה:נימוסים