מרמורש (חבל ארץ)

מַרַמוּרֶש (ברומנית: Maramureș, ב־IPA: ; בהונגרית: Máramaros – "מארַמַרוֹש"; באוקראינית: Мармарощина – "מַרְמַרוֹשְצ'ינה"; בלטינית: Marmatia – "מרְמטיה" או "מרְמציה") הוא חבל ארץ גאוגרפי, היסטורי ותרבותי בצפון רומניה ובדרום-מערב אוקראינה.

מרמורש כולל את בקעת מרמורש, בחלק העילי של עמק הנהר הטיסה (Tisa) וההרים המקיפים אותו. ההרים הם: הרי אואש, הרי גוטאי, הרי ציבלש והרי רודנה ממערב ומדרום, והרי מרמורש ממזרח ומצפון, שהם חלק מהרי הקרפטים. חבל הארץ משתרע בין קווי הרוחב '47°33 צפוני ו-'48°02 צפוני ובין המרידיאנים '23°15 מזרחי ו-'25°03 מזרחי. אורך החבל בין חוסט למעבר פריסלופ הוא כ-150 ק"מ ורוחבו בציר צפון-דרום הוא עד 80 ק"מ. החלק הדרומי של חבל המרמורש שייך כיום לרומניה והוא מהווה את צפון מזרח המחוז הרומני מרמורש, בעוד שהחלק הצפוני, נמצא במזרח חבל זקרפטיה או טרנסקרפטיה של אוקראינה וכולל את הנפות חוסט, ראחיב וטיאצ'יב.

גאוגרפיה
חבל מרמורש הוא אחת הבקעות הרחבות ביותר ברכס הקרפטים, ומשתרע על שטח של 9,716 קמ"ר בצפון הקרפטים המזרחיים בין הרי אואש, גוטאי, ציבלש, רודנה, הרי מרמורש והקרפטים המיוערים. הוא ממוקם בחלק הצפון-מזרחי של הרי הקרפטים. שלוחה הררית באגן העילי של נהר טיסה, הנקראת פופ-איוואנו (פסגת פופ-איוואנו היא 1,937 מ') מחלקת אותו לשני חלקים: החלק הדרומי השייך לרומניה, ששטחו 3,568 קמ"ר והחלק הצפוני השייך לאוקראינה ששטחו 6,148 קמ"ר.

המים
בחלק הדרומי הנהרות והנחלים הנשפכים אל נהר הטיסה הם וישאו (Vișeu), רונישוארה (Ronișoara), איזה (Iza), קוסאו (Cosău), מרה (Mara) וספינצה (Săpânța). צפונית יותר, אחרי התמזגות טיסה הלבנה עם טיסה השחורה, נשפכים אל הטיסה הנהרות והנחלים קוסאוץ (Cosăuț) או קוסיבקה, ספורצ'ה או שופורקה, אפשיצה, טאראש או ארסווה, טאלאברז'אבה, טאלאבור או טרבליה, ריקה או ואליה ניאוגולי וברז'אבה או בורזאבה.

תבליטי הנוף
ההרים
220px|ממוזער|שמאל|הרי מרמורש. במרכז התמונה העיירה פוינילה דה סוב מונטה. מאחור נראות הפסגות פופ איוואן – משמאל, 1,937 מ' ופרקאו, מימין – 1,956 מ'
גובה ההרים המקיפים את החבל עולים על 2,000 מ': פסגת פייטרוסול רודניי (Pietrosul Rodnei) בהרי רודנה – 2,303 מ', פסגת הוברלה – 2,061 מ' במסיב ההר השחור (Muntele Negru או Chornohora) ובקו הרוחב הזה מעל 1,500 מ' גובה מתחילים מרעות אלפינים. רוב ההרים באזור הם מכוסי יערות של עצים שונים: אלון, אשור אירופי ואשוחית נורווגית. העץ הנמצא בשפע הטביע את חותמו על כל האזור, החל מהבנייה המסורתית של הבתים והכנסיות ועד לשערים המפורסמים וכלי המשק.

250ppx|ממוזער|שמאל|המעבר פריסלופ
מעברי ההרים המחברים בין אזורים שכנים הם בגובה רב ובעבר היו בקושי נגישים. אל חבל מולדובה: המעבר פריסלופ (Prislop) – בגובה 1,414 מ'; אל נסאוד – המעבר בדיאלול שטפניציי (גבעת שטפניצה Dealul Ștefăniței) – המעבר קטרף (Șetref) בגובה 817 מ', אל לפוש וקאווניק – המעברים נטדה (Neteda) ורוטונדה (Rotunda) או קאווניק (Cavnic) בגובה כ-1,080 מ'; אל באיה מארה – המעבר פינטיה (Pintea) בגובה 987 מ' (בעבר היו עוברים דרך המעבר גוטאי Gutâi בגובה 1,109 מ'; אל חבל אואש – המעבר פרגאו (Fărgău) או הוטה (Huta) בגובה 587 מ'; אל הצפון – מעבר יבלוניצה או פרסין (Frasini) או יאסיניה (Iasinia) – בגובה 931 מ'. הכניסה מעמק הטיסה, על יד העיר חוסט, הייתה מוגנת היטב על ידי מבצר חוסט שנבנה על גבעה השולטת בכניסה לגיא.

הבידוד היחסי של חבל מרמורש המוקף בהרים, סייע להגנתו מפני אויבים, ולשימור שיטות ארגון המנהל המקומי למשך מאות שנים, וכן לשימור אורח החיים המסורתי והתרבות של החיים הכפריים.

 תחבורה 
בשנים 1948–1949 בימי השלטון הקומוניסטי הסטליניסטי הושלמה במאמץ לאומי רב בהשתתפות נוער מתנדב ("החולצות הכחולות") מסילת הברזל סאלווה-וישאו המחברת את המרמורש לטרנסילבניה. בנייתה הפכה הכרחית אחרי שהחיבור דרך עמק הטיסה נאבד בעקבות סיפוח צפון מרמורש קודם לצ'כוסלובקיה (בשנת 1918) ומאוחר יותר לאוקראינה הסובייטית, חלק מברית המועצות (ב-1944). אורכה של מסילת הברזל הוא 63 ק"מ עם 8 ויאדוקטים ו-5 מנהרות. המנהרה הגדולה ביותר היא "דיאלול שטפניציי וסצ'ל" מתחת למעבר שטרף, ואורכה הוא 2400 מ'.

הטבע
החי
יערות מרמורש מימים ימימה היו עתירי חיות בר: אילים, יעלות, זאבים, שועלים, חזירי בר, דלקים ואחרים. חיים בהם גם מינים בסכנת הכחדה כמו השונר, צפיר האלפים, מרמיטה, השכווי הענק (tetrao urogallus), העיט הזהוב, השכווי השחור וכו'.
משנת 1229 תועד היות החבל אזור ציד מלכותי. מכאן מספר טופונימים קשורים לציד כמו "היער המלכותי" (Pădurea crăiască) שבאוקנה שוגאטאג (Ocna Șugatag). אגדת הקמת נסיכות מולדובה נכרכה בסיפור ציד של האציל דראגוש וודה ממרמורש.
הביזון האחרון במרחב הרומני (אז בממלכת הונגריה) ניצוד במרמורש בשנת 1852. צפיר האלפים נכחד במרמורש, ככל הנראה בשנת 1924, בגלל הציד הבלתי חוקי הפרוע שננהג אחרי מלחמת העולם הראשונה אבל הובא לאזור מחדש להרי רודנה בשנים 1962–1967 והתאקלם בהצלחה. ב-1973 הובאו מרמיטות גם כן בהצלחה.

דגה
בנחלי מרמורש ונהרותיה חיה עדיין ה"לוֹסטריצה" או "הסלמון של הדנובה", מין נדיר של סלמון.

הצומח
עם מיני הצומח הנדירים שידועים במרמורש ניתן למנות את ההטקסוס המעונב ("טיסה"), הארזית האירופית (Larix decidua), האורן מסוג Pinus cembra, אדלווייס ו-Fritillaria meleagris.

פארקים לאומיים ושמורות טבע
בשנת 1930 הוקם ברומניה הפארק הלאומי הרי רודנה, קודם כשמורת טבע והחל משנת 1979 כשמורת ביוספרה. שטחו הוא 463,399 דונם.
בשנת 2004 הוקם גם הפארק הלאומי הרי מרמורש על שטח 1,500,000 דונם והוא שמורת הטבע הגדולה ברומניה, אחרי הדלתה של הדנובה
בהרי מרמורש נמצאים מערות, גאיות, אגמים וצורות גאולוגיות, אחדות מהן מוגנות. ידועות הן קניון קאילה טטארולוי (Cheile Tătarului) וקריאסטה קוקושולוי (Creasta Cocoşului – ציצת התרנגול) שבהרי גוטאי והמעיין הקארסטי (ברומנית – izbuc) ב"איזבורול אלבאסטרו" (Izvorul albastru – המעיין הכחול) של נהר איזה בהרי רודנה. שמורות טבע נוספות הן האגמים "טאול לוי דומיטרו" (Tăul lui Dumitru – האגם של דומיטרו) ו"טאול מוררנילור" (Tăul Morărenilor – אגם מוררן) בהרי גוטאי.

היסטוריה
הפרהיסטוריה
החפירות האראכולוגיות מעידות על התיישבות בני אדם בבקעת מרמורש עוד בתקופה הפרהיסטורית.
עקבות וודאיות מהתקופה הפלאוליתית העליונה והנאוליתית נמצאו בחבל אואש ומדרום להרי גוטיי. ממצאים על יישובים נאוליתיים נתגלו גם בסיגט, קמפולונג על נהר טיסה, ובגדה השמאלית של הנהר איזה, בין רוזאווליה לסטרמטורה.

העת העתיקה
כאלפיים שנה לפנה"ס חדרו לאזור שבטים הודו-אירופים. שרידי יישובים מאותה תקופה נתגלו בספנצה, סרסאו, סיגט, טיסה, קלינשט-אואש, שיאו, יאוד, קוהיה, סלישטה, מרמורש ומויסיי.
באזור התיישבו בין שאר קלטים, דאקים, סרמטים ומאוחר יותר כך גם שבטים גרמאניים .
במאה הראשונה אחה"ס היה החבל חלק מממלכת דאקיה שבראשות בורביטסה
מתקופת הדאקים נותרו שרידי מצודות בסיגט (על גבעת סולובאן), אונצ'שט (גבעת המצודה), סלטינה (באוקראינה), ובקלינשט. נתגלו מטבעות, כדים וחפצים אחרי ממקור יווני ורומאי, עדות לקשרי המסחר והתרבות עם מרחב הים התיכון, ובמיוחד עם הפרובינקיה הרומית דאקיה השכנה. אף על פי שהאזור נשאר מחוץ לשטחים שבשליטה רומית, הושפעו הדאקים המקומיים על ידי הציוויליזציה הרומית..
בגלל מיקומו המוגן יותר של חבל מרמורש, בתקופת נדידת העמים, האוכלוסייה המקומית הושפעה מעט על ידי שבטי הגותים, ההונים, הגפידים, האווארים שחלפו דרכה. לעומת זאת הייתה השפעה משמעותית יותר מצד מהסלאבים.
בסביבה הוקמו התארגנויות וישויות מדיניות סלאביות כמו קרואטיה הלבנה ובעיקר רוס של קייב.

במשך הזמן התפתחו הקדרות, עיבוד המתכות, כולל הברונזה ומאוחר יותר הברזל.
בתקופה העתיקה התחילה גם הפקת מלח ממחצבים, למשל באוקנה סלטינה.
חבל מרמורש לא היה אף פעם מאוד מאוכלס. הכפרים הם יחסית נדירים ופזורים בעמקים. מדי פעם כגדלה אוכלוסייתו, התרחשו נדידות תושבים אל האזורים השכנים:מולדובה, טרינסילבניה, אזור סטמר־פרטיום ואף פולין ומורביה.

ימי הביניים
250px|ממוזער|שמאל|ישויות והתארגנויות מדיניות במאות 9–13 במרחב הרומני – מפה מאת ספירידון יון צ'פליאנו לפי מקורות שונים. בצפון מערב נראה חבל מרמורש
התיעוד הראשון למונח "החבל מרמורש" מקורו בשנת 1199 בימי התחזקות השלטון ההונגרי בטרנסילבניה. באותה תקופה חיה באזור אוכלוסייה רומנית ("ולאכית"). נוכחות הרומנים תועדה גם באזורים סמוכים כמו אונגוואר, ברהובה, אוגוצ'ה.
לפחות עד שנת 1383 הרשו מלכי הונגריה לרומנים המקומיים לבחור בעצמם את מנהיגם ה"וויבוד" ולשפוט את משפטיהם לפי ה"חוק הוולאכי". (jus valachicum)
במאות הראשונות של האלף השני בראש הוויבודות מרמורש עמדו ווייבודים מקומיים. הוויבודות התחלקה ל"קנזויות" מסביב לעמקים. החל מהמאה ה-14 בלחץ מלכי הונגריה הונהג גם כאן פאודליזם בסגנון מערבי. מנהיגים מקומיים נטמעו רובם בחיק האצולה ההונגרית. חלקם התנגדו לשינויי המשטר וחצו את ההרים אל ממלכת פולין, שירתו בצבאם של מלכי פולין, הצטיינו במעשי גבורה וקיבלו תוארי אצולה ואחוזות; אחרים נעצרו בדרך בחבל לפוש, בו הקימו כפרים ששרדו עד לימינו (קופשן, מגאוז'ה). אחרים חצו את הקרפטים המזרחיים והקימו את נסיכות מולדובה.

המלחמות עם המונגולו-טטרים
בשנת 1241 האזור נפל קרבן לפלישת המונגולים ("טטרים" בפי ההונגרים) . שיירה בפיקודם של קדן ובורי יצאה מפודוליה, נכנסה לצפון מולדובה ומשם במרץ 1241 חדרה לטרנסילבניה דרך המעבר קרליבבה, הידוע גם כמעבר הטטרים. שיירה אחרת בפיקודו של באטו חאן, כשלידו סובוטאי חאן, החריבו ושדדו את הווייבודויות במרמורש וחדרו להונגריה עד העיר מישקולץ.

האזור נחשף שוב לפשיטות של הטטרים מאורדת הזהב בשנת 1285, כמו כן ב-1334 ו-1365. בסוף המאה ה-14 חצו בני מרמורש את הקרפטים ברדיפתם אחרי הטטרים

עם הרומנים ממרמורש שהצטיינו בלחימה בטטרים נמנו האחים דראג ודראגוש מן היישוב בדאו וקרוב שלהם, מיכאיל בוגדאן מפטרובה. ב-1345 רומנים ממרמרוש השתתפו במסעות צבאיים של מלך הונגריה במזרח.

קרצ'ון, וויבוד של ברג ובניו, הווייבוד סילבסטרו ובניו, מיק, בנו של הקניאז סטאן, גיולה, בנו של דראגוש, ובניו זכו משום כך לגמול מהמלך.
ב-1352 בני מרמורש השתתפו במצור הונגרי על מבצר בלז. בקרב זה נפל טטומיר, נכדו של נסיך מולדובה, סאס. דראגוש מבדאו הפך באותה שנה לנסיך מולדובה. בשנת 1355 אחיו, דראג הצטיין במסע הונגרי נוסף עד לדנייסטר. ב-1361 מלך הונגריה העניק את הקנזות אוזון במרמורש לבוד, שאנדור, יואן, דרגומיר ובאליה.

 הקשר למולדובה
אחרי ניצחון המלך לאיוש הגדול על הטטרים, הקניאז דראגוש מבדאו, שליווה את ההונגרים, נשלח בשנת 1351 על ידי המלך להקים במזרח "מארקה" לצורך הגנה על הממלכה. הוא הקים במולדובה ווייבודות בחסות הונגריה. בערך ב-1359 בוגדאן מקוהיה, שהתנגד למדיניות מלך הונגריה במרמורש, עבר עם לוחמיו למולדובה, גירש את השליט באלק, צאצא של דראגוש, ושחרר את מולדובה מהחסות ההונגרית. בעקבות זאת ב-1365 הורה מלך הונגריה על הפקעת אחוזותיו במרמורש – בצ'קוב, וישאו, בורשה, מויסיי וסלישטה וחלוקתן לצאצאי דראגוש.
תחת החסות ההונגרית באלק כיהן כווייבוד ורוזן של מרמורש. מרמורש הפכה בזמנו לרוזנות בממלכת הונגריה.

הנצרות האורתודוקסית
הקנזים הרומנים באלק ודראג ביקרו ב-1381 בקונסנטינופול והשיגו זכויות עבור המנזר פרי שהוקם על ידיהם והתואר "סטברופיגיה". סמכות האקסרכיה הופעלה לא רק באחוזותיהם אלא גם באזורים ברג, סטמר, סלאז', צ'יצ'או וביסטריצה.

ההתיישבות הרוסינית
200px|ממוזער|שמאל|שרידי המבצר של חוסט
ב-1397 אחרי תבוסתו על ידי הדוכס הגדול של ליטא, ויטאוטס נמלט תאודור קוריאטוביץ', הקניאז של פודוליה, להונגריה. הוא קיבל מהמלך את אדמת מונקאץ' בשטחי טרנסקרפטיה של ימינו. הוא יישב שם ובמרמורש אלפי משפחות של רוסינים. חלק מהכפרים הרומנים נטמעו בציבור הרוסיני שהפך לרוב בכמה חלקים של החבל.

כחלק מטרנסילבניה
המלך מתיאש הוניאדי "קורבינוס" ניהל קשרים הדוקים עם האצולה במרמורש. מקרבה הוא בחר לעצמו לוחמים טובים, לרבות עבור המשמר המלכותי. הרבה בני מרמורש קיבלו את התאר "ברון חופשי" שמשמעותו הייתה להיות כפופים למלך בלבד.
יחס המלך לרומנים המקומיים היה טוב. הוא פרש את חסותו על המנזר הרומני פרי ומינה במרמורש כמה רוזנים בעלי שורשים רומנים, ביניהם בשנת 1467 את פאל קיניז'י שהיה יליד חבל באנאט. אחרי תבוסת מתיאש מול המולדובנים של שטפן הגדול בקרב באיה שומרי המלך ממרמורש הצילו את המלך הפצוע והובילו אותו למקום בטוח בבראשוב. אחרי הקרב ערך שטפן הגדול מסע ענישה במרמורש והחריב כמה ערים, לרבות את מבצר חוסט.
אחרי תבוסת הונגריה על ידי הטורקים העות'מאנים בקרב מוהאץ' (1526), ב-1538 סופח חבל מרמורש לווייבודות האוטונומית של טרנסילבניה.
ב-1599 לזמן קצר היה החבר בשליטת שליט ולאכיה מיכאי האמיץ שאיחד באיחוד קצר ימים את שתי הנסיכויות הרומניות ואת טרנסילבניה.

 העת המודרנית 
אחרי 1688 הפכה מרמורש יחד עם טרנסילבניה לחלק מהאימפריה ההבסבורגית. להבדיל מטרנסילבניה, לא הייתה קיימת בקרב הרומנים במרמורש המרה ישירה לדת היוונית-קתולית או ה"אוניאטית" (מאוחדת עם רומא). עם זאת שיוכם של רבים לבישופת הרוסינית של מונקאץ' שכן עברה ל"אחדות עם רומא" יחד עם הבישופים של גליציה, גרם להיווצרות זרם יווני קתולי גם אצל הרומנים. עם זאת עד סוף המאה ה-19 שרדה נוכחות של הכנסייה האורתודוקסית באמצעות כמה מנזרים קטנים ("סקיטים") שהיו מסונפים למנזרים במולדובה, במיוחד למנזר פוטנה.

השלטון הקיסרי ההבסבורגי על מסיו וההתחייבויות הצבאיות החדשים הקשה מאוד על חיי האיכרים בטרנסילבניה ובמרמורש. כתגובה הופיעו כנופיות של היידוקים בעיקר באזורים הרריים, כולל מרמורש. המפורסם בין ההיידוקים במרמורש היה פינטיה האמיץ (1703-1670), בן של אציל רומני מן היישוב טרגול לפושולוי שפעל למשך מספר שנים לטובת דלת העם תוך התגרות באצולה והשלטונות האוסטריים. פינטיה הצטרף לפרנץ ראקוצי השני, המנהיג ההונגרי של מרד הקורוצים נגד האימפריה ההבסבורגית. הוא עצמו כבש את מבצר קיואר וב-1703 צר על העיר באיה מארה, שבה נמצא אוצר של הרשויות הקיסריות. פינטיה נורה למוות בעת מארב ליד השער הדרומי של באיה מארה, קרוב ל"מבצר הקצבים".

בשנת 1717 עמד האזור בפני פשיטה אחרונה של הטטרים, שהגיעו כבני ברית של נסיכות מולדובה במאבק בצבא האוסטרי שתקף את מולדובה. הטטרים שרפו את כנסיות העץ, לקחו שלל, כולל עבדים ובקר. הצבא הקיסרי עצר אותם ביישוב קאווניק. בנסיגתם הופתעו על ידי בני מרמורש שארבו להם ביישוב סטרמטורה, בעמק האיזה ובמעבר פריסלופ בפרלוקה טטרילור, למעלה מבורשה. מעט הטטרים ששרדו השאירו את השלל ונמלטו למולדובה.
במאה ה-18 במרמורש ההתפוקה החקלאית המקומית יכלה לפרנס רק שליש מהתושבים.
הם עסקו גם בגידול בקר שאותם נתנו בבארטר תמורת דגנים. עבדו גם בתעשיית היערות ועצים, בעיבוד בעץ ועבודות עונתיות באזורים אחרים.

המאה ה-20
חלוקה בין רומניה לטרנסקרפטיה
בתום מלחמת העולם הראשונה באספה הלאומית של הרומנים בעיר אלבה יוליה הוכרז על איחוד ממלכת רומניה עם טרנסילבניה והחבלים הנספחים אליה, לרבות מרמורש. בוועידת השלום בפריז (1919) נקבע כי הגבול הצפוני של רומניה יהיה הנהר הטיסה ולפיכך החלק הצפוני של מרמורש שויך לצ'כוסלובקיה יחד עם השאר טרנסקרפטיה. בעקבות תמיכת הצבא הרומני בצ'כוסלובקיה באמצעות עצירת המתקפה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הצבא הרומני שהה לזמן קצר בכל חבל מרמורש, בדרכו אל סלובקיה. בהסכמת השלטון הצ'כוסלובקי.

 צפון מרמורש 

מרמוש השלם היה באותם הימים תחת מנהל צבאי ואזרחי רומני. אבל סטטוס קוו זה לא אושרר ובשנת 1920 נקבע סופית שהגבול יהיה על הטיסה. צפון החבל (6,873 קמ"ר) שולב במדינה הצ'כוסלובקית. ב-1939 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעקבות חלוקת צ'כוסלובקיה בין שכניה, צפון מרמורש עבר להיות אזור כיבוש של הונגריה. ב-1944 הוא נכבש על ידי ברית המועצות וסופח לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, חלק מברית המועצות. עם התפרקות ברית המועצות, ב-1991 צפון מרמורש הפך לחלק מאוקראינה העצמאית.

 דרום מרמורש 

החל מ-1919 דרום מרמורש (3,381 קמ"ר) הפך למחוז מרמורש במסגרת ממלכת רומניה. בין 1940–1944 נמצא תחת כיבוש הונגרי מחודש. ב-1944 הוחזר לרומניה עקבות מתקפה של הצבא הסובייטי והצבא הרומני נגד הונגריה.

בזמן השלטון הקומוניסטי בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו ב-1968 סופחו למחוז מרמורש עוד כמה אזורים סמוכים הקשורים אליו באופן מסורתי ומבחינת קשרים משפחתיים: חבל לפוש, חבל קיואר והחלק המזרחי של חבל הקודרולוי. כך נוצר מחוז מרמורש הנוכחי.

בגלל תנאי אקלים ונוף ספציפיים הקולקטיביזציה של החקלאות (שהסתיימה ברומניה ב-1962) במרמורש הייתה מוגבלת יותר. לעומת זאת התפתחו תעשיית הכרייה ועיבוד המחצבים. כמו כן תעשיית עץ אינטנסיבית ותיירות. אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי קרסה תעשיית המחצבים ויחד איתה גם ענפי העיבוד ותעשיית העץ הצטמצמה מאוד אחרי עלייה מופרזת שפגעה בסביבה.
בנסיבות אלה הרבה תושבים יצאו לעבוד במערב אירופה, בייחוד באיטליה וספרד.

דמוגרפיה
הרכב אתני ודתי
בשנת 1910 במפקד שנערך בימי השלטון האוסטרו-הונגרי חיו בחבל מרמורש 357,535 אנשים.
לפי שפת האם הובחנו:
דוברי רוסינית (אוקראינים) – 159,489
דוברי רומנית – 84,510
דוברי גרמנית – 59,552
דוברי הונגרית – 52,964
במפקד משנת 1930 באותו אזור חיו 26,000 תושבים: 17,000 אוקראינים או רוסינים (65.4%) 6,000 יהודים (23.1%), 3,000 בני לאומים אחרים – בעיקר הונגרים ורומנים.

בצפון מרמורש המשתייך כיום לאוקראינה רוב התושבים הם אוקראינים או רוסינים. בארבע הנפות (ראיונים) של אזור זקרפטיה ובעיר חוסט כ-90% מהתושבים הם אוקראינים או רוסינים, 6% – רומנים, 3% – הונגרים, ו־1% – אחרים – בעיקר צוענים ורוסים שהגיעו אחרי מלחמת העולם השנייה.

תחת השלטון האוקראיני חיים בצפון מרמורש 45,000 רומנים. הם נמצאים בקשר עם הרומנים בדרום מרמורש בעיקר בזכות הגשר לכלי רכב סיגט-אוקנה סלטינה (סולוטווינו) וגשרי הרכבות בואליה וישאולוי וקמפולונג על נהר טיסה.

הרומנים
הרומנים מהווים את הרוב בדרום מרמורש השייך כיום לרומניה.
לפי אחת ההשערות הנפוצות, תושבי מרמורש הרומנים הם צאצאי דאקים שעברו תהליך של רומיזציה (לטיניזציה). עד מאוחר הרומנים היו מאורגנים בקהילות שיתופיות, שניצלו בשותפות את היערות, את המים ואת הכרי המרעה. במסביב הנהרות הם עסקו גם בחקלאות וחילקו ביניהם את השדות. בעלי אחוזות זכו עם הזמן למעמד גבוה.
במאות ה-6–14 אוכלוסייה המשוערת של מרמורש הייתה 10,000-8,000 תושבים והצפיפות הייתה של 1 תושב לקמ"ר. בכפרים היו 10–25 בתים ומספר התושבים היה בערך 50–100. בסביבות שנת 1530 הגיע מספר התושבים ל-33,570. נרשמה גדילה דמוגרפית של 13% במאה ה-16. חל אחר כך קפאון עד למאה ה־18 כשגדלה שוב והגיעה במאה ה-20 ל-350,000 תושבים, בממוצע 4,000-3,000 בכפר אחד.

בני מרמורש מצטיינים במנהגים ותרבות נושנה, הכוללת שירי זמר אופייניים, ריקודי־עם, תלבושות כפריות, מאכלים, מוצרי קדרות (כמו קרמיקת סצ'ל), עבודות בנייה וגילוף בעץ – כולל בניית כנסיות מעץ, שערי בית מעץ, צלבי עץ בצידי הדרך, ייצור פלכים עם פעמונים, חתומים עבור הלחם הליתורגי, וכו'.

רוסינים ואוקראינים
החל מהמאה ה-13 ממלכת הונגריה יישבה בשדות הפוריים של קנזויות המישור בעמק הטיסה מתיישבים הונגרים וכן גרמנים הקרויים "ציפסרים" או "סקסונים של טרנסילבניה". הם הקימו ערים ומצודות כמו אלה בוויסק (1299) וחוסט (1329). ישוביהם נשארו במשך זמן רב מבודדים למדי

קישורים חיצוניים


 סטפאן וידניאנסקי – "מרמורש" באנציקלופדייה של תולדות אוקראינה ברשת – לפי הספר בעריכת ו. סמולי, האקדמיה הלאומית למדעים של אוקראינה, 2009
 מוקדש לחבל מרמורש – ברומנית

לקריאה נוספת
 Alexandru Filipașcu, Istoria Maramureșului, București 1940
  Teofil Ivanciuc - Ghidul turistic al Ţării Maramureşului Editura Limes, Cluj-Napoca, 2006

 מנחם קרן קרץ, זיכרון ומורשת בקהילות מהגרים ועקורים - יוצאי הקהילות היהודיות של מחוז מרמורש.

הערות שוליים

*
קטגוריה:רומניה: חבלי ארץ
קטגוריה:אוקראינה
קטגוריה:טרנסילבניה