ברוך הוא וברוך שמו

ברוך הוא וברוך שמו הן מילות שבח שנהוג לומר כתגובה לשמיעת שם ה'. ישנם מנהגים שונים האם לומר שבח זה על כל הזכרת השם, רק כשהיא בתוך ברכה או רק בברכות מסוימות.

המנהג ומקורו
בתלמוד הבבלי נאמר: 

מדברים אלו מביא הרא"ש בתשובותיו סמך למנהגו של אביו רבי יחיאל, לומר "ברוך הוא וברוך שמו" אחרי ששמע הזכרת שם הנאמרת בכל ברכה:  למעשה מדובר במנהג קדום יותר שהיה רווח בקרב חסידי אשכנז ומוזכר כמנהג נפוץ כבר בכתבי רבי אלעזר מגרמייזא (הרוקח).

את דברי הרא"ש הביא בנו רבי יעקב בעל הטורים בספר ארבעה טורים, ובעקבותיו הם נפסקו בידי רבי יוסף קארו: .

מן האחרונים יש שהביאו מקור מפורש לאמירת המילים "ברוך הוא וברוך שמו" מדברי המדרש.

חיוב האמירה
הספר פרי חדש סבור כי אמירת "ברוך הוא וברוך שמו" היא מעיקר הדין. לעומתו רבי חיים בן עטר חלק על כך, משום שאין הוראה זו מפורשת בתלמוד, ולכן לדעתו המנהג הוא "מדת חסידות" ואינו מן הדין. על הגאון מווילנא נכתב שלא היה מקפיד לומר "ברוך הוא וברוך שמו", מפני ששליח הציבור אינו ממתין עד שהציבור יסיימו את אמירת "ברוך הוא וברוך שמו", אלא מסיים את הברכה בעוד שהציבור אומרים אותה, ובכך מפסיד את חזרת הש"ץ לדעתו. תלמידי הגר"א ורוב יהודי תימן לא עונים בחזרת הש"ץ.

בווידוי של רב ניסים גאון הנדפס במחזורים נאמר  וכן בספר חמדת ימים הוראה להתוודות על כך. הרב עובדיה יוסף הורה לדלג על קטע זה בווידוי, ובהשפעתו השמיטו חלק מהמדפיסים את הדברים.

לאחר שמיעת השם שלא בברכה
בספר "פרי חדש" הורה לומר "ברוך הוא וברוך שמו" אחרי שמיעת כל הזכרת שם, גם כשאינה נאמרת במסגרת ברכה. נימוקו הוא על פי דברי התלמוד המורה לשבח ולברך את ה' לאחר שמיעת שמו מבלי להתנות שהשם יאמר במסגרת ברכה.

לאחר הזימון
יש שנהגו שהמזמן אומר "ברוך הוא וברוך שמו" לאחר הזימון. בסידורים לפי מנהג מרוקו המזמן אומר כן יחד עם המסובים.

בברכות שיוצאים בהן ידי חובה
הרא"ש ובעקבותיו רבי יוסף קארו הורו לענות "ברוך הוא וברוך שמו" ולא חילקו בין אם שמע הזכרת שם הנאמרת בברכות שאין יוצא בהן ידי חובה וכגון ששומע חזרת הש"ץ לאחר שהתפלל, לבין אלו שיוצא בהן, וכגון כששומע קידוש או הבדלה. וכלשון רבי יוסף קארו: . למרות זאת התגלעו חילוקי דעות בין הפוסקים האם אכן ההוראה הייתה לענות על הזכרה הנאמרת בברכות שיוצא בהן ידי חובה.

הראשון שהעלה את הנושא הוא רבי שמואל אבוהב בתשובותיו, הוא טען שמאחר ועל ידי שמיעת הברכה נחשב השומע כאילו אמרה, שדין השומע כעונה, נמצא שכאשר מוסיף לאחר שמיעת השם "ברוך הוא וברוך שמו", תוספת שאינה מנוסח הברכה, נחשב הדבר כאילו שינה ממטבע הברכה. כדבריו פסקו פוסקים נוספים והמשנה ברורה הורה לחשוש לדבריהם לכתחילה.

לעומתם האריך רבי מסעוד חי רקח לקיים את המנהג, שלדבריו נהגו בו כל תפוצות ישראל, לאומרה גם כאשר יוצא ידי חובה. הוא דוחה את ההשוואה הגורפת לכאורה של השומע למברך, שאם כך תיקשה ההוראה המוסכמת לענות אמן על ברכות שיוצא בהן ידי חובה על אף שאין היא נחוצה כדי לצאת ידי חובת הברכה, כי הלוא לדברי רבי שמואל אבוהב המשווה את העונה והמברך יש להקשות, מדוע אין בכך משום עניית אמן על ברכת עצמו שהדבר מגונה. הוא מציין שאפילו בקהילתו של רבי שמואל אבוהב לא קיבלו את דבריו. כדבריו כתבו רבי חיים פלאג'י ופוסקים נוספים. 

כיום, רבים נוהגים שלא לענות ברוך הוא וברוך שמו בברכות שיוצאים בהם ידי חובה, וביניהם רוב יוצאי אשכנז וחלק מיוצאי המזרח. רוב יוצאי צפון אפריקה נוהגים לענות ברוך הוא וברוך שמו.

לקריאה נוספת
 אלעד פורטל, ברוך הוא וברוך שמו, אשקלון, תשע"ב.

קישורים חיצוניים



הערות שוליים

קטגוריה:ברכות