אלימות נגד נשים בישראל

אלימות נגד נשים בישראל היא חלק מתופעה עולמית של אלימות מגדרית. זו תופעה חברתית החוצה מגזרים ותרבויות, ומתרחשת לאורך ההיסטוריה ברחבי העולם. היא כוללת ביטויים פיזיים, מיניים, נפשיים וכלכליים. הגורם המרכזי לשכיחותה הוא היעדר שוויון בין המינים. אישה החווה אלימות זכאית לבקש צו הגנה כנגד מי שתקף אותה בבית משפט או בית דין רבני.

משנת 2023 חלה עליה משמעותית במקרי רצח נשים הן על רקע מגדרי והן בכלל. היו כ-551,000 נשים נפגעות, אך רק שליש דיווחו לרשויות. משנת 2024 חלה עליה משמעותית בשימוש בכלי ירייה ככלי הרצח בהשוואה לאמצעים אחרים. בשנת 2024 כ-10% מהאנשים בישראל סבלו מאלימות זוגית. ב-2025 נרשמה עלייה של 44% בתיקים שנפתחו.

דרכי הסיוע כוללים הפניה למקלטים למען נשים מוכות ולאחר מכן לדירות מעבר, סיוע במרכזים לטיפול ומניעת אלימות במשפחה ובמרכזי אלומה ועוד.

קיימים ליקויים בטיפול בתופעה הכוללים מיקוד ב"כיבוי שריפות" במקום במניעה, העדר מערכת מידע מרכזית, שימוש חסר מאוד באיזוק אלקטרוני, תקציב חסר, טיפול לא מספק בפוגעים, ופער גדול בין היקף התופעה המשוער לבין מקבלי השירות.

 היסטוריה 
ההכרה בנושא האלימות נגד נשים והבאתו לסדר היום הציבורי החלה בישראל בשנת 1976. ביולי של אותה שנה יזמה חברת הכנסת מרשה פרידמן את הדיון הראשון בכנסת בנושא אלימות במשפחה. באותה תקופה היה הנושא טאבו מוחלט. הדיון התנהל בליווי התבדחויות מצד חלק מחברי הכנסת הגברים, הלך רוח שהיה נפוץ באותה תקופה ושיקף את הסברה השגויה שמדובר בנושא שאינו נוגע לחברה בישראל.

ב-1 בספטמבר 1977 הקימה פרידמן, יחד עם עוד 4 נשים, את הארגון "נשים למען נשים" בחיפה. חודשיים לאחר מכן, ב-3 בנובמבר 1977 הן הקימו את המקלט הראשון בארץ לנשים נפגעות אלימות. המקלט שכן בדירת חמישה חדרים בשכונת הדר הכרמל בחיפה. בשנת 1978 פלשו מייסדות הארגון, יחד עם נפגעות אלימות וילדיהן, למבנה נטוש בחיפה, מרווח יותר מאשר המקלט הראשון. פעולת פלישה זו בוצעה באופן פומבי ובליווי התקשורת, ונועדה בין היתר לעורר מודעות לנושא. לגישתה של פרידמן, המקלטים לנשים נפגעות אלימות לא נועדו רק כדי לספק מקלט בטוח לנשים או מקום טיפולי פרטי, אלא גם כדי להוכיח שמדובר בתופעה חברתית קיימת ונפוצה. בעבר אלימות זו נחשבה לתופעה לגיטימית ולכן לא נאספו פרטים על התופעה, ורשויות האכיפה והסעד לא היו מודעות לה או ערוכות להתמודד איתה. המקלטים הראשונים נוסדו כיוזמה התנדבותית, ללא סיוע מהמדינה ולעיתים אף בניגוד למדיניות ממשלתית. הביקוש הוכיח לרשויות את הצורך בקיומם של המקלטים ומשום כך הפכה המדינה להיות שותפה במימונם ואף יזמה הקמת מקלטים נוספים.

החל משנות ה-70 חל שינוי בדעת הקהל. התופעה חדלה מלהיתפס כבעיה פרטית ואישית שהושתקה והודחקה, והחלה להיות מוכרת ומדוברת כבעיה חברתית. בעבר, תלונות של נשים על אלימות נתפסו בדרך כלל כהאשמות כזב, ונטען כי התנהגותן היא שגרמה לאלימות שהופעלה כלפיהן, תופעה הידועה כהאשמת הקורבן. גם בתפיסה זו חל שינוי, עם ההכרה הגוברת בכך שאלימות כלפי נשים היא תופעה ממשית ונפוצה.

 מגמה עכשווית 
בשנת 2017 היו כ-200 אלף נשים שנפגעו מאלימות במשפחה בישראל. באותה השנה נפתחו במשטרה תיקים נגד כ-9,000 תוקפים.

על פי נתוני הלמ"ס, נכון לשנת 2022 76 אלף נשים בנות 20 ומעלה-2.5% מכלל הנשים, נפגעו מעבירת אלימות או איום באלימות ו-39% מהן דיווחו על כך למשטרה. מתוכן 25.8 אלף נשים (34% מכלל הנשים שנפגעו מעבירת אלימות) נפגעו מאלימות פיזית. בשנה זו הסתיימו 23% מהתיקים בהגשת כתב אישום בעוד 77% מהם נסגרו. העילה השכיחה ביותר לסגירת התיקים (ב-79%), הייתה חוסר ראיות.

על פי נתוני משטרת ישראל, נכון לשנת 2023 נשים מהוות 88% מקורבנות האלימות במערכת הזוגית.

יש כ-10,000 בקשות להוצאת צו הגנה בבית המשפט לענייני משפחה בשנה, וכ-700 תיקים נפתחים בשל הפרת צו הגנה.

בשנת 2023 כ-551,000 נשים נפגעו מאלימות בישראל. רק שליש מהן דיווחו על כך לרשויות.

במחקר המקיף הראשון מסוגו שנערך בישראל מזה למעלה מ-20 שנה, שנערך בשנת 2024 ביוזמת ״קווים אדומים״ בשיתוף משרד הרווחה והלמ״ס, נמצא כי אחד מכל עשרה אנשים בישראל סובל מאלימות מצד בן או בת זוגו. המחקר התבסס על מדגם מייצג של 2,300 משיבים ומשיבות מהחברה הישראלית (כולל המגזר החרדי והערבי) בגילאי 18 עד 65, הנמצאים או נמצאו בזוגיות בחמש השנים האחרונות. נשים הן הנפגעות העיקריות מאלימות פיזית חמורה, אלימות כלכלית ואלימות מינית. שיעור הפגיעה מאלימות שאינה פיזית (כמו מעקבים, הגבלת קשרים ותנועה) דומה בין נשים לגברים. עוד נמצא כי באותה שנה 142 אלף נשים נפגעו מאלימות פיזית (5.3%). כ-214 אלף נשים (8%) נפגעו מאלימות מינית. כ-96 אלף מהנשים סבלו מאלימות פיזית חמורה (3.6%). כ-238 אלף נשים (9%) סבלו מתדירות גבוהה של התנהגויות אלימות ללא ביטוי פיזי, הכוללות הגבלת קשרים, מעקבים והגבלת תנועה. וכ-107 אלף נשים (4%) דיווחו כי הן נפגעות מאלימות כלכלית. רק 41% מהנשים פנו לקבלת סיוע. 50% מהנשים שפנו לעזרה העדיפו גורמים פרטיים כמו פסיכולוג או רב קהילה, בעוד שרק 31% פנו לגורמים מוסדיים כמו רווחה או משטרה.

על פי דוח "מדד האלימות" של ויצו מנובמבר 2025, שנת 2024 התאפיינה כמשבר לאומי שהחריף את גורמי הסיכון לאלימות מגדרית. תחושת הביטחון האישי של נשים ירדה, בעוד שהלחץ הנפשי והעקירה מהבתים יצרו קרקע פורייה להסלמה באלימות. במקביל, נרשם זינוק דרמטי במספר כלי הירייה הפרטיים המוחזקים ברישיון (113,980 רישיונות חדשים ב-2024), ועליה חדה בבקשות להערכת מסוכנות לגברים נושאי נשק. מתן רישיונות נשק בהיקף גדול העלה את מספרן של נשים מאוימות שפונות למרכזי סיוע, ואת השימוש בכלי ירייה ככלי הרצח בהשוואה לאמצעים אחרים.

בשנת 2025 דיווח משרד המשפטים על עלייה של 44% במספר התיקים שנפתחו בגין אלימות במשפחה, שרובם עוסקים באלימות כלפי נשים. עלייה זו כוללת בקשות להוצאת צווי הגנה, צווי מניעה, צווי הטרדה מאיימת וצווים דחופים נוספים, על רקע אלימות חוזרת ברמת סיכון גבוהה ביותר.

דרכי סיוע
הטיפול בנשים הנפגעות כולל שירות של עובדים סוציאליים מטעם משרד הרווחה, מקלטים ודירות לנשים נפגעות אלימות וילדיהן, טיפול במרכזים למניעה וטיפול באלימות במשפחה ובמרכזי אלומה.

המטרה הראשונה היא הבטחת ביטחונה והגנתה של הנפגעת. ננקטים צעדים מיידיים כדי לצמצם את הסיכון, ובכללם תוכניות להגנה על האישה מחוץ לקהילה. הנשים וילדיהן מופנים למקלט ייעודי שמטרתו מתן הגנה וטיפול. אמצעי הגנה נוספים יכולים להיות, מגורים אצל קרוב משפחה, קבלת כלב שמירה, מענה טלפוני של מוקד חירום 118, התקנת לחצן מצוקה ומצלמת אבטחה ועוד. בנוסף ניתן להוציא צו הרחקה או צו הגנה האוסר על הפוגע להיכנס לבית, להטריד בן משפחה או לעשות שימוש בנכס. במצבים בהם לא נשקפת לנפגעת סכנה מיידית וממשית, פועל עובד סוציאלי מטעם הרווחה לקידום שינוי באורח חיי המשפחה והוצאתה ממעגל האלימות.

 מקלטים למען נשים מוכות 
מקלטים לנפגעות אלימות ולילדיהן, שמפעיל משרד הרווחה באמצעות עמותות וארגונים, משמשים מחסה לנשים שאינן יכולות להישאר בביתן בשל סכנה פיזית או נפשית מצד בן זוגן או בן משפחה אחר, ולטיפול בהן. המקלט משמש כפתרון חירום חסוי, המספק הגנה שלושה עד שישה חודשים. העובדים הסוציאליים במחלקות לשירותים חברתיים הם המפנים למקלטים. במקלטים מוצעת תוכנית טיפולית-שיקומית, סיוע משפטי ותמיכה רגשית. המקלטים פזורים ברחבי הארץ ומיקומם חסוי. בדרך כלל יש בהם מקום ל-12 בני אדם.

בישראל אין מספיק מקלטים ודירות מעבר. ב-17 המקלטים הקיימים יכולים לשהות בו-זמנית 200 נשים וכ-400 ילדים. לפי נתוני מרכז המחקר של הכנסת בסוף שנת 2014 נפתחו בישראל 5614 תיקים בגין עבירות של אלימות במשפחה, והוגשו 3527 כתבי אישום. עם זאת, מספר הנשים ששהו במקלט באותה תקופה עמד על 645, ועמן 932 ילדים וילדות. בדו"ח של עמותת "לא לאלימות", נכתב כי באותה שנה יותר מ-1000 נשים נדחו ממקלטים עקב מחסור במקום. הארגון השווה את מספר המקלטים בישראל, יחסית לגודל האוכלוסייה, לעשר מדינות מערביות ומצא כי מקומו נמצא בתחתית הרשימה. קיים מחסור גם במקלטים לאוכלוסיות ייעודיות- דתיות, חרדיות, ערביות, ואימהות לילדים מתבגרים.

בשנת 2008 היו בישראל 14 מקלטים, בין שנת 2000 לשנת 2020 נוסף רק מקלט אחד. נכון לדצמבר 2024 פועלים בישראל 17 מקלטים לנשים נפגעות אלימות ולילדיהן, 8 מקלטים לאוכלוסייה הכללית והיתר למגזרים אחרים באוכלוסייה. בשנת 2024 שהו במקלטים 619 נשים ו-936 ילדים.

חוק שירותי רווחה (זכויות נשים ששהו במקלט לנשים מוכות), תשע"ג-2012, קובע כי אישה שהתה במקלט לנשים מוכות 60 ימים לפחות, או שהתה בדירת מעבר שישה חודשים לפחות, וכן שלא שבה להתגורר עם בן המשפחה הפוגע ושעברו חמש שנים לפחות מהמועד הקודם שבו מימשה את הזכות המבוקשת, תהיה זכאית למענק הסתגלות בסכום של 11,000 שקלים עבורה ול- 1,000 שקלים נוספים, עבור כל ילד.

 דירות מעבר 
דירות מעבר מיועדות לנשים נפגעות אלימות ולילדיהן שיצאו ממקלטי חירום וזקוקות לליווי לקראת חיים עצמאיים. זו תוכנית המשך המהווה גשר ליציאה לחיים בקהילה. השהות בדירה נמשכת בין שישה חודשים לשנה, וכוללת רכישת מיומנויות לחיים עצמאיים, הכשרה מקצועית, ליווי, טיפול וסיוע משפטי. בשנת 2023 היו 21 דירות כאלה שבשנים 2019–2022 שהו בהן 60 נשים בממוצע בשנה.

 מרכזי אלומה 
מרכזים אלו נותנים ייעוץ וסיוע ומהווים נקודת חיבור ראשונית ונגישה. הם פתוחים שבעה ימים בשבוע, 24 שעות ביממה. השירות ניתן ללא צורך בפתיחת תיק ברווחה או במשטרה, ומאפשר סיוע מיידי ואנונימי. נכון לשנת 2023 פועלים שני מרכזים כאלה, בעכו ובבית שמש.

 דירות של"ב (שהייה למורחקי בית) 
מיועדות לגברים שביצעו עבירת אלימות במשפחה, או שהם חשודים שביצעו עבירה כזו. הדירות מהוות פתרון מגורים זמני המשלב טיפול, במטרה להפחית את הסיכון להפרת צווי הגנה שהופעל כנגדם. נכון לשנת 2023 קיימות שתי דירות כאלה, אחת בבאר שבע והשנייה ברמת גן ושהו בהן כ-20 גברים.

 מרכזים למניעה ולטיפול באלימות במשפחה 
המרכזים מעניקים טיפול פרטני, משפחתי, זוגי או קבוצתי על ידי עובדים סוציאליים מומחים לנשים, גברים וילדים נפגעים ופוגעים במשפחה. ישנם 162, ועל פי מקור אחר 171, מרכזים למניעת אלימות במשפחה הפועלים על ידי המחלקות לשירותים חברתיים ברחבי הארץ ובחלקם בשיתוף עמותות וארגונים. יש להם מספר תפקידים: מתן אבחון והערכת מסוכנות ובניית דרכי הגנה; מתן ייעוץ ראשוני והתערבות בשעת חירום; סיוע נפשי ותמיכה; התערבות קהילתית בתחום מניעה והסברה; והדרכה וייעוץ לאנשי מקצוע. בשנת 2024 טופלו במרכזים 12,010 בני אדם. 71% מהמטופלים הן נשים.

 העברה לחו"ל 
בתקופה בה כיהן עמר בר-לב כשר לביטחון פנים החל פיילוט של הרשות להגנת עדים שהמשיך בתקופה של בן גביר כשר לביטחון לאומי,בראשותה עומד (נכון למאי 2024) תנ"צ בדימוס אבי נוימן אשר במסגרתו מועברות בחשאי לחו"ל נשים המאוימות ברמה הגבוהה ביותר, ושלבני זוגן קשרים עבריינים. סרט על הפיילוט שודר במאי 2024 בתוכנית הטלוויזיה "זמן אמת".

 פורום מיכל סלה 
פורום מיכל סלה הוקם בעקבות רצח הפעילה החברתית מיכל סלה על ידי בעלה. בעקבות המקרה הופקה תוכנית טלוויזיה בת שני פרקים בתוכנית עובדה שגררה גל שיתופים של נשים שחוו התעללות במערכת היחסים. נשים רבות סיפרו שהחליטו לצאת מקשרים אלימים עם בני זוגן. הפורום פועל למען נשים הסובלות מאלימות של בני זוגן או נמצאות בסיכון. הוא עוסק בזיהוי תמרורי אזהרה בזוגיות ופרויקטים להגנה על נשים בסיכון. הפורום עוסק במתן מענים על ידי חשיבה מחוץ לקופסה: כלים טכנולוגיים, כלבי אבטחה, מצלמת אבטחה, סיור של חברת אבטחה, שיעורי הגנה עצמית ועוד. בפברואר 2024 המשרד לביטחון לאומי בראשות השר איתמר בן גביר, הפסיק את המימון והתמיכה בפורום מיכל סלה.

 ליקויים בטיפול בנושא אלימות נגד נשים בישראל 
על פי אריאלה שדמי על אף שהמדינה נתפסת כאחראית המרכזית למניעת אלימות ולשמירת הביטחון האישי, היא נוקטת באסטרטגיה מוגבלת ובעייתית. על פי שדמי המדינה מעוגנת במבנים קפיטליסטים ופטריארכלים, ומשקפת אינטרסים של בורגנות גברית. מצב זה גורם לכך שהמענה לאלימות נותר מוגבל ואינו מטפל במבני העומק של יחסי כוח מגדריים המייצרים אלימות.

דו"ח של מבקר המשרד לביטחון הפנים משנת 2012 מצא שורה של ליקויים בטיפול משטרת ישראל במקרי רצח נשים. בשנת 2017 נערכו מספר הפגנות נגד רצח נשים וכמחאה על דרכי הטיפול המוסדיים במקרי אלימות נגד נשים.

במחקר שפורסם על ידי שדולת הנשים, צוין שאחד הדברים הבולטים מקריאה אודות מאות מקרי רצח של נשים בישראל, הוא היעדרה של מדיניות ותוכניות למניעת אלימות. דו"חות שנתיים של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, מצביעים על כך שמחצית מהנשים שנרצחו על ידי בני משפחתן היו מוכרות לשירותי הרווחה ושליש הגישו בעבר תלונות למשטרה על אלימות מצד בן הזוג. כמו כן מציין המחקר שאין גורם שלטוני מרכזי אשר בוחן בשיטתיות את כלל מקרי הרצח או מרכז את המענה המדינתי לתופעה. מבקר המדינה בדו"ח משנת 2021 הצביע על תקצוב חלקי של תוכניות לאומיות להתמודדות בתופעת האלימות המשפחה שאינן מתוקצבות באופן מלא.

על פי "הועדה הבין-משרדית לבדיקת רצח נשים על ידי בני זוגן", נכון לשנת 2023 חלק מגורמי הסיכון לרצח נשים קשורים במאפייני בני הזוג כגון גירושין או נקודת מפנה כגון אבטלה או מחלה, וחלקם קשורים בהתנהלות לקויה בין מערכות. התנהלות כגון בעיה בהעברת מידע בין גורמי בריאות לרווחה על אודות בעיות נפשיות של הגבר, למשל, תיאום לקוי בין רשויות ומסגרות המחזיקות במידע ומטפלות במשפחה, וחוסר מודעות וידע על מסוכנות בקרב גורמים משפטיים.

על פי דו"ח מדד האלימות של ויצו ב-2024 53% מהאסירים שהורשעו באלימות במשפחה לא השתתפו בטיפול במהלך מאסרם. רק כ-10% מהמשוחררים משתלבים בתוכניות שיקום בקהילה לאחר שחרורם. יישום המנגנון המחייב בחינת התאמה לטיפול עבור גברים אלימים (תיקון 18) נדחה בשנתיים וחצי בשל מחסור בכוח אדם, והחל בפועל רק בפברואר 2025.

על פי דו"ח התצפית הישראלית על רצח נשים של האוניברסיטה העברית מנובמבר 2025, החקיקה בישראל מיושנת ואינה מכירה ברצח נשים כעבירה עצמאית, בניגוד למדינות רבות שכבר חוקקו חוקים מפורשים בנושא. הדו"ח גם מציין שישראל טרם אימצה את אמנת איסטנבול למניעה ומאבק באלימות כלפי נשים, עליה חתומות רוב המדינות המתקדמות.

למרות תיקון חקיקה המאפשר פיקוח טכנולוגי על צווי הגנה, השימוש בו מצומצם מאוד. נכון לאוגוסט 2024 רק 1.5% מהבקשות לצווי הגנה כללו בקשה לפיקוח כזה, ובפועל אושרו רק 26 בקשות בפרק זמן של שנה. נכון לנובמבר 2025, כמעט לא נעשה שימוש בכלי האיזוק האלקטרוני כלפי גברים אלימים. עד למועד זה הוצאו 39 צווים בלבד. קיים פער גדול בין מספר הוצאת הצווים הנמוך לבין היקף המקרים בהם קיימת מסוכנות: כעשרת אלפים בקשות להוצאת צו הגנה מוגשות בבית המשפט לענייני משפחה בשנה, וכ-700 תיקים בשנה נפתחים בשל הפרת צו הגנה.

דו"ח מבקר המדינה משנת 2025 מצביע על ליקויים משמעותיים בהעברת מידע בין גורמי הטיפול לאכיפת החוק, וכן על ההיעדר מערכת ממוחשבת מרכזית לניהול נתונים וקושי של משרד הרווחה לאמוד את היקפי התופעה. התקציב עומד על כ-60% מהסכום המומלץ בלבד. קיימת בעיה בתיעדוף המשאבים: המדינה משקיעה את רוב תקציבה ב"כיבוי שריפות" (מניעה שלישונית והגנה במצבי סכנה מיידית), בעוד שההשקעה בפעולות שנועדו לעצור את האלימות לפני שהיא מתפרצת היא מזערית ומהווה רק כ-3.6% מההוצאה הממשלתית בתחום. המערך הלאומי להתמודדות עם התופעה טרם הוקם במלואו. גם דו"ח זה מציין שישראל לא חתמה על אמנת איסטנבול, וכן שהצעות חוק להכללת אלימות כלכלית בחוק למניעת אלימות במשפחה טרם הבשילו לכדי חקיקה מחייבת. נמצא פער עצום בין היקף התופעה המשוער לבין מקבלי השירות בפועל, כאשר 576,000 נשים וגברים חוו אלימות בשנה שקדמה לדו"ח, אך רק כ-17,000 רשומים כנזקקים בתחום זה ברווחה. יישום הפיקוח הטכנולוגי על צווי הגנה נותר דל ביותר עם מתן צו אחד בלבד עד דצמבר 2024. רוב עוברי החוק המשוחררים ממאסר אינם משולבים בתוכניות שיקום בקהילה. שיעור ההפניות לטיפול ממערכת הבריאות זניח ועומד על כ-2%.

בנובמבר 2025 הודיע ארגון ויצו כי דו"ח המדד השנתי שלו על אלימות נגד נשים בישראל יפורסם בפעם האחרונה, לאחר יותר מעשור. הסיבה לכך היא קשיים גוברים ומתמשכים באיסוף נתונים רלוונטיים והיעדר שיתוף פעולה ממשרדי ממשלה ורשויות שונות, כאשר רק שישה מתוך עשרה משרדי ממשלה שפנו אליהם סיפקו מידע, שלעיתים היה חסר או הגיע בעיכוב רב.

בשנים 2024 ו-2025 עוכבה העברת נתונים בנוגע לאלימות נשים על ידי המשרד לביטחון לאומי ולאחר בקשות חוזרות ונשנות ממרכז המחקר והמידע של הכנסת, הועברה באופן חלקי שאינו מאפשר הסקת מסקנות מהנתונים.

רצח נשים בישראל
ממוזער|250x250 פיקסלים|אנדרטה לזכר קורבנות האלימות במשפחה באשדוד
משנת 2023 ואילך חלה עליה משמעותית במספר הנרצחות.

על פי מרכז המחקר והמידע של הכנסת, בתקופה שבין ינואר 2023 לאוקטובר 2024, ב־44% ממקרי הרצח הרוצח היה בן זוג או קרוב משפחה אחר. עוד נמצא כי 38% מהנשים שנרצחו תלונה במשטרה על אלימות וכי ל-35% מהחשודים ברצח היה תיק קודם על הגישו בעבר אלימות במשפחה.

נכון לשנת 2025 לא חל שינוי משמעותי במספר התיקים שנפתחו בשנים האחרונות במשטרת ישראל בגין אלימות גופנית ואלימות מינית במשפחה.

משנת 2024 יש עליה משמעותית בשימוש בכלי ירייה כאמצעי הרצח בהשוואה לאמצעים אחרים. בשנת 2025 נרצחו 21 נשים באמצעות נשק חם, לעומת 13 מקרי רצח בנשק חם בשנת 2024.

 מספר המקרי הרצח 
+שנהמספר מקרי רצחמספר מקרי רצח על רקע מגדרי201126201219201323201415201523201628/25201721201825/292019172020292120212716202227/242020233219/2220243720/2820254436

 תרבויות שונות 
ההכרה באלימות כלפי נשים אינה אחידה בכל חלקי החברה הישראלית, ובחלק מן החברות המוחלשות או הסגורות היא מתפתחת באיטיות רבה יותר. בספרה "להציץ מבעד לחומות" סוקרת אפרת שהם את תופעת האלימות מצד בני זוג כלפי נשים במספר חברות סגורות, ובהן החברה הפלסטינית, החברה החרדית, קהילת עולי הקווקז וקהילת העולים מאתיופיה. לטענתה, האלימות נגד נשים בחברות אלה משמשת מנגנון לשימור יחסי כוח בלתי שוויוניים בין גברים לנשים.

 בחברה החרדית 
בחברה החרדית נשים הנמצאות במצוקה פונות לעיתים לרב הקהילתי, המשמש עבורן דמות סמכות וכתובת לייעוץ זוגי, רגשי וחברתי. במקרים של אלימות במשפחה רבנים נוטים להמליץ על שלום בית ולא על פרידה. עו"ד צילית יעקבסון, יושבת ראש עמותת "בת מלך", עמותה המסייעת לנשים מהמגזר החרדי שמופנית כלפיהן אלימות, מציינת כי "נשים במעגל האלימות מהמגזר החרדי מושתקות פעמיים – גם במערכות היחסים שהן חיות בהן, וגם בקהילות הסגורות שהן חיות בהן". לדבריה האישה החרדית שמופנית כלפיה אלימות, לא חשופה למדיה שעוסקת בנושא ולא יודעת למי לפנות. מכיוון שהחברה החרדית היא חברה סגורה, נשים חרדיות לא פונות למרכזי עזרה חילוניים ולעיתים לא מקבלות את הטיפול הנחוץ מתוקף כך. בקהילה החרדית נושא האלימות במשפחה הוא עדיין בבחינת טאבו. עניין מביש ומוסתר שלא מדברים עליו, שיכול לפגוע בשם המשפחה ובשידוכים עתידיים של הילדים. לדברי הקרימינולוגית מלי שחורי-ביטון, הטאבו נובע גם מהשמירה על התדמית הדתית ושלמות המשפחה. החשש הוא גם מביקורת בתוך הקהילה וגם מפגיעה בדמותה של הקהילה החרדית בפני הציבור הרחב. עם זאת, יש עדויות לעלייה במודעות לתופעה- עליה במספר התלונות שהגישו נשים חרדיות למרכז לסיוע לנפגעות אונס ועלייה של 30% בפניות לסיוע של נשים דתיות וחרדיות הסובלות מאלימות בשנת 2025.

מחקר משנת 2024 זיהה נורמות ספציפיות שתורמות להשתקת הקורבנות ולנורמליזציה של האלימות, ואשר הופכות את הניסיון להיחלץ מהאלימות למורכב וקשה במיוחד: המנהג הקהילתי של תקופת היכרות קצרה ונישואין בגיל צעיר מנע מהנשים שהשתתפו במחקר לזהות דפוסי התנהגות פוגעניים לפני החתונה. הערך הדתי של שמירה על הרמוניה משפחתית והציפייה מהאישה להיות האחראית על רווחת הבית הובילו להאשמה עצמית ולתחושת כישלון כאשר הבעל נהג באלימות. נשים רבות האמינו שתפקידן "לתקן" את התנהגות בעלן. הפחד מגירושין, שנתפסים כסטיגמה חמורה שעלולה לפגוע בסיכויי השידוך של הילדים, מנע מנשים רבות לפנות לעזרה. המושג "לשון הרע" שימש לעיתים כחסם נוסף בפני חשיפת הפגיעה. בעלים פוגעים השתמשו לעיתים בפרשנויות מעוותות של ההלכה, כמו החובה של האישה לציית לרצון בעלה, כדי להצדיק את מעשיהם. אף על פי שרבות מהנשים היו המפרנסות העיקריות כדי לאפשר לבעליהן ללמוד תורה, הבעלים שלטו לעיתים קרובות באופן מוחלט בחשבונות הבנק ובגישה לכסף. הבעלים מנעו מהנשים קשר עם משפחתן המורחבת, דבר שנתפס כפגיעה חמורה במיוחד בחברה קולקטיביסטית. היה פחד עמוק משירותי הרווחה והמשטרה, שנתפסו כאיום על שלמות המשפחה והקהילה. היציאה ממערכת יחסים אלימה תלויה לעיתים קרובות בתמיכת רבנים, שחלקם עודדו שלום בית על פני פירוד, בעוד שאחרים העניקו תמיכה משמעותית.

מקלט הראשון לנשים חרדיות נפתח בסוף שנות ה-90. לדברי היזם, עיתונים חרדים סירבו לפרסם מודעות מטעם העמותה שהקימה את המקלט, עד לקבלת הודעת תמיכה מהרב בקשי דורון, שכיהן כראש בתי הדין הרבניים.

בינואר 1993 נוסד במרכז הרפואי שערי צדק, מרכז סיוע לנשים דתיות, שמטרתו לעזור לנשים חרדיות ודתיות במצבי מצוקה ומשבר. המרכז שם דגש על שמירה על אנונימיות וסודיות, הנחשבות חיוניות במיוחד עבור נשים חרדיות. המרכז מנוהל על ידי נשים דתיות מתנדבות, המייעצות באמצעות טלפון או פגישות אישיות. ניתן בו ייעוץ בתחומי הבריאות, החינוך והמשפט.

בשנת 1995 הוקמה עמותת בת מלך, הפועלת לסייע לנשים דתיות הסובלות מאלימות במשפחה, כדי "להעניק אפשרות לכל אישה באשר היא, לממש את עצמה כאדם וכאשה ולא להיות מושפלת או מוגבלת בדרך כלשהי, פיזית, נפשית או כלכלית".

סיוע לנפגעות אלימות מינית בחברה החרדית ניתן על ידי עמותת "הנני – למען הקהילה" העוסקת בפעילות ציבורית ובגיוס תמיכה לנפגעות. עמותת מגן עוסקת בסיוע משפטי וטיפולי וארגון לא תשתוק פועל למאבק באלימות מינית בקרב הקהילה החרדית, לשבירת מעגל ההשתקה ולעידוד תמיכה ציבורית וקהילתית בהן.

פעילות להעלאת המודעות באמצעות חלוקת פלאיירים בשכונות, תליית מודעות במקוואות, רשימות תפוצה במייל, קבוצות וואטסאפ, פוסטים בפייסבוק ומודעות בעלונים.

 בחברה הערבית 
מחקרים שבדקו רצח של נשים ערביות נוטים להתמקד בהיבטים תרבותיים של כבוד, בושה ופטריארכליות. נקודת מבט מחקרית זו רואה בתופעת רצח הנשים הערביות חלק מדפוסי שליטה ופיקוח חברתיים שדרכם חברות ערביות (מסורתיות ומודרניות כאחד) מכפיפות את חייהן האישיים של הנשים לנורמות של "כבוד". עם זאת, רצח הוא פתרון קיצוני המתרחש רק במיעוט מהמקרים לשם שמירת כבוד המשפחה. רוב המקרים שבהם מיוחסת לנשים פגיעה בכבוד המשפחה מטופלים בידי המשפחה באמצעות קשת פתרונות חלופיים ומועדפים, כמו השתקה, נידוי או נישואין כפויים, אלימות מילולית, התעללות פיזית או עזיבת הקהילה. התיוג של רצח נשים ערביות כ"רצח על כבוד המשפחה" נוטה לעיתים להתעלם ממשתנים מבניים אחרים כמו הפשיעה הגואה בחברה הערבית, רמת הפריפריאליות והמעמד החברתי-כלכלי.

ככל שרמת הפשיעה ביישוב גבוהה יותר, כך גובר הסיכון לרצח נשים ערביות. נשים ערביות גרושות נמצאות בסיכון הגבוה ביותר בפער ניכר לעומת נשים נשואות או רווקות. שיעורי הרצח גבוהים במיוחד בקרב האוכלוסייה הבדואית הן בנגב והן בגליל, וכן בערים מעורבות.

על פי חוקרים מהלמ"ס ומאוניברסיטת חיפה, נשים ערביות מהוות כ-20% מהאוכלוסייה, אך חלקן מכלל מקרי הרצח היה 30%-40% בשנים 2010–2015, ועלה ל-50% בשנים 2018–2015. במחקר נוסף נמצא שבשנים 2008–2018 הגיע שיעורן ל-58%. מתחילת 2022 עד נובמבר 2023 56% ממקרי הרצח של נשים בישראל היו של ערביות(28 מתוך 50 מקרי רצח).

במחקר שנערך בשיתוף עמותת נשים נגד אלימות, שדולת הנשים בישראל ומרכז אלטופולה והתמקד ברצח נשים בין השנים 2008–2018, נמצא פער בין נשים יהודיות וערביות באופן הטיפול של המשטרה והפרקליטות: במחקר נמצא שנשים ערביות מהוות 84% מכלל המקרים של רצח נשים שלא פוענחו. במקרי רצח של נשים יהודיות הוגשו כתבי אישום ב-94.3% מהתיקים, ובמקרי רצח של נשים ערביות ב־56%. אחוז ההרשעה במקרים של נשים יהודיות היה 75% לעומת 34% הרשעה במקרים של נשים ערביות. על רצח או הריגה של נשים יהודיות ניתנו עונשי מינימום של 14 עד 18 שנות מאסר, בעוד שעל רצח ערביות הוטלו עונשים של 5.5 שנים בלבד.

על פי מחקר זה 27.8% ממקרי הרצח של נשים ערביות בוצעו על ידי בני זוג נוכחיים או לשעבר, 40.3% על ידי בני משפחה אחרים, ו-31.7% על ידי אדם זר או גורם אחר (רוצחים שזהותם או קרבתם אינה ידועה, גורמים פליליים ורוצחים שכירים). ההתפלגות שונה ממקרי רצח של נשים יהודיות בהם 77.5% ממקרי הרצח בוצעו על ידי בני זוג נוכחיים או לשעבר,19.3% על ידי בני משפחה אחרים ו-3% על ידי אדם זר או גורם אחר.

מתחילת 2022 עד נובמבר 2023, בקרב הנשים הערביות ברבע מהמקרים בני זוג היו הרוצחים. במחצית מהמקרים החשוד לא היה בן זוג אלא קרוב משפחה אחר או אדם ללא זיקה משפחתית, או שהרצח טרם פוענח. בשנת 2024, רוב הנרצחות על ידי בן זוג היו יהודיות, בעוד שרוב הנרצחות על ידי בן משפחה שאינו בן זוג היו ערביות.

על פי נתוני המשטרה נכון לסוף 2024, שיעור פענוח תיקי הרצח נשים בחברה הערבית היה 17% לעומת 56% פענוח בקרב האוכלוסייה היהודית.

נכון לסוף יולי 2025 כרבע מהמטופלים המרכזים למניעה וטיפול באלימות במשפחה הם מהחברה הערבית.

 בחברה הבדואית 
דו"ח של עמותת איתך משנת 2013, שעסק בתופעת האלימות במשפחה נגד נשים ערביות-בדואיות בנגב, התבסס על מחקר איכותני שכלל שאלון עומק ובראיונות אישיים עם 33 נשים שפנו למרכז הזכויות של העמותה. רובן ככולן (96.9%) דיווחו על מעשי אלימות חוזרים. האלימות כללה מרכיבים פיזיים (85% מהנשים), נפשיים (91%), כלכליים ומיניים (24%). כמעט בכל המקרם (90.9%) האלימות התרחשה בפרהסיה לעיני הילדים והשכנים, כ"אקט מחנך" ומנגנון פיקוח על נשים אחרות בקהילה. בדו"ח נכתב שנשים רבות אינן מתלוננות בשל נורמת השתיקה, החשש מנידוי חברתי, איבוד הילדים, או איבוד תמיכה כלכלית. החוק למניעת אלימות במשפחה מקנה לאשה המוכה זכות לבקש צו הגנה כנגד התוקף, אך בתי הדין השרעיים ממעטים משימוש בסמכות זו, בשל נטייתם לתת תוקף למוסכמות החברתיות המעודדות תהליכי גישור ופשרה כדי למנוע פרובוקציות בתוך הקהילה. 35% מהנשים הגישו תלונה נגד התוקף, לרוב לאחר אירועי אלימות רבים. לעומתן, 65% מהנשים לא הגישו תלונה. קיימת נורמה חברתית האוסרת על האישה לחשוף אלימות ונשים רבות לא חושפות אותה במשך שנים. השתיקה הזו מותירה את התוקף מוגן מסנקציות וחופשי להמשיך במעשיו, ובכך האלימות הופכת לסיסטמטית וחוזרת. נשים מגישות בדרך כלל תלונה רק לאחר אירועי אלימות רבים וממושכים. רבות מהנשים תופסות את האלימות כגזירה משמיים. 78.7% מהנשים הפנימו את עליונות הגבר וחשות אשמה באלימות המופנית כלפיהן. 95% מהנשים מסרבות לפנות למקלטים בשל הבושה והפחד מהקהילה. נשים בקבוצת הגיל 52 עד 63, דיווחו כי אינטנסיביות האלימות פחתה עם הגיל בהשוואה לנשים צעירות יותר שחוו אלימות תדירה. כמו כן, מצביע הדו"ח על מענה לקוי מצד רשויות המדינה הכולל מחסור בתחנות משטרה וברווחה בנגישות ובכוח אדם דובר ערבית. נשים נתקלות באדישות, זלזול והערכת חסר של רמת המסוכנות. רק 9% מהתלונות מסתיימות בהרשעה. המרכזים למניעת אלימות אינם מותאמים תרבותית וחסרים אנשי מקצוע דוברי ערבית. 61% מהנשים שפנו לרווחה לא היו שבעות רצון מהמענה. נשים רבות מגיעות ללשכות הרווחה בשל מצוקה כלכלית, אך הן אינן מקבלות מענה או תמיכה בנושא האלימות. נכון לשנת 2013 קיימים רק שני מקלטים לנשים ערביות הממוקמים בצפון הארץ, ואין אף מקלט ייעודי לנשים בדואיות בנגב. בדו"ח נכתב שמכיוון שהוא אינו כולל נשים שלא פנו כלל לעזרה, התמונה בפועל כנראה חמורה אף יותר.

 ראו גם 
 פשיעה בישראל
 רצח נשים בישראל
 אלימות נגד נשים
 חברה סגורה

קישורים חיצוניים
 המאבק באלימות במשפחה, באתר הכנסת

 חוקים, תקנות ונהלים בתחום אלימות כלפי נשים בישראל, באתר רמב"ם
 תופעת האלימות נגד נשים והתפתחות מעגל האלימות, באתר רמב"ם
 אלימות נגד נשים, באתר כלכליסט
 אלימות כלפי נשים – שמות הנרצחות, באתר שדולת הנשים בישראל
 אלימות במשפחה כנגד נשים, באתר סהר סיוע והקשבה ברשת
 , דצמבר 2001
 אורי ביינה, נשים נפגעות עבירה – נתונים מתוך סקר ביטחון אישי 2021, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 24 בנובמבר 2022
 ג'רי אלמו קפיטל, ריכוז נתונים על אלימות במשפחה, באתר מרכז המחקר והמידע של הכנסת, 21 בנובמבר 2021
 נורית יכימוביץ-כהן, נתונים על אלימות כלפי נשים, באתר מרכז המחקר והמידע של הכנסת, 16 בנובמבר 2022

הערות שוליים

*
קטגוריה:פשע בישראל