פרשת מותו של סיומה מירוניאנסקי

כרזה שפרסם הוועד המרכזי של מק"י ב-1949|שמאל|ממוזער|250px
פרשת מותו של סיומה מירוניאנסקי התחוללה ב-1941, ובמהלכה נלקח מזכיר סניף תל אביב של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ), סיומה מירוניאנסקי, למטה משטרת המנדט לצורך חקירה, ומאז נעלמו עקבותיו. על פי החשד הוא הוכה למוות בתחנת המשטרה וגופתו הוסתרה. הדרישה ממשטרת המנדט לחקור את הפרשה נדחתה. ב-1948 (לאחר קום המדינה) החליט היועץ המשפטי לממשלה, יעקב שמשון שפירא, להקים ועדת חקירה בנושא, וזאת בעקבות עדויות חדשות שצצו. גם ועדה זו לא הצליחה לקבוע חד משמעית מה עלה בגורלו של מירוניאנסקי. פרשה זו נשארה בלתי מפוענחת, וגופתו של מירוניאנסקי מעולם לא התגלתה.

 רקע 
מייד עם סיום מלחמת העולם השנייה נוצר קונפליקט בין מדינות המערב (וארצות הברית בראשן) לבין ברית המועצות, וזאת על רקע של אידאולוגיה ומאבקי שליטה על אזורים בעולם. בריטניה, ששלטה בארץ ישראל לפי המנדט שהוענק לה, התייצבה לצד ארצות הברית בהתנגדות לרוסיה בפרט ולקומוניזם בכלל. במסגרת התנגדות זו רדפו שלטונות המנדט אחרי המפלגות הקומוניסטיות בארץ ישראל והפעילים שלהן. רדיפה זו התבטאה במגבלות תנועה, מאסרים והגדרת התנועות הקומוניסטיות כבלתי חוקיות.

 פעילותו של מירוניאנסקי בארץ ישראל 
מירוניאנסקי נולד בסביבות 1911 ברומניה ועלה לארץ ישראל בשנות ה-30 יחד עם אשתו קלרה. לאחר עלייתם שכר הזוג דירה ברחוב ורבורג בתל אביב, וסיומה החל לפעול בארגוני שמאל וביניהם במפלגה הקומוניסטית ובארגון האנטי פשיסטי אנטיפה. מכיוון שהשלטונות הוציאו את הארגונים הקומוניסטים מחוץ לחוק, נאלץ סיומה לפעול במחתרת, ואף זכה לכינוי המחתרתי "אריה". לפרנסתו עבד סיומה בבניין.

 היעלמותו של סיומה 
ב-7 ביולי 1941 נשלח אחד מחברי המפלגה להביא כרוזים מבית הדפוס המחתרתי של התנועה שלייד תיאטרון הבימה בחזרה לביתו ברחוב נחמני 48 אך נעצר על ידי הבולשת הבריטית (CID) שגילתה את מקום מגוריו ועצרה שם מספר חברים מהנהגת המפלגה וסיומה ביניהם. העצורים הובלו לחקירות במטה הבולשת. בחקירתו של סיומה היו מעורבים מספר חוקרים יהודים וביניהם הקצין יצחק שטיינברג, בן-אפרים, שמאי, זלדמן, ברמן, יעקב קנר, גילבין ועוד. לאחר מעצר והחקירה נעלמו עקבותיו של סיומה.

 החקירות המוקדמות 
זמן קצר לאחר היעלמותו החלו הארגונים הקומוניסטים לדרוש מהשלטונות הבריטים לחקור את היעלמותו של סיומה אך אלו דחו את הבקשה וטענו שסיומה כלל לא נעצר על ידי הבריטים.

 החקירה לאחר קום המדינה 
ב-1948 חודשה דרישת האלמנה קלרה ומק"י משר המשפטים פנחס רוזן לפתיחת החקירה. פנייה זו נתמכה על ידי נבחרי מועצת העם הקומוניסטים וכן על ידי העיתון הקומוניסטי קול העם שטרח להזכיר את דבר הפרשה ואת הצורך בחקירה ומיצוי הדין עם חוקרי המשטרה היהודים.

באוקטובר 1948 הודיע שר המשטרה שהבדיקה שעשה החוקר שלמה סופר לא מראה שיש בסיס להאשמה על רצח מירוניאנסקי אולם בגלל הלחץ החברתי והפוליטי הנחה להקים ועדת חקירה.

לאחר דיון בממשלה (ב-27 באוקטובר 1948) מינה היועץ המשפטי לממשלה יעקב שמשון שפירא ועדה לבדיקת הפרשה (יו"ר מרדכי עליאש, חברים נחום ניר-רפאלקס, מרדכי שטנר). הוועדה החלה את פעולתה בתחילת דצמבר 1948. 

בין השאר הופיעו בפני ועדה זו:
 חברי הארגונים הקומוניסטים שהעידו על יחס מפלה, רדיפה ואלימות קיצונית מצד המשטרה הבריטית.
 מיכאל כהן, שעבד ב-1941 כמזכיר בבולשת הבריטית ביפו, סיפר בעדותו כי שמע צעקות איומות מהחדר שבו נחקר סיומה. כשנכנס לחדר ראה את הקצין שטיינברג ואחרים מכים את סיומה באגרופני ברזל, באלות גומי ובמקלות ואת סיומה מתבוסס בדמו. כעבור זמן קצר הוזעק רופא ערבי, שקבע את מותו של סיומה. לפי עדותו ראה כהן שוטרים עוטפים את גופתו של סיומה בשמיכה ומעבירים אותה לטנדר משטרתי. לדברי כהן שטיינברג איים עליו שלא יעז לספר מה שראה.
 שלמה רוזנשטיין, שהיה קצין חקירות במשטרה הבריטית, סיפר כי נתבקש, ביולי 1941, לחקור את מותו של סיומה. הוא קיים שיחה עם וילקינס, מפקד המשטרה, שסיפר לו, כי הזהיר את הקצינים היהודים שלא יגזימו בהכאתו של סיומה. וילקינס גם אמר לרוזנשטיין, כי גופתו של סיומה הושלכה לים.
 הקצינים היהודים שהיו מעורבים בחקירה מסרו את עדותם בפני החוקר וכולם הכחישו שהיו מעורבים בפרשה.

עם סיום החקירה פרסם החוקר את מסקנותיו לפיהן אין הוכחה חד משמעית למעורבות המשטרה בהיעלמותו של סיומה. החוקר טען שכל מסמכי המשטרה הקשורים לפרשה נעלמו וכן שעדותו של העד המרכזי, מיכאל כהן, אינה אמינה בגלל משפט הרצח בה היה מעורב באותה תקופה. עם זאת, קבע החוקר ששלושה שוטרים (יצחק שטיינברג, חיים ברמן וקנר) ידעו שסיומה נחקר במשטרה אך שיקרו בעדותם ויש לשקול את המשך שירותם. מסקנות החוקר נדונו בישיבת הממשלה ועל אף המסקנות ה"אנמיות" הוחלט להשעות 3 קצינים לתקופה מסוימת (בין המושעים היה יעקב קנר).

ב-1966 העלה מאיר וילנר הצעה לפתיחת החקירה בנושא אך ההצעה הורדה מהפרק מאחר שחלה התיישנות על הרצח.

 קול העם 
בתקופת החקירה האשים העיתון הקומוניסטי קול העם את השוטרים, שהיו מעורבים בחקירתו של סיומה ב-1941, ברצח ("בוגדים ורוצחים שיש להעמידם לדין"). מכיוון שרובם היו עדיין בשירות המשטרה ב-1948 הורה פרקליט המדינה לעורכי העיתון להתנצל על האשמה זו. על אף שאיש מעורכי העיתון לא התנצל, לא הועמד אף אחד מהם לדין.

 הנצחתו 
ב-1952 קראה המפלגה הקומוניסטית למועדון המפלגה (ברח' מרכז בעלי מלאכה 26 בתל אביב) על שמו של מירוניאנסקי.

 קישורים חיצוניים 

 תעלומת סיומה מירוניאנסקי, באתר של תמר גוז'נסקי, 27 באוגוסט 2008 
 היכן גופתו של סיומה?, באתר של תמר גוז'נסקי, 29 ביולי 2009 
 מי רצח את סיומה מירוניאנסקי ?, באתר המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 20 ביולי 2008 


 , 

 הערות שוליים 

קטגוריה:קומוניזם בישראל
קטגוריה:ישראל: מקרי רצח בלתי מפוענחים
קטגוריה:פרשות מוות