חארכי

חארכּי או חרכּי (בצרפתית: harki ומבטאים "ארקי"; בערבית: חרכי – حركي, במובן של "קבוצת לוחמים או מתנדבים", מהמילה הערבית حركة – "תנועה") היה שם כללי לאלג'ראי ילידי מוסלמי ששירת כלוחם בעל חוזה זמני בכוחות נספחים לצבא הצרפתי בימי מלחמת אלג'יריה (1954–1962). במאבק נגד החזית לשחרור הלאומי של אלג'יריה לכיבוש הקולוניאלי הצרפתי. המילה משמשת גם לציון כל אותם האלג'יראים המוסלמים שתמכו בצרפת בימי מלחמת אלג'יריה. לחארכים לא היה מעמד של אנשי צבא. הם היו מאורגנים ביחידות ניידות מאוד המכונות "חארכה" – כ-70 במספרן – שנועדו תחילה להגנת הכפרים ומאוחר יותר היו מעין סיירות התקפיות תחת אחראיותם של קצינים צרפתים. רוב החארכים יצאו מאזורי אורס וקביליה שבהם התרחשה גם מרב הפעילות של החזית לשחרור לאומי.
מניעיהם היו מגוונים. ה"חארכי" נחשבים בחברה האלג'יראית לבוגדים ועל אף שביתת הנשק וסעיפי החנינה שנקבעו בהסכמי אוויאן, אלפים רבים מתוכם נרצחו במעשי נקם.
צרפת התחייבה לקבל אחרי המלחמה את כל החארכים ומשפחותיהם אבל חזרה בה מכך בעקבות הסכמי אוויאן.
אחרי שאלג'יריה השיגה את עצמאותה, כ-90,000 "חארכים" וקרוביהם עזבו את ארצם וקיבלו מקלט בצרפת.
המונח שימש בצרפת כינוי לילידים האלג'יראים המוסלמים שהעדיפו בעקבות נסיגת צרפת מאלג'יריה להימלט לצרפת ולצאצאיהם. ה"חארכים" מהווים בצרפת קבוצת מיעוט מיוחדת, ממוצא אלג'יראי הנבדלת ממתיישבים הנוצרים דוברי צרפתית (פייה נואר) וההודים האלג'יראים שנמלטו באותן השנים מאלג'יריה לצרפת ונבדלת גם משאר המהגרים האלג'יראים שהגיעו במהלך השנים לצרפת מסיבות כלכליות, פוליטיות ואחרות.

צרפת הרשמית ניסתה להימנע מהתיישבותם המסיבית של החארכים על שטחה. גלי הפליטים הראשונים נשלחו למחנות הסגר וסבלו מעוינות גזענית. בסביבות שנת 2012 החארכים וצאצאיהם מעל גיל 18 מנו בצרפת בין 500,000 ל-800,000 אנשים.
לפי חוק צרפתי מ-9 בדצמבר 1974, החארכים בדומה למשתתפים אחרים בכוחות הנספחים לצבא הצרפתי זכו להכרה כ"חיילים צרפתים לשעבר" בתנאי שהם מתגוררים בצרפת. בהמשך הוכרו במעמד זה גם אלה מקרב החארכים החיים באלג'יריה אחרי 23 ביולי 2010.

בשנת 2001 קבע נשיא צרפת ז'אק שיראק את התאריך 25 בספטמבר כיום הכרה לאומית המוקדש לחארכים. ב-14 באפריל 2012 הודה הנשיא ניקולא סרקוזי באופן פומבי באחראיות ההיסטורית של צרפת לנטישת הווטרנים החארכים שלחמו לצידה של צרפת.
נשיא אלג'יריה, עבד אל-עזיז בותפליקה הצהיר בשנת 2005 ש"ילדי החארכים אינם אחראים למעשי הוריהם". עם זאת, חוקי אלג'יריה מונעים מצאצאי החארכים למלא תפקידים מסוימים, בעיקר פוליטיים.

200px|ממוזער|שמאל|מחנה ריווסאלט במחוז פירנאים-מזרחיים בצרפת ששימש לקליטת חארכים ומשפחותיהם אחרי 1962

בספטמבר 2021 התנצל עמנואל מקרון בפני החארכים והכריז על חוק "הכרה ופיצוי".

רקע היסטורי, לפני "מלחמת אלג'יריה"
אחרי כיבוש אלג'יריה על ידי צרפת גייס הצבא הצרפתי 2000 גברים מקומיים ששירתו קודם לכן את השלטונות העות'מאנים ואת הדיי של אלג'יר, ככוחות נספחים. אורגנו באותה תקופה כוחות של לוחמה רגלית קלה מורכבים מילידים ושנשאו את השם זואבים לפי שמו של שבט קאבילי. בהמשך הזואבים הפכו לתקופה ארוכה ליחידות על טהרת האירופים הנוצרים.
מוסלמים אלג'יראים שירתו בצבא הצרפתי במספר גדול כספאחיה (פרשים) וכן כרובאים רגלים.
בשנת 1856 כל אחד משלושת המחוזות של אלג'יריה סיפק גדוד רובאים (Régiment des Tirailleurs) ילידים, חלק מהצבא הצרפתי. רובאים אלה הצטיינו בהמשך ברוב המסעות הצבאיים של צרפת בימי האימפריה הצרפתית השנייה והרפובליקה השלישית. הם נלחמו בגרמנים בעת מלחמת צרפת-פרוסיה בשנים 1870–1871.
בכמה קלאנים מוסלמים כמו זה של בשאגה סעיד בועלם התפתחה מסורת צבאית של לחימה לצד הצרפתים.
בשנת 1912 הנהיג השלטון הצרפתי שירות צבאי חובה לבני הקולוניה. כתוצאה מכך כ-90,000 אלג'יראים מוסלמים שירתו בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה. גם במלחמת העולם השנייה בשנים 1939–1940 שירתו בכוחות הצרפתים למעלה מ-66,000 אלג'יראים מוסלמים. את גרעין היחידות של הילידים המוסלמים היוו מתגייסים בני משפחות שבהן השירות הצבאי הפך כבר למסורת משפחתית מזה כמה דורות. החיילים האלג'יראים המוסלמים תרמו למבצע דרגון לשחרור דרום צרפת ולמסעות באיטליה (1943–1944) במסגרת כוח המשלוח הצרפתי ובגרמניה בשנים 1944–1945. רובים מוסלמים מאלג'יריה ומרוקו נלחמו גם בהודו-סין עד לקרב דיין ביין פו.
לקראת סוף שנת 1954 מוזכר שוב השם "חארכי" כשז'אן סרווייה הקים באורס יחידות "חארכה" נגד גרעיני לוחמים לעצמאות אלג'יריה. החארכים היו הכי פחות מתוגמלים ומספרם עלה והלך במהלך מלחמת אלג'יריה.

בימי מלחמת אלג'יריה
בינואר 1957 פעלו 70 חארכות רשמיות שכללו 2,186 חארכים.
במאי 1957 בתזכיר של הלשכה החמישית של המטה הכללי של המפקדה העליונה הכלל-חילית הצרפתית הוגדרה חארכה כ"יחידה שגויסה לצורך מבצעים מוגדרים ולזמן מוגבל... הפעלת החארכות צריכה בדרך כלל להיות במסגרת מקומית. השתתפותן במבצעים מחוץ לתחום גיוסן צריכה להיות יוצאת מן הכלל ולזמן מוגבל. בשום אופן אין לערב חארכות באופן בלעדי".
בראש הכוחות הצרפתים באלג'יריה עמד החל משנת 1958 הגנרל שאל. הוא הקים יחידות קומנדו קרביות שכללו גם מספר קטן של חארכים ושמשימתן העיקרית הייתה ללכוד את ה"כאתיבות" של החזית לשחרור לאומי. תוך שנה עלה מספר החארכים המגויסים מ-10,000 ל-60,000.
הגנרל דה גול הסכים לגיוס מסיבי של מוסלמים לצורכי המאמץ המלחמתי במורדים אבל התנגד לשילובם המלא בצבא הצרפתי.
אחרי העלייה המואצת הזאת במספרם בחלק הראשון של המלחמה, ירד מספרם בקצב מהיר לקראת הכרזת העצמאות.
קשה להעריך במדויק מספר החארכים שגויסו. הצבא הצרפתי סיפק להם חוזה יומי, לעיתים קרובות בעל-פה.. ההיסטוריונים מעריכים את מספרם לפי עיון בסכומים שהוקצעו לגיוסם. עם זאת, סכומים אלה שימשו לפעמים למטרות אחרות ובמיוחד לתשלום למודיעים מקרב האוכלוסייה המוסלמית.

כמות המגויסים
החארכים לא היו אלא קבוצה אחת נפרדת מהחיילים המוסלמים ששרות בצבא הסדיר שמנו 85,000 "צרפתים בעלי שורש צפון-אפריקאי" (FSNA)
בימי מלחמת אלגיריה מיפקד הצבא הצרפתי ספר 160,000 משרתים באמצעות חוזה מקרב התושבים:חארכים, מור'אוזנים, הקבוצה הניידת של המשטרה הכפרית GMPR (שהפכה לקבוצה הניידת לביטחון GMS ומעט מעל 110,000 חיילים סדירים.
מספר האלג'יראים שגויסו או התגייסו ליחידות נספחות במהלך כל המלחמה היה בין 400,000-200,000 לפי ההיסטוריונים

ביום שביתת הנשק, 19 במרץ 1962, המבקר הכללי של הצבאות, כריסטיאן דה סן סאלווי, מנה 263,000 מוסלמים מקומיים מגויסים באלג'יריה לצד צרפת מתוכם 60,000 חיילים סדירים, 153,000 נספחים שכללו 60,000 חארכים ו-50,000 פקידים אוהדי צרפת. יחד עם משפחותיהם היה מדובר ב-1,500,000 בני אדם מתוך סך הכל 8 מיליונים של מוסלמים אלג'יראים.
הגנרל מוריס פוור סבר שהיו פי שלושה או ארבעה חיילים מוסלמים במחנה הצרפתי מבצבא השחרור הלאומי של המורדים.
פיליפ טריפייה (Philippe Trippier) מהמזכירות הכללית של משרד הביטחון הלאומי של צרפת, העריך כ-3,500 חיילים מוסלמים אלג'יראים נהרגו בעד צרפת במלחמת אלג'יריה.
200px|ממוזער|אנדרטה לחארכים ביישוב סן-פון-דה טומייר בצרפת. צילום משנת 2010

הגיוס
המיון
הקריטריון הראשי בבחירת החארכים היה חוסר קרבה לחזית לשחרור לאומי.

 מניעי המתגייסים
בחירתם לא הייתה ממש בחירה פוליטית לטובת הצד הצרפתי. הרבה מהחארכים היו מקרב אנשים ששילמו את דמי זיקה
לחזית לשחרור לאומי.
תכופות היה מדובר באנשים שמשפחותיהם סבלו מרדיפות או מעשי רצח מצד חברים במחתרת ואז הבחירה הייתה יותר נגד החזית המחתרתית מאזר בעד צרפת.
סיבה אחרת הייתה הצורך בכסף במיוחד אצל איכרים שהיו פחות מודעים להקשר הפוליטי, לפעמים לא מודעים אפילו ולהיות ארצם במלחמה.
חלקם פעלו מתוך נאמנות לקלאן, לכפר או למשפחה. הרבה צעירים התגייסו לחארכות כדי לזכות בפטור משירות צבאי סדיר ולהישאר קרוב למשפחותיהם.
בנוסף לכך הצבא הצרפתי גייס הרבה תושבים בכפייה: לוחמים לשעבר של הצבא לשחרור לאומי שנפלו בשבי ועונו, ואולצו לבחור בין גיוס להוצאה להורג. כמו כן הצרפתים נהגו לפעמים להכתים אנשים (למשל להסיע מישהו במכוניתו של קצין צרפתי מול עיני כל הכפר) ולגרום להם להתגייס לצידם כדי לחמוק מנקמת המחתרת.

תפקידם בצבא הצרפתי
150px|ממוזער|שמאל|בשאגה בועלם, מפקד החארכה של אוארסניס
החארכים סופחו תמיד ליחידות של הצבא הצרפתי בפיקודם של אנשי צבא צרפתים. כללי הצבא דרשו שהמפקד יהיה בעל שורשים אירופיים. איש צבא ממוצא אלג'יראי ילידי ("צרפתי בעל שורשים צפון-אפריקאים") לא היה יכול להיות קצין. המפקדה הצרפתית דחתה אפשרות של בניית גרעין לצבא אלג'יראי, מתוך ספקנות לגבי המניעים הפוליטיים של החארכים. הגנרל דה גול, למשל, הביע ספקות לגבי שילובם של מוסלמים אלג'יראים ואמר בשנת 1959 לאלן פרפיט:

חוסר האמון של הצבא הצרפתי כלפי הלוחמים המוסלמים התבטא בכמה צורות. החארכים צוידו בהתחלה באופן שיטתי ברובי ציד. החל מ-13 במאי 1958 קיבלו לפעמים גם רובים ותת-מקלעים, מה שנאסר עד אז מחשש לגניבת כלי נשק.
כלי הנשק נמסרו לחארכים לקראת המבצעים, אבל בין המבצעים נשמרו ביחידות של צרפתים ממוצא אירופי.
החארכים לא יכלו להילחם לבד, ולא מיוזמתם, על מנת למנוע ריגול, גניבת נשק ועריקות. בראש החארכות עמדו תמיד אנשי הצבא הסדיר ממוצא אירופי, לא משנה מה הייתה דרגתם.
הצבא ערך באופן קבוע מבחני נאמנות לחארכים ולמשפחותיהם, למשל דפקו בדלתות בתיהם באמצע הלילה תוך השמעת סימנים האופייניים לכוחות ההתנגדות כדי לראות אם יפתחו להם.
מצד שני רצה הצבא הצרפתי לגייס חיילים מוסלמים, מתוך הרצון להיעזר באנשים שהכירו את הסביבה שבה חיו. היו עוד מטרות שימושיות: למנוע מאנשים כשירים לשירות צבאי להתגייס לכוחות ההתנגדות, וגם לא להיסחף אחרי תעמולת האויב שדאגה להבליט את אי יכולתם של הצרפתים למצוא מתנדבים מקומיים הנדרשים להם.... בנוסף ביקשו המגייסים ליצור תמריצים קבוצתיים:

החארכים תוגמלו ב-750 פרנק ליום שירות כמו המוחזנים (חיילי המחלקות המנהליות העירוניות) וחברי GMPR (הקבוצות הניידות של המשטרה הכפרית). להבדיל מהחארכים, המוחזנים ואנשי ה-GMPR נהנו ממגורי חינם וקיבלו הקצבות משפחתיות ובוטחו בביטוח חברתי. הבדל זה יצר לחארכים תדמית של "חיילים זולים" לעומת אחרים. ב-1960 הועלו תגמולי החארכים אולם עדיין היו נמוכים משל אחרים.
הם זכו ליום וחצי חופשיים על כל חודש שירות, לטיפולי חינם במקרה של פציעות ולפיצוי על נכות צמיתה בגלל תאונת עבודה

סוגי החארכה
החארכות הקלאסיות
החארכות המסופחות ליחידות הסדירות של הצבא הצרפתי היו באופן תאורטי מורכבות ממאה אנשים. במציאות היו מחולקות לקבוצות קטנות יותר.
לא כל החארכים היו חמושים: הרבה מהם שירתו את הצבא במטלות אזרחיות, במיוחד כבנאים או טבחים. לרוב השתתפו החארכים בשמירה על הסדר, לצדן של יחידות סדירות של הצבא הצרפתי.
החארכים הטריטוריאליים היו חארכים מבוגרים או פצועים ששובצו בשמירות.

"חארכים של פריז"
בימי מלחמת אלג'יריה והחל מ-20 במרץ 1960 כונו "חארכים של פריז" אותו כוח של משטרה נספחת שהוקם על ידי הפרפקט מוריס פאפון. מרבית הנספחים האלה היו ממוצא אלג'ירי והוצבו בשכונות עם ריכוז גדול של אלג'יראים. הם גויסו לחצי שנה ובהתחלת השירות עשו מעין טירונות בת 8 ימים בנואזי-לה-סק על מנת להתאמן בנשק וללמוד איך להשתמש ברשמקול למשל לצורך הקלטות הודאות של עצורים.

גרילרים שעברו צד (Ralliés)
הצבא הצרפתי גייס כ-3,000 חברי FLN (החזית לשחרור לאומי) ו-ALN (צבא השחרור הלאומי של אלג'יריה) מקרב אלו שנפלו בשבי הצרפתי. ניתנה להם הבחירה בין להיות מוצאים להורג ולעבור לצד של צרפת,
הם יצרו קבוצת חארכים נפרדת. תחת פיקוח הדוק של המפקדה, הוצגו במיוחד לצורכי תעמולה. התפרסמו כאלימים ביותר, שהיה להם הכי הרבה להפסיד אם היו נופלים בימי ה-ALN. כדי לדחוק אותם לפינה הקצינים הצרפתים הצטלמו איתם או איימו עליהם בעת הראיונות כי במקרה של עריקות ישלחו את צילומיהם לצבא השחרור הלאומי.

אחת הקבוצות הידועות ביותר של "עוברי צד" היה "הקומנדו ז'ורז'" (commando Georges), מורכב כולו ממוסלמים תחת פיקוד הקפיטן, ולימים הגנרל ז'ורז' גריו (Grillot).
הבסיס שלה היה בסעידה ופעלה לפי השיטות של הצבא לשחרור לאומי. הייתה מחולקת לארבעה גדודים (כַּתִיבַּה) ובה 30% "עוברי צד" שבחרו בעצמם את מפקדיהם הזוטרים.
אחרי המלחמה חלקם עברו עינויים והוצאות להורג להוציא אלו שהצליחו לעזוב את אלג'יריה והצוטרפו לחווה בחבל דורדון שנקנתה על ידי אנדרה וורמסר.

יחידות קומנדו לוחמות
ביחידות ה"קומנדו ציד" (comando de chasse) שירתו כ-10% חארכים, בכך הכול 5% מכלל החארכים. הצרפתים התחילו לשלבם בקומנדו ציד ב-1959. מספר החארכים בתוכן לא עלה אף פעם ליותר 6,000.
יחידות אלה נועדו להיות מעין יחידות אליטה. באלג'יריה הוקמו 140 יחידות כאלה, אבל רק מחציתן היו פעילות.

בני בודואן
השבט בני בודואן שהיה חי בגדה השמאלית של השליף, היה די מבודד מהעולם החיצון. ב-1948 לראשותו הגיע בשאגה בועלם. בשטח השבט חיו 15,000 בני אדם, מחולקים ל-24 קהילות אוטונומיות. כמה מהחארכים הוותיקים בני בודואנה טענו שלא ראו אף פעם צרפתים לפני המלחמה.
בשאגה בועלם ערך כינוס לאנשי השבט וקרא להם להתנגד לחסידי העצמאות. הוא הקים יחידה בת 1,500 אנשים. היא חמקה לפיקוח הצבא הצרפתי, אולם תוגמלה כמו החארכים ונהנתה מתנאי שירות מיוחדים.

ה"חארכטות" מקטינט
בינואר 1959 קמה חארכת נשים בקטינט. הנשים למדו לבנות בבטון, להניח רעפים ולהתקין קווים חשמליים העיר הנצורה. הסגן אונרופט החליט לחמש כמה נשים. מתוך 34 מתנדבות, על 18 הופקדה שמירת היבולים והשיירות בדרכים מסוימות, במיוחד בכיוון אל מיליה. חארכה זאת נודעה כ"חארכטות מקטינט" (harkettes de Catinat). היא פוזרה ב-1961.

החארכים אחרי מלחמת אלג'יריה
 הפירוק מנשקם 
אחרי 1959 דו"חות של הצבא העידו על משבר במוראל של החארכים. על מנת למנוע עריקויות הירבה הצבא בהצהרות כוונות והבטחות, במיוחד בסוגיית ההתאזרחות כצרפתים.
עם זאת, בחודשים הראשונים של 1962, מספר רב של חארכים הצטרפו לחזית לשחרור עם הנשק שסופק להם על ידי הצבא הצרפתי. ברבעון הראשון נספרו 265 מקרי עריקה, ועוד 459 עריקוֹת בין התאריכים 15–30 במרץ 1962.
השחרור משורות הכוחות הנספחים והפירוק מנשקם התחיל כתוצאה מהתפנית שחלה אחרי 1961 במדיניות צרפת לכיוון ההסכמה לעצמאות לאלג'יריה.
ממשלת צרפת ציינה שגורל החארכים יהיה דומה לאלו שהתגייסו במאבק הצבאי לצידם של כוחות הסדר. אולם הם יזכו ליחס שונה מהצרפתים ממוצא אירופי שיוכרו כפליטים, ושהגעתם תוכננה ואורגנה על ידי ממשלת צרפת..
במרץ 1962 המפקד הראשי של הכוחות הצרפתים באלג'יריה, הגנרל שארל איירה דאג לפרוצדורה מיוחדת של העברת החארכים למטרופולין. היא נוצלה לצורך המשיכה בזמן והבטחת הדיסקרטיות המתבקשת לגבי הגעת חארכים שנמצאו בסכנה.
מעשי הטבח נגד החארכים
הסכמי אוויאן שנחתמו ב-18 במרץ 1962 ציינו כי:

סעיף זה נכתב באופן ספציפי על מנת לשמור על שלומם של החארכים.

הפרת הסכמי השלום
מיד אחרי שביתת הנשק עמדה החזית לשחרור אלג'יריה בהתחיבותה שלא להעניש פיזית את החארכים החוזרים לכפרם.
כמה הפרות של ההבטחה הזאת מוסברות על ידי חיסולי חשבונות, מעשי נקם וכן על ידי קנאותם של המכונים "marsiens" (המגויסים לחזית השחרור אחרי חודש מרץ 1962) שרצו להוכיח את הפטריוטיות שלהם.
הממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'יראית הנחתה ב-10 באפריל 1962 לגבי החארכים, לגבי החיילים שכונו "גומייה" ואחרים שששירתו בשורות האויבים", כי "את שמותיהם של אלו שסטו מדרך הישר ונעזבו יש לפקח בתשומת לב מרובה ולרשום ברשימה שחורה שאותה יש לשמור בקפידה".
מספר מעשי הטבח עלה מדרגה בין 5 ביולי 1961 לאמצע ספטמבר 1962. קורבנותיהם קודם נעצרו, אחר כך הועברו למרכזי חקירות שבהם עברו עינויים ולבסוף הוצאו להורג. התושבים המקומיים השתתפו במעשי התגמול, השפילו, עינו וביצעו מעשי לינץ'.

מאמצע ספטמבר עד אמצע אוקטובר 1962 מעשי הטבח פסקו. הם חזרו עם כניסתו לערים של הצבא הלאומי העממי ANP (צבא אלג'יריה העצמאית). הפעם התושבים לא השתתפו ברציחות ולעיתים קרובות אף התנגדו להן ונתנו מקלט לחארכים לשעבר. ההוצאות להורג היו מהירות, לעיתים בוצעו במקום שבו נעצרו הקורבנות וכוונו למשפחות שלמות.
היו הבדלים מבחינה גאוגרפית בהיקף המעשים. הווילאיטים 1,3 ו-6 - כלומר מזרח ודרום מזרח המדינה, נפגעו יותר. הסיבות להבדלים הגאוגרפיים היו כלהלן:
היו יותר מעשי נקם בעיקר באזורים שבם החארכים היו יותר פעילים ואלימים. כמו כן באזורים שנכבשו על ידי לוחמי העצמאות, אזורים שהיו יותר פרו-צרפתיים ושבהם צבא השחרור הלאומי התקשה להשתלט. היו גם אזורים שנשלטו היטב על ידי ה-ALN ושבהם האלימות שימשה לחיזוק מעמדו השליט.
לפי הנחיות הגנרל דה גול צרפת לא התערבה יותר אחרי שביתת הנשק.

מספר הקורבנות
ב-13 בנובמבר 1962 ז'אן לקוטור העריך בעיתון "לה מונד" שבין 18 במרץ ל-1 בנובמבר 1962 נרצחו או הוצאו להורג למעלה מעשרת אלפים חארכים.
מוהנד חמומו מעריך שמדובר ב-100,000 עד 150,000 אנשים, שנרצחו בנסיבות איומות.
תת-פרפקט מקומי ספר בנפתו אקבו שבמחוז סטיף 750 מתים, בין מרץ–נובמבר 1962 ומכך ניתן להסיק שבאלג'יריה כולה נרצחו אולי בין 70,000–144,000 אנשים.
חישובים אלה היו שנויים במחלוקת. היסטוריונים שונים העריכו שדובר ב-60,000 עד 70,000 מתים.
הגנרל פרנסואה מייר מסכים עם הערכתו של ההיסטוריון ז'אן-שארל ז'ופרה:

ניסיונות להתנגד לקליטתם של החארכים בצרפת
בזמנו השלטונות הצרפתים והאלג'יראים הגדירו את החארכים כפליטים.
דה גול הכריז בנאום בישיבת ממשלה ב-25 ביולי 1962: "הממשלה אינה יכולה להסכים לקלוט את כל המוסלמים שהצהירו שלא מסתדרים עם ממשלתם! המונח "רפטריאנטים" לא ישים במקרה המוסלמים: הם אינם חוזרים לארץ אבותיהם. במקרה שלהם לא מדובר אלא בפליטים! אך לא ניתן לקבלם בצרפת ככאלה אלא רק במקרה שנמצאים בסכנה".
הנספחים לשעבר (הערתנו: לצבא הצרפתי) נחשבים תכופות כבלתי מסתגלים לחברה הצרפתית: הממשלה חוששת שמא יהפכו למעמסות, אפילו סוכנים של הארגון OAS שימשיכו להיאבק נגד הסכמי אוויאן.

ממשלת דה גול התנגדה ל"רפטריאציה" של החארכים בצרפת משלוש סיבות עיקריות:
	יישובם של צרפתים מוסלמים היה בעיניה איום על הזהות הלאומית של צרפת: דה גול סירב להבחין בין סוגיית הנספחים לצבא צרפת לבין סוגיית ההגירה האלג'יראית לצרפת כאשר הוא לא ראה בחארכים צרפתים אמיתיים.

בנוסף היה צריך להפגין אמון כלפי האלג'יראים שהתחייבו בהסכמי אוויאן שלא לבצע מעשי נקם נגד הלוחמים הפרו-צרפתים. וסוף סוף נשאר חשש ממזימה של OAS באמצעות החדרת כוחות למטרופולין כדי להמשיך במלחמת אזרחים.
פרנקופילים ידועים, אישים פוליטיים ואנשי צבא, יכולים להתיישב בצרפת ללא מכשול.
ב-8 במרץ 1962, שר הביטחון פייר מסמר אפשר לחארכים להישאר בצרפת בחסות הצבא הצרפתי לתקופה זמנית של חצי שנה. הובע רצון להגביל כמה שיותר את הגעתם לצרפת. הוצע להסביר באופן ברור למועמדים את קשיי ההסתגלות הצפויים שלהם ושל משפחתם בצרפת, אולם הומלץ שלא לדחות את בקשותיהם בשום מקרה. מסמר הציע לפליטים החארכים שלוש אופציות:
להתגייס לצבא הקבע אם מצבם הגופני מאפשר זאת, להשתחרר ולקבל פיצויים, או לחתום על חוזה של חצי שנה עם הצבא.
בסופו של דבר, 80% שוחררו מהצבא עם פיצויים.
החל ממרץ 1962 פנתה החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה אל החארכים בשילוב של איומים והבטחות מחילה, לפעמים תמורת הפיצויים שקיבלו מצרפת. כל אדם שנראה בקרבת משרד צבאי צרפתי נחשף לענישה, דבר שהקשה עוד יותר על תהליך התקבלותם בצרפת. 
ב-24 באוגוסט 1962 הורה הגנרל ברביסון על הפסקת מתן מקלט לאלג'יראים בקסרקטינים הצרפתיים באלג'יריה, פרט למקרים חריגים של אישים פוליטיים פרנקופילים.
במרץ–יולי 1962 התקיימו העברות ראשונות של חארכים לצרפת ביוזמת כמה קצינים, שהיו לעיתים קרובות אחראים לשעבר על יחידות החארכים. מכיוון שההנחיות הרשמיות אסרו זאת, נמצאו דרכי מעבר סמויות דרך דרום צרפת, בשולי המאסיף סנטרל, בעיר ליון רבתי וברובה (Roubaix).Catherine Withol de Wenden, Regards sur l’actualité, La documentation française, novembre 1991.
הטפסים נכתבו בצרפתית בלבד מה שהקשה על מילוים. התיקים נחקרו בכל מקרה בנפרד כדי למנוע שמקורבים של החזית לשחרור וגם אנשים בעלי צפי להסתגלות קשה יוטמעו בצרפת. נדחו אנשים מבוגרים מדי וכאלה שנחשבו לא כשירים גופנית ונפשית להתיישב בצרפת. ב-25 במאי 1962 הודיע לואי ז'וקס על החזרתם לאלג'יריה של בני כוחות נספחים שהגיעו לצרפת, ודרש שלא לפרסם זאת בהבלטה.

לקריאה נוספת
Charles-Robert Ageron, Le drame des Harkis en 1962, Vingtième Siècle. Revue d'histoire, Année 1994, Volume 42, Numéro 42, (אז'רון - דראמת החארכים)
 Charles-Robert Ageron, Le drame des Harkis en 1962, Vingtième Siècle. Revue d'histoire, Année 2000, Volume 68, Numéro 42
 (תרגום לצרפתית מאת Johan-Frederik Hel-Guedj), Vincent Crapanzano - Les Harkis : Mémoires sans issue [במקור באנגלית« The Harkis: The Wound that Never Heals »], Paris, Gallimard, coll. « Bibliothèque des sciences humaines », 2012 (
Philippe Denoix Les Harkis, Encyclopedia Universalis
 Alistair Home - A Savage War of Peace: Algeria 1954-1962. The Viking Press. 1977. .
Fatima Besnaci-Lancou, Abderahmen Moumen, Les Harkis; Éditions de l'atelier, février 2008
Fatima Besnaci-Lancou, Les Harkis : dans la colonisation et ses suites, Ivry-sur-Seine, L'Atelier, 2008,. (ISBN|978-2-7082-3990-6, OCLC 26368701, lire en ligne [archive]), p. 13-33.
 Maurice Faivre L'histoire des Harkis dans Guerres mondiales et conflits contemporains 2001/2-3 (n° 202-203), pages 55 à 63
Mohamed Hamoumou Les Français-musulmans rapatriés - archéologie d'un silence EHESS Paris, 1989
François-Xavier Hautreux, « L'engagement des harkis (1954-1962), Abstract », Vingtième Siècle : Revue d'histoire, vol. 90, no 2, 1er mai 2006, p. 33–45 ,
 2005 Jean-Jacques Jordi, À propos des Harkis, Cahier du CEHD, n° 24
François Meyer et Benoît de Sagazan, Pour l'honneur, avec les harkis : de 1958 à nos jours, Tours, CLD, 2005, (, OCLC 60824541).
 Jean Monneret, La guerre d'Algérie en trente-cinq questions, L'Harmattan, 2008
Paulette Péju, François Maspero et Marcel Péju, Ratonnades à Paris : précédé de Les harkis à Paris, Paris, La Découverte, 2000, 200 p. ,

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:מלחמת העצמאות של אלג'יריה
קטגוריה:מהגרים לצרפת