ההשערה המדיינית-קינית

ההשערה המדיינית-קינית (באנגלית: Midianite–Kenite hypothesis, לפעמים רק ההשערה המדיינית או ההשערה הקינית) היא שם קיבוצי למשפחת השערות בביקורת המקרא ובחקר המקרא, לפיהן האמונה באלוהות יהוה הובאה במקורה לעם ישראל בכנען מאזור מדברי דרומי יותר. מרבית ההשערות מציעות כי אזור מוצא זה היה בדרום עבר הירדן המזרחי, בערבה, במזרח חצי האי סיני, או בצפון-מערב חצי האי ערב, במקומות המכונים במקרא אדום, שעיר, סיני, פארן ותימן. כמה מן ההשערות מזהות את הקבוצה האתנית שהגיעה מאזור זה עם אלו המתוארות במקרא כקינים, מדיינים, או הלוויים, ומציעות שהם היו במקורם רועים-נוודים או כורים וחרשי נחושת. 

דמויות מקראיות שעשויות לייצג קבוצה זאת הן קין, תובל קין, יתרו, צפורה, משה, יעל, ויהונדב בן רכב. לאור ממצאים ארכאולוגים מודרניים, יש חוקרים המציעים לזהות אותם עם שבטי שסו נוודים וחרשי נחושת, שתעודות מצריות מתקופת הברונזה המאוחרת הזכירו בשמות "שסו יהו" ו"שסו שעיר".

 מרכיבי ההשערה 
שמאל|ממוזער|שטח ממלכת אדום בימי בית ראשון (באדום) ושטח נוסף שכבשו מיהודה בימי בית שני (אדום כהה)
את ההצעות הרבות במסגרת ההשערה ניתן למיין לארבעה מרכיבים כלליים:
 רמזים במקרא למוצאה הדרומי של האמונה ביהוה.
 ממצאים ארכאולוגיים הרומזים למוצא האמונה ביהוה באזור אדום.
 הקישור המקראי בין האמונה ביהוה ליתרו חותן משה, מדיין והלוויים.
 האפיון המקראי של קין ועם הקיני.

ארבעה מרכיבים אלו קשורים זה בזה, אך אינם תלויים בהכרח. לא כל החוקרים שדגלו בגרסאות שונות של ההשערה הסכימו עם כל המרכיבים, ולא כל החוקרים שדגלו במרכיב מסוים הסכימו עם כל הנקודות שהועלו לגביו.

 רמזים במקרא למוצאה הדרומי של האמונה ביהוה 

בחקר המקרא נפוצה הערכה שכמה מן השירות המקראיות הן הטקסטים הקדומים ביותר במקרא, בגלל הרובד הלשוני הארכאי שלהן, וכן משום ששירה עממית היה קל יותר לזכור ולמסור בעל-פה מדור לדור, אפילו בתקופה שבה ידע הכתיבה והקריאה לא היה נפוץ. מספר שירות מקראיות כאלו מתארות את ה' באופן דומה:
 ברכת משה: 
 שירת דבורה: 
 תהילים ס"ח: 
 שירת חבקוק: 

פשט פסוקים אלו מתאר מעין התגלות שבה צועד ה' מאזור דרומי או מדברי, כאשר איתני הטבע ובייחוד השמים, הארץ וההרים רועדים מפניו. כמה משמות המקומות מהם הוא יוצא, בא או זורח חוזרים בשירות השונות: אדום, שעיר, סיני, פארן ותימן, ואצל חבקוק גם מדין וכושן. הר שעיר לפי המקרא ממוקם בהרי אדום ממזרח לערבה. מדבר פארן ממוקם בדרך כלל בחצי-האי סיני, כאשר הצירוף "הר פארן" מופיע במקרא רק בברכת משה ובשירת חבקוק. על בסיס התקבולת בין "סיני" ל"שעיר" בברכת משה סבר חוקר המקרא יגאל בן-נון שסיני, שם שאיננו מוכר מחוץ למקרא, היה אף הוא במקורו ממזרח לערבה, ולא במדבר המכונה כיום חצי האי סיני. תימן במקרא הוא מקום מושבו של אליפז בן עשו, ובאופן זה מקושר אף הוא עם אדום ושעיר.

מאפיין משותף נוסף שהוצע לשירות אלו הוא רמזים לשמות אלים נוספים מתקופת המקרא: "רשף" ו"דבר" הוצעו כרמז לאל המגפה הכנעני רשף, הנזכר בשירה אוגריתית. המילה הסתומה "אשדת" הוצעה כשיבוש של שם האלה הכנענית אשרת, שלפי כתובות חורבת תימן וחורבת אל כום נחשבה כבת זוגו של ה'. המילה "סיני" בביטוי "ה' זה סיני" הוצע על-ידי חוקר המקרא ישראל קנוהל כהטיית שמו של אל הירח המסופוטמי סין על משקל "שַׁדַּי" ו"אֲדֹנָי", אם כי מקובל יותר פירושו של משה דוד קאסוטו כ"יהוה זוּ סיני" (כך אף בתרגום השבעים: τοῦ Σινά) כלומר "יהוה של סיני" .

 ממצאים ארכאולוגיים 

שמאל|ממוזער|שמות שבטי שסו כבושים על קיר המקדש המצרי בסולב, רשומים בתוך דמויות שבויים כמקובל באיקונוגרפיה המצרית.
ממוזער|מקדש חתחור למרגלות עמודי שלמה בתמנע
ממוזער|בקעת תמנע, שחזור מודרני של "אוהל מועד"

מספר ממצאים ארכאולוגיים, רובם מתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת ולראשית תקופת הברזל, הוצעו כקשורים להשערה. הם עשויים לתמוך במוצא האמונה באל הנקרא יהוה, ו/או במנהגים ובסיפורים מקראיים הקשורים בו, אצל נוודי-מדבר וחרשי-נחושת אדומים, מדיינים או קינים:
 ברשימת מקומות בכתב חרטומים על קיר מקדש מצרי בסולב  שבנוביה (סודאן של היום) מימי פרעה אמנחותפ השלישי במאה ה-14 לפנה"ס, נזכרת קבוצה של נוודי המדבר (מצרית קדומה: "שסו") הנקראת "שסו יהוה" או "שסו יהו". לא ברור כיצד בדיוק בוטאה המילה, והאם מדובר בשם של מקום או של אל.
 אותו שם נזכר גם ברשימות עמים כבושים במבנה מימי רעמסס השני במאה ה-13 לפנה"ס באמארה המערבית (Amara West), אף היא בנוביה. בסמוך לשם זה נזכרים שמות דומים נוספים: "שסו סרר", אשר הוצע כמקביל לשעיר במקרא, ו"שסו סמעת" אשר האגיפטולוג וחוקר המקרא הקנדי דונלד ב. רדפורד הציע לקשר עם ה"שמעתים" הנזכרים ב כמשפחה קינית.
 ברשימה מצרית נוספת של שמות מקומות מתקופת רעמסס השני נזכר מקום בשם "יעקב-אל" או "יעקב-אילו", בסמוך למספר מקומות אחרים ששמותיהם נראים כשמות תאופוריים של האל האדומי קוס. חוקר המקרא ישראל קנוהל הציע לפרש זאת כקבוצה מוקדמת של בני-ישראל שחיו באזור אדומי, להערכתו הר-שעיר, בהתאם להשערה הקינית. השם "יעקב" היה נפוץ בשמות אנשים אמוריים, במצרים ובמסופוטמיה בתקופת הברונזה, אך פחות נפוץ כשם מקום.
 בפפירוס אנסטאזי 6 מתקופת פרעה מרנפתח בשלהי המאה ה-13 לפנה"ס נמצא כתוב: "סיימנו להעביר את השסו מאדום למצודת מרנפתח אשר בת'כו, עד לבריכות פר אתום אשר בת'כו, כדי לשמור אותם חיים, הם ומקנהם, לפי רצון פרעה." פר אתום מזוהה על-ידי חוקרים רבים עם פיתום, ות'כו עם סוכות, מקומות מקראיים הנזכרים בסיפור יציאת מצרים.
 בפפירוס האריס א מימי רעמסס הרביעי במחצית המאה ה-12 לפנה"ס נכתב: "הרסתי את שעיר בין שבטי השסו, ושדדתי את אוהליהם עם אנשיהם, את רכושם ומקנהם אין ספור".
 מספר ארכאולוגים וחוקרי מקרא מאז בנו רותנברג בשנות ה-60, ובמאה ה-21 ארז בן יוסף מאוניברסיטת תל אביב ועוזי אבנר מאוניברסיטת בן-גוריון, הציעו לזהות את אדום, מדין, או אף את הקיני במקרא עם ממצאים מן המאות ה-13 עד ה-7 לפנה"ס באזור הערבה, ולחופיו המזרחיים של מפרץ אילת, באתרים ארכאולוגים כמו בקעת תמנע, מצודת יטבתה וואדי פינאן. בייחוד נמצאו באתרים אלו עדויות לפעילות ענפה של כרייה והתכת נחושת, ולפעילות פולחנית, בכלל זה מקדש מצרי לאלה חתחור (פטרונית של כורים במיתולוגיה המצרית הקדומה) למרגלות עמודי שלמה. לאחר משבר תקופת הברונזה המאוחרת, כאשר המצרים ככל הנראה נסוגו מן האזור, נבנה על שרידי מקדש זה מקדש מקומי מקורה ביריעות אוהל, בדומה לאוהל המשכן המתואר במקרא. במקדש זה התגלתה צלמית נחש עשויה מנחושת, המזכירה את נחושתן המקראי שעשה משה במדבר. ישראל קנוהל הציע שהשחתת פסלי חתחור במקדש בבקעת תמנע מעידה על איקונוקלאזם של תושבי המקום, בדומה לאיסור על פסל ותמונה בעשרת הדברות.
 באתר חורבת תימן (כונתילת עג'רוד) במזרח סיני, מתקופת ממלכת ישראל במאות ה-9 וה-8 לפנה"ס, התגלו כתובות רבות בכתב עברי עתיק, בעיקר ברכות לה' ולאלים אחרים. בכתובות אלו מופיע ה' בשני כינויים: "יהוה שמרן", המתייחס ככל הנראה למקדש ה' בשומרון בירת ממלכת ישראל, ו"יהוה תמן", שאולי מתייחס למקדש ה' בתימן או במקום דרומי אחר, ומזכיר את שירת חבקוק המקראית המתארת את "אלוה" כבא מתימן. אחת הכתובות – הכתובת הפיניקית מחורבת תימן – נראית כחלק משירה המזכירה את השירות המקראיות של התגלות ה'. ואולם היא מאזכרת גם את הבעל (בשורה החמישית), את אל (בשורה השנייה ובשורה השישית), ו"אלים" (בשורה הרביעית). האפיגרף שמואל אחיטוב פענח אותה כך:

 בכתובת הקיר באותו אתר מופיעה המילה "קין" בהקשר לא-ברוראחיטוב, אשל ומשל, "הכתובות ופירושן", עמ' 115:

 הארכאולוג הישראלי נדב נאמן הציע לזהות את השכבות מתקופת הברזל השנייה בחורבת עוזה עם קינה המקראית שעל דרך אדום, ועם הקיני במקרא. הוא קישר את העדר צלמיות באתר עם ההשערה המדיינית-קינית, וההתנגדות במקרא לפסל ותמונה.

 יתרו והקשר המדייני 

במרכיב זה של ההשערה נכללים רמזים שונים במקרא, בעיקר כאלו הקשורים לדמות יתרו ובתו צפורה אשת משה, לכך שהאמונה בה' בשמו המפורש מקורה באזור מדין. לפי מספר הצעות הועברה אמונה זו לבני-ישראל בכנען באמצעות משה והלוויים, שאולי היו מצרים, כנענים או עברים ששהו תקופה מסוימת באזור מדין:
 בסיפור הסנה הבוער, ה' מתגלה למשה בעת שהוא , במדבר ב (). הועלתה השערה שהר האלוהים היה מקום פולחן משותף למספר שבטים מדייניים, ושהמילה "חורבה" (מילולית: "בדרך אל חורב") נוספה מאוחר יותר על-ידי סופר מקרא דויטרונומיסט כדי לזהות את ההר עם הר חורב, מקום מתן תורה לפי המקור הדויטרונומיסטי.
 חותנו של משה נקרא במקומות שונים במקרא במספר שמות נוספים: רעואל, חובב, יתרן, יתר, וקיני, רמז כי היו לסיפור מספר גרסאות שונות. רעואל במקרא הוא גם אחד מבני עשו, ולפיכך מצביע על קשר לאדום. באתר הארכאולוגי תל ח'ליפה, בין אילת לעקבה בתחומי ירדן, התגלה אוסטרקון אדומי ועליו רשימת שמות הכוללים את השם רעואל, בסמיכות למספר שמות נוספים, חלקם עם מרכיב תאופורי של האל האדומי קוס.
 למרות תיאורו כ"כוהן מדיין", המקרא אינו מספר לאיזה אל היה יתרו כוהן, ואינו מזכיר בשום מקום לאיזה אל עבדו המדיינים. ניתן איפוא לשער שגרסה עתיקה יותר של הסיפור תיארה את יתרו ככוהן ה', וכמי שלימד את חתנו משה לעבוד את ה'.
 ב נפגש משה שוב ב"הר האלוהים" עם יתרו, בתו צפורה אשת משה ושני בניהם. בפרק זה מכיר יתרו בה' כאל הגדול מכל שאר האלים, עקב הנסים שעשה לבני-ישראל ביציאת מצרים, ומקריב לו עולה וזבחים במעמד משה, אהרן וזקני ישראל. פירוש מסורתי מקובל הוא שיתרו מכיר בעליונות ה' על אלי מדיין, אך לשון הפרק אינה סותרת את ההשערה המדיינית, המפרשת כי יתרו היה כוהן ה' עוד קודם לכן, וכעת הוא שמח בראיות לעליונותו של אלוהיו. בהמשך פרק זה מקבל משה את עצת יתרו להקים לבני ישראל מערכת משפט היררכית.
 ב מבקש משה מ"חובב בן רעואל המדייני חותן משה" להמשיך להדריך את בני-ישראל במסעם מהר סיני לכנען, לאחר שהדריך אותם בבמדבר, ומציע בתמורה לחלוק עמו את הטוב אשר ישפיע ה' על ישראל. תיאור הדו-שיח ביניהם נקטע לפני שניתנת תשובתו הסופית של חובב.
 מספר חוקרי מקרא, בהם מרטין נות והרמן גונקל, ולאחרונה ניסים אמזלג וישראל קנוהל, ציינו שבניגוד לחצי-האי סיני, אזורי מדיין ממזרח למפרץ אילת וצפון-מערב חצי האי ערב מצטיינים בפעילות וולקנית, ובכלל זה הרי געש כגון חלת אל באדר  שהתפרץ מספר פעמים בעשרת אלפי השנים האחרונות, והר געש ליד אל-מדינה שהתפרץ לאחרונה בשנת 1256 לספירה. הם הציעו לקשר פעילות וולקנית זו עם תיאורי האש בפסגת הר סיני, ועם תאורי רעד האדמה ונזילת ההרים בשירות המקראיות על ה'.
 בסיפור האישה הכושית שלקח משה לא נאמר במפורש אם היא צפורה המדיינית או אישה אחרת. אך בשירת חבקוק, אחת השירות המציגה את ה' כבא מאזור דרומי, כושן מופיע בתקבולת עם מדיין.
 בסיפור סתום בשמות פרק ד, צפורה מצילה את משה מזעמו של ה', בכך שהיא מלה את בנם ומכנה אותו "חתן דמים". סיפור זה עשוי לשמר זיכרון עתיק לפיו מנהג המילה כברית עם ה' היה במקורו טקס מדייני.
 ישנם במקרא גם סיפורים העוינים למדיינים, כמו מלחמת גדעון במדיינים בספר שופטים, ובנות מדיין מתוארות ב כמפתות מינית ומחטיאות את בני-ישראל, בסיפור חטא בעל פעור ומלחמת מדין. דווקא נוכח עוינות זו, חוקרי מקרא כמו מרטין נות סברו כי תיאור חותן ואשת משה כמדיינים חייב לשקף מסורת עתיקה וחזקה בכדי לשרוד במקרא.

 קין ועם הקיני 

במרכיב זה של ההשערה נכללו רמזים במקרא לכך שהקבוצה האתנית שהביאה את האמונה בה' לעם ישראל בכנען נקראה "קיני", שהם נתפסו כבעלי מוצא נבדל מבני-ישראל, שהיו נוודים וחרשי נחושת, וראו בקין את אביהם הקדמון.
 פרק ד' בספר בראשית, בו מתוארים תולדות קין וצאצאיו, משויך על-ידי חוקרי מקרא רבים למסורת היהוויסטית, לפיה היה השם המפורש ידוע מאז ימי בראשית. קנוהל ציין כי הדמות הראשונה במקרא המבטאת את השם המפורש היא חוה, בעת שהיא דורשת את שמו של קין בפרק זה: . השורש ק-נ-ה בעברית מקראית משמעותו גם "יצר".
 באותו פרק מתואר קין כאבי שושלת של דמויות מקראיות, בכללן תובל קין המוצג כ, ובכך מתאים להיות אב קדמון מיתי של שבט חרשי נחושת. "קין" במקרא הוא גם כלי-נשק מנחושת: . השורש הלשוני השמי ק-י-נ מופיע במשמעות של נפחות, צורפות וחרשות מתכת גם בארמית ובערבית, והאל קֻיָנַן  היה אל הנפחים והצורפות בסבא שבדרום חצי האי ערב, בתקופה שלפני עליית האסלאם.
 באותו פרק מעניש ה' את קין שיהיה "נע ונד", מסמן אותו באות, ומבטיח לנקום בכל הפוגע בו. מוטיב הנקמה אף מורחב בהמשך הפרק בשירת למך, אחד מצאצאי קין. הוצע שסיפורים אלו התחברו במקורם כסיפורים אטיולוגיים להסברת קיומו של שבט נוודים חסרי נחלה, העובדים לאל בשם המפורש, שאולי נהגו לסמן את עצמם בכתובת קעקע או בסימן זיהוי אחר כלשהו, ולהרתיע את אויביהם במנהגי נקמת דם.
 מספר חוקרי מקרא ציינו שהשמות בשושלת קין: חנוך←עירד←מחויאל←מתושאל←למך←תובל קין, דומים ובחלקם אף זהים לשמות בשושלת שת: אנוש←קינן←מהללאל←ירד←חנוך←מתושלח←למך←נח. בהקבלה זו, קינן בשושלת שת הוא השם המקביל לקין. הסבר אפשרי להקבלה הוא ששתי השושלות התחברו כגרסאות שונות במקצת של אותה גנאלוגיה מקורית, כאשר גרסת שושלת שת "הדיחה" את קין ממעמדו כבכור בניו של אדם ואבי האנושות, על-ידי הרשעתו ברצח הבן השני הבל. ייתכן שהקינים דגלו בגרסה מקורית שלפיה אביהם הקדמון קין חף מפשע, והוא גם אבי שאר האנושות.
 הקיני כעם נזכר לראשונה במקרא בברית בין הבתרים, כאחד מתשעה עמים שה' מבטיח את ארצם לאברהם:  (בראשית ט"ו, י"ז). לאחר מכן הוא נזכר מספר פעמים במקרא, בעיקר בסיני, בנגב, ובדרום-יהודה: . פסוק זה קושר את הקיני במפורש עם "חותן משה", ובכך עם המרכיב המדייני של ההשערה המדיינית-קינית.
 השמות "קנז" ו"קנזי" במקרא קושרו אף הם עם  ההשערה המדיינית-קינית: 
 קנז משושלת עשו אבי אדום הוא בנו של אליפז אלוף תימן, ואחיינו של רעואל. אך קנז אחר במקרא הוא אביו של עתניאל בן קנז, שופט משבט יהודה הנזכר בספר שופטים כאחיו הצעיר (בן אותה אם אך לא אותו אב) של נשיא יהודה כלב בן יפונה. 
 כלב בן יפונה מכונה מספר פעמים במקרא "הקנזי", אף שקנז לא היה אביו אלא אבי אחיו עתניאל. אך "הקנזי" הוא גם עם מעמי כנען הנזכר בצמוד לקיני בסיפור ברית בין הבתרים:  (בראשית ט"ו, י"ז)
 חוקר המקרא האירי ג'וזף בלנקינסופ  הציע שאין אלו מקרים, אלא רמז שחלק משבט יהודה מוצאו בעמים פרוטו-ערביים מן הנגב, וביניהם הקיני, הקנזי והירחמאלי (שאף הוא נזכר מספר פעמים בסמוך לעם הקיני). בספר שמואל א, כאשר דוד, אף הוא משבט יהודה, עם שש-מאות אנשיו משרתים את אכיש מלך גת, הם פושטים על "הגשורי והגרזי [והגזרי] והעמלקי כי הנה ישבות הארץ אשר מעולם בואך שורה ועד ארץ מצרים", הורגים את האנשים ומביאים את השלל אל אכיש, אך דוד מרמה את אכיש ואומר לו שהם פשטו "על נגב יהודה ועל נגב הירחמאלי ואל נגב הקיני".

 משפחה אחת מן הקיני, בית חבר הקיני, נדדה צפונה עד אזור אלון בצעננים: . פסוק זה קושר את הקינים במפורש גם עם "קין" וגם עם "חותן משה".
 מסיפור מלחמת סיסרא משתמע שהקינים לא היו מבני-ישראל: . למרות זאת, שירת דבורה (המכנה את ה' באופן בלעדי בשמו המפורש) מהללת מאוד את יעל.
 בספר שמואל א מסופר כי בעת מלחמת שאול בעמלק הזהיר המלך שאול את הקיני לצאת מעמלק, בתמורה לחסד שעשו עם ישראל בצאתם ממצרים: .
 מפסוק בדברי הימים ניתן להבין שגם בני רכב היו קינים:  (דברי הימים א' פרק ב' פס' נ"ה). ישראל קנוהל הציע אטימולוגיה חלופית לשם "קיני" מן השורש ק-נ-א, במשמעות של קנאות לה'. זאת לפי דמות יהונדב בן-רכב, הנזכר בספר מלכים כמצטרף בקנאותו למלך ישראל יהוא: . בספר ירמיהו מתוארים בני רכב כמעין כת סגפנית, אשר שומרים באדיקות את ציוויי יהונדב: לא לשתות יין, לא לבנות בית, לא לזרוע זרע ולא לטעת כרם, אלא לגור רק באוהלים.

 היסטוריה במחקר 

הראשונים שניסו את כוחם במחקר מדעי אובייקטיבי של המקרא בשפתו המקורית (מה שנקרא לאחר מכן ביקורת המקרא) היו תאולוגים ומלומדים באירופה בעידן הנאורות, בעיקר נוצרים פרוטסטנטים דוברי-גרמנית כמו וילהלם מרטין לברכט דה וטה ויוהאן גוטפריד אייכהורן, אך גם יהודים דוגמת ברוך שפינוזה ומשה מנדלסון. עוד במחצית הראשונה של המאה ה-19 הבחין חוקר השפות השמיות וחוקר המיתולוגיה וילהלם גזניוס בייחודו של הקיני במקרא, ואף קישר אותו עם דמות קין. הוא גם ניסה לגזור את המונח "קיני" מן השם כנען אך נראה כי פרט למילה "כנען" ונגזרותיה, השורש השמי כ-נ-ע-נ או ק-נ-נ כמעט שאיננו בנמצא במקרא. 

 המאה ה-19 וה-20: בביקורת המקרא 

הניסוח הראשון של ההשערה המדיינית-קינית נמצא במאה ה-19 אצל המלומד הלותרני הגרמני פרידריך וילהלם גילייני: תאולוג, היסטוריון, ספרן ופובליציסט בנירנברג. הוא פרסם את השערתו בשנת 1862 תחת שם העט ריכרד פון-דר-אלם. עם זאת, רבים מתומכי ההשערה בשנים שלאחר מכן לא הכירו את עבודתו, וייתכן שפיתחו אותה באופן בלתי-תלוי.

ההשערה הפכה מקובלת, בצורות ובניסוחים שונים, אצל מבקרי מקרא ומבקרי הברית החדשה בגרמניה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, ביניהם אדוארד מאייר, ברנרד שטאדה , קארל בודה, והוגו גרסמאן . מקס ובר כתב בספרו משנת 1917 "יהדות עתיקה" כי "וודאי הוא שהמסורת העתיקה לא הניחה שה' הוא האל המקורי של בני-ישראל, וגם לא שהוא האל של בני-ישראל לבדם, ואף לא שהוא שוכן בישראל". מלומדים דוברי אנגלית שתמכו בהשערה היו המומחה הקנדי לשפות שמיות ג'ורג' ארון ברטון , הכומר ומבקר המקרא האנגלי תומאס קלי צ'יין , וחוקר המקרא האמריקני הנרי פרזרווד סמית' . חוקרי ומבקרי מקרא בהמשך המאה ה-20 שראו בהשערה הסבר מספק היו גרהרד פון ראד , מרטין נות, ומשה ויינפלד. בין המתנגדים היו מרטין בובר ורולאן דה וו.

במהלך ההיסטוריה של חקר המקרא המודרני חלו תמורות בחשיבות ההשערה ובדגשים שלה. במאה ה-19 עדיין היה מקובל במחקר לראות במשה דמות היסטורית, ולפיכך התמקדה ההשערה באפשרות של השפעות מדייניות וקיניות על משה. בתקופה זו התבססה ההשערה באופן בלעדי על ביקורת המקרא. עם ראשית המחקר בארכאולוגיה מקראית במאה ה-20 לא נמצאה להשערה תמיכה רבה בממצאים ארכאולוגים, הפופולריות שלה ירדה, ומעטים הכירו אותה מחוץ לתחומי חקר המקרא.

 המאה ה-21: השפעות על ארכאולוגיה מקראית וחקר המקרא המודרני 

בסוף המאה ה-20 ובמאה ה-21 מתחזקות בחקר המקרא תפיסות לפיהן דמויות משה ויהושע אינן היסטוריות, וסיפורי יציאת מצרים והתנחלות השבטים הן מסורות שהתפתחו בממלכות ישראל ויהודה בתקופת הברזל השנייה. מצד שני, מספר ממצאים ארכאולוגים חדשים תומכים באפשרות של השפעה אדומית על הפולחן בישראל וביהודה. לפיכך יש חוקרים שאימצו תובנות מן ההשערה, ושילבו אותם בתפיסותיהם לגבי ההיסטוריה התרבותית של המקרא:
 חוקר המקרא תומאס רמר הציע כי ה' היה אל הסערות והמלחמה באדום, הובא לממלכת ישראל על ידי שבטי עפירו, ובהדרגה שולב עם פולחני אל (האל הכנעני), שפש/שמש (אלת השמש הכנענית) ואלים כנעניים אחרים, עד שקלט את תפקידיהם.
 חוקרי המקרא ריצ'רד אליוט פרידמן , ישראל קנוהל, יגאל בן-נון ואחרים הציעו את הלויים, ולא את הקינים, כקבוצה האתנית הזרה שהפיצה את האמונה בה' בישראל וביהודה. הצעה זו מסתמכת על היות שבט לוי חסר-נחלה: . הוצע ששבט לוי הוא השבט היחיד שיצא ממצרים, שכן יש ביניהם שמות הנשמעים כשמות מצריים: קהת, מררי, חפני ופינחס, ושהם קיבלו את האמונה בה' מן המדיינים או האדומים במהלך מסעם.
 הבוטנאי וחוקר המקרא ניסים אמזלג הציע לזהות את האל האדומי קוס עם ה'. הוא הציע כי במקור היה זה אל של חרשי נחושת. והמקרא קישר אותו עם תופעות וולקניות כמו הרי-געש ורעידות אדמה, בדומה לאלי חרשות מתכת אחרים בעולם העתיק: הפייסטוס היווני ווולקן הרומי.

 במחקר לשוני 

חוקר המקרא מן האוניברסיטה העברית בירושלים ישראל קנוהל מציג תפיסה ייחודית במחקרים, מאמרים אקדמיים וספרים לציבור הרחב. תפיסה זו מושפעת במספר דרכים מגרסאות קודמות של ההשערה מצד אחד, ותורמת לה מספר רעיונות חדשים מן הצד השני:

קנוהל העיר כי לפי התפיסה הנפוצה במסורת ובמחקר, לשם המפורש יש בשפה העברית, ובשפות השמיות המערביות באופן כללי, קשר לשוני לשורש ה-י-ה או ה-ו-ה במשמעות של "האל הקיים מאז ומתמיד". משמעות זו נרמזת בין השאר במעמד הסנה הבוער, כאשר שואל משה את האל לשמו שאותו יוכל למסור לעם בשליחותו. לפני שהאל מגלה למשה את שמו המפורש, הוא נותן תשובה אחרת במקצת "אהיה אשר אהיה, ויאמר כה תאמר לבני ישראל אהיה שלחני אליכם". במקביל לקשר לשוני זה הציע קנוהל, בעקבות המזרחן, חוקר המקרא וחוקר הגניזה הקהירית שלמה דב גויטיין, קשר לשוני אחר, לענף השפות השמיות הדרומיות, המדוברות בעיקר בחצי-האי ערב, שבהן השורש ה-י-ה איננו מוכר. לעומת זאת מוכר שם הפועל הערבי "האווה", המתאר רגשות עזים, ויכול לציין גם "קנאה" או "קנאות".

בעקבות  גויטיין הציע קנוהל קשר לשוני בין המונח "קיני", הקנאות לעבודת האל היחיד, ולשם הוויה. קשר לשוני עתיק כזה נראה לקנוהל במיוחד בעקבות הרמזים, לדעתו, שמקור האל המקראי הוא אצל המדיינים באזור עבר-הירדן וצפון חצי-האי ערב, והוא הציע שהקינים היו במקורם אחד מן השבטים המדייניים.  

חוקרים קודמים של שפות שמיות ושל המקרא כבר הציעו פירוש לשוני אחר לשם הוויה מן השפה הערבית, במשמעות של "לנשוב" או "להפיל", ובהקשר לאלי-סער ואלי-פוריות אחרים  בסהר הפורה ובמזרח הקרוב הקדום, ואולם דווקא פירוש כזה, לדעת קנוהל, הוא בעייתי, שכן באזור חצי-האי ערב המדברי והעני במשקעים, רוחות וסערות מקושרות בדרך-כלל בהקשר שלילי דווקא לסופות חול, ולא לגשם ולפוריות. לפיכך מעדיף קנוהל פירוש במשמעות של "האל הקנא" ולא "אל הסער". קנאות כזו עשויה לדעתו להסביר את ההתנגדות לצלמים ופסלי אלילים המתגלה למשל בנדירותן של צלמיות באתר חורבת קינה, כהצעת של נדב נאמן, ובממצא הארכאולוגי ה"פרוטו-ישראלי" בגב-ההר בתקופת הברזל 1 באופן כללי, כהצעת ישראל פינקלשטיין, ואולי אף את ההשמדה השיטתית של פסלי אלים בשכבת החורבן בחצור, אם המחריבים האלמונים אכן היו קינים, מדיינים, פרוטו-ישראלים ו/או "יעקבאל".

 בתרבות 

ברומן המקראי מאת זאב ז'בוטינסקי "שמשון", שיצא לאור לראשונה בשנת 1930, מתוארים בני רכב כקהילת מופת המכפרים על חטאו של אביהם הקדמון קין, קרוב לוודאי בהשפעת ההשערה.

 ראו גם 
 הדת הישראלית הקדומה
 המקור היהוויסטי
 המקור האלוהיסטי
 כתובות חורבת תימן
 בני רכב

 לקריאה נוספת 







 קישורים חיצוניים 
 הארכאולוגיה של בקעת תמנע, בספרית מטח.
 יצחק מייטליס, האמנים הנסתרים של המשכן, מקור ראשון, מרץ 4, 2011.
  ישראל קנוהל, סיור בבקעת תמנע, סרטון באתר יוטיוב  בערוץ של אלכס צייטלין.

ביאורים

הערות שוליים

קטגוריה:ביקורת המקרא