פציעה מוסרית

פציעה מוסרית (moral injury=MI) היא פגיעה בעולמו המוסרי והערכי של אדם בעקבות מעשה שהוא או אחרים ביצעו ושנתפס בעיניו כחריגה ממה שהוא תופס כמוסרי. פציעה מוסרית יוצרת תחושה עמוקה של אשמה ובושה, בלבול מוסרי וניכור חברתי. במקרים מסוימים היא גורמת לתחושה של בגידה וכעס כלפי עמיתים, מפקדים, הארגון, המערכת הפוליטית או החברה בכללותה. היא עלולה לערער את תחושת הוודאות בנוגע למה מוסרי ומה בלתי מוסרי. לפציעה מוסרית עלולות להיות תוצאות שליליות כמו פגיעה עצמית, ניסיונות התאבדות, הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD), שימוש בסמים ודיכאון. במקרים מסוימים, למרות השפעותיה הקשות, פציעה מוסרית יכולה גם להוות כוח מניע לצמיחה אישית והתפתחות מוסרית.

פגיעה מוסרית נחקרת לרוב בהקשר של אנשי צבא אך המונח משמש גם לתיאור מצבים של אנשים שהיו מעורבים בתאונות, של נפגעי אונס או התעללות ושל אנשי צוות רפואי שפעלו בקו החזית במהלך מגפת הקורונה ונאלצו להתמודד עם מצבי דחק קיצוניים שבהם לא יכלו לספק טיפול ברמה שראו כראויה.

 הגדרה 
פציעה מוסרית מוגדרת כמצוקה רגשית, פסיכולוגית, התנהגותית, רוחנית וחברתית ארוכת טווח, המלווה בירידה בתפקוד. היא נגרמת כשאדם נחשף, עד או אינו מסוגל למנוע אירועים טראומטיים המפרים את ערכיו ואמונותיו המוסריות, או כשהוא חש נבגד על ידי מישהו שהוא בוטח בו. המצוקה עלולה להתרחש גם בגלל אי־פעולה, כלומר שהמעשה המוסרי שהיה אמור להיעשות, לא נעשה.

אירועים אלו מכונים "אירועי פגיעה מוסרית פוטנציאליים"(PMIEs=Potentially Morally Injurious Events). הם מוגדרים כאירועים שבהם אדם מבצע מעשים המנוגדים לערכיו המוסריים, נכשל במניעתם, או היה עד למעשים המפרים אמונות מוסריות עמוקות שלו". PMIEs יכולים להיות מבוצעים על ידי האדם עצמו (PMIE-Self), עדות ל-PMIEs שבוצעו על ידי אחרים (PMIE-Others), או PMIEs הנובעים מתחושת בגידה נתפסת על ידי אחרים (PMIE-Betrayal). לא כל מי שנחשף ל-PMIEs יפתח פציעה מוסרית. אבחנת פציעה מוסרית ניתנת כאשר החשיפה ל-PMIEs גורמת לתגובות רגשיות שליליות המאפיינות אותה.

ההגדרה הנפוצה למושג פציעה מוסרית, שמבוססת בעיקר על עבודותיהם של הפסיכיאטר ג'ונתן שיי וברט ליץ היא "עלבון עמוק ומתמשך למצפונו של אדם, הנגרם על ידי ביצוע או עדות ישירה לפגיעה באדם אחר במצב לחץ גבוה". 

שיי הבחין שההגדרה של הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) לא מתאימה במדויק לפסיכופתולוגיה של ותיקי מלחמת וייטנאם בהם טיפל, ולהשפעותיה המזיקות. הוא טבע יחד עם עמיתיו את המונח "פציעה מוסרית" כדי לתאר חוויות שבהן מי שמחזיק בסמכות לגיטימית בגד במה שנכון מוסרית, במצב של סיכון גבוה, בין אם על ידי אדם בעל סמכות לגיטימית או על ידי האדם עצמו.

המושג "פציעה מוסרית" מדגיש את ההיבטים הפסיכולוגיים, החברתיים, התרבותיים והרוחניים של הטראומה. לפי המרכז הבינלאומי לפציעה מוסרית, היא "כוללת תחושת שבר עמוקה של האמון בעצמנו, במנהיגים שלנו, בממשלות ובמוסדות, לפעול בדרכים צודקות ומוסריות". בנוסף היא מאופיינת בחוויה של "רגשות מוסריים שליליים מתמשכים ומעמיקים – אשמה, בושה, בוז וכעס – הנובעים מבגידה, הפרה או דיכוי של ערכים מוסריים אישיים או משותפים המושרשים עמוק." שלא כמו בפסיכופתולוגיה, פציעה מוסרית היא תגובה אנושית נורמלית לאירוע טראומטי לא נורמלי.

המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, אמצה את המושג כדי לתאר את חוויותיהם של יוצאי צבא אשר נטלו חלק בזמן מלחמה במעשים אשר סתרו את אמונותיהם וערכיהם המוסריים, או היו עדים למעשים כאלה. בקרב מומחי בריאות, המושג "פציעה מוסרית" מתייחס למצוקה מוסרית שלא טופלה, דבר העלול להוביל להתפתחות של קונפליקט פנימי משמעותי. קונפליקט מעין זה עלול לגבור על תחושותיו של אדם באשר לטוּב בעולם.

בין החוקרים קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה האם מצוקה מוסרית ופציעה מוסרית מובחנות מהותית או האם מדובר במושגים הנבדלים בעוצמה, הנמצאים על רצף. ספייטס וקאלאווי, מחברי הספר "הספקטרום של פציעה מוסרית: מקונפליקט לריפוי בקונטקסט אינדיבידואלי ותרבותי" מדגישים שפציעה מוסרית נמצאת על רצף. היא משתנה באופייה בין אדם לאדם ונעה בין סימפטומים חמורים יותר ופחות. הם מציעים הבחנה בין שלבים שונים על הרצף: קונפליקט מוסרי, מתח מוסרי, מצוקה מוסרית ופציעה מוסרית. גם בתוך הקטגוריה של פציעה מוסרית יש טווח של מידת קושי - חריפה, כרונית או חבויה.

החוקרים מבחינים בין פציעה מוסרית "מתגלה" שנחשפת בדיעבד, לבין פציעה מוסרית "מתפרצת", שהיא תוצאה של אירוע נקודתי שבו הפציעה המוסרית היא כה מובהקת ומיידית, עד שהסימפטומים מתחילים מיד. הם כותבים בספרם גם על "פציעה מוסרית קולקטיבית", שנגרמת בעקבות מאורעות בהיסטוריה של קבוצה חברתית מסוימת. היא עלולה להוביל לשחיקה של הקשרים הקהילתיים בעקבות תחושת חוסר אונים ואובדן אמון, ירידה בהשתתפות האזרחית בגלל אפתיה וחוויה של היעדר משמעות משותפת ואי־שקט חברתי שמוביל לשסעים ולקונפליקטים.

 פציעה מוסרית לעומת פוסט טראומה 
פוסט-טראומה (PTSD) ופציעה מוסרית גורמות שתיהן לכאב רגשי עז. שתיהן עשויות לכלול מצבים שעלולים להיות טראומטיים ומלחיצים שבהם חיים בסכנה. שתיהן יכולות להתבטא בחוויה מחודשת ושתיהן יכולות לכלול הימנעות או תחושת קהות.

ההבדלים במאפיינים הם שבפציעה מוסרית התחושה היא של סערה פנימית ופער בין אמונה למעשה בעוד שב-PTSD קיימת תגובת פחד נרחבת ומוכללת יתר על המידה. פציעה מוסרית לעומת זאת קשורה בעיקר לתחושות של בושה, אשמה או כעס. היא מתרחשת כאשר אנשים חשים כי הם או אחרים פעלו בניגוד לערכים המוסריים העמוקים שלהם. הדבר קורה לעיתים קרובות בסביבות רוויות לחץ בהם אנשים עלולים להיות עדים למעשים פוגעניים או לקחת בהם חלק. PTSD לעומת זאת קשורה בעיקר לתחושות אימה פחד וחרדה. הטראומה מתרחשת כאשר אנשים חשים חסרי אונים או מפוחדים מאוד במצבי סכנת חיים. בפציעה מוסרית לעומת זאת לא מדובר בהכרח באירוע הכרוך בסכנה. אובדת בו תחושת האמון ואילו בפוסט טראומה אובדת תחושת הביטחון. בפציעה מוסרית אין עוררות עוררות יתר או פלאשבקים בעוד שב-PTSD היא קיימת. ב-PTSD האלימות היא מבחוץ כלפי האדם ואילו בפציעה מוסרית האדם מפנה אלימות כלפי חוץ.

פציעה מוסרית ו-PTSD יכולים להופיע יחד, אך הטיפול בהם שונה. טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT) משמש לטיפול בפוסט-טראומה, בעוד שהתמודדות עם פציעה מוסרית דורשת התערבויות שממוקדות בתיקון מוסרי, תהליך סליחה עצמית ושיקום תחושת היושרה האישית של האדם. קיימת חפיפה משמעותית בין פציעה מוסרית לבין הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) ודיכאון. ישנם אנשים שסובלים גם מפוסט-טראומה וגם מפציעה מוסרית, במיוחד באזורי מלחמה. בדרך כלל מדובר בטיפול שונה: הטיפול בפוסט-טראומה מתמקד בהתמודדות עם זיכרונות מפחידים ובהחייאתם, בעוד שהטיפול בפציעה מוסרית עוסק בריפוי הפגיעה המוסרית והערכית שנגרמה על ידי הטראומה.

 היסטורית התפתחות המושג 
בשנת 1984 טבע הפילוסוף אנדרו ג'מטון לראשונה את המושג "מצוקה מוסרית", בספרו העוסק בסוגיות סיעודיות Nursing Practice – The Ethical Issues, על מנת לתאר את הקונפליקטים הפסיכולוגיים שאחים ואחיות חווים כשהם ניצבים מול "דילמות אתיות". הוא כתב ש"מצוקה מוסרית נוצרת כאשר האדם יודע מה עליו לעשות, אבל אילוצים מוסדיים הופכים את המעשה הנכון לכמעט בלתי אפשרי לביצוע".

בשנות ה-90 טבעו הפסיכיאטר ג'ונתן שיי  ועמיתיו את המושג "פציעה מוסרית", בהתבסס על עדויות רבות של מטופליו של שיי אשר היו חיילים בשירות פעיל או בעברם. מטופלים אלה תארו תחושות עוול הנובעות מחשיפה לאירועים שעמדו בסתירה לעמדותיהם המוסריות. שיי כלל שלושה מרכיבים שיוצרים פציעה מוסרית - 1. יש בגידה במה שנכון מוסרית 2. מצד אדם בעל סמכות לגיטימית 3. במצב סיכון גבוה. בשנת 2002 הגדיר שיי את פציעה מוסרית ככזו הנובעת מ"בגידה במה שנכון" במצב של סיכון גבוה, מצד אדם המחזיק בכוח.

בשנת 2009, הציעו ברט ליץ ועמיתיו הגדרה שונה למושג, כיוון שאבחנות מתחום בריאות הנפש כגון הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) לא יכלו להתמודד עם הסבל המוסרי שחוו חיילים לאחר חזרתם מהמלחמה. ברט ליץ ועמיתיו הציעו הגדרה מורחבת למונח: "ביצוע, אי מניעה, או הימצאות עד, למעשים הסותרים אמונות וערכים מוסריים עמוקים עלול להיות הרסני בטווח ארוך מבחינה רגשית, פסיכולוגית, התנהגותית, רוחנית וחברתית". בשונה מ-PTSD שבו האירוע המחולל (קריטריון A) הוא אירוע מסכן חיים, והנפגעים חווים תסמינים הקשורים לפחד (למשל פלאשבקים ודריכות מתמשכת), הרי שבפציעה מוסרית האירוע המחולל הוא פגיעה בקוד המוסרי של האדם, והתסמינים קשורים לאשמה, בושה, כעס ותיעוב, וקשה הרבה יותר לאבחן אותם משום שהם פחות ניכרים כלפי חוץ. ליץ מצא כי הבושה שחש אדם בעקבות פציעה מוסרית עשויה לנבא תסמינים אחרים של פוסט-טראומה, כמו חרדה, דיכאון, חוסר שינה, שימוש לרעה בחומרים ממכרים, סיוטים ואובדנות.

שיי המשיך לראות את לב המושג "פגיעה מוסרית" כבגידה במה שנכון על ידי דמות סמכותית, ובשנת 2014 כתב שיי את הספר "אכילס בווייטנאם" שעוסק בתחושת הבגידה שחשו לוחמים אמריקאים כשראו מפקדים עליהם סמכו עושים מעשים לא מוסריים. עם זאת, חוקרים אחרים הרחיבו את המושג על מנת לכלול בו את הייסורים הנגרמים מ"ביצוע או כישלון למנוע או היות עד למעשים המפרים אמונות מוסריות עמוקות״, כלומר מצב בו חיילים בוגדים בעצמם בבצעם מעשים מזיקים. התנהגויות אלימות המעוררות את הפציעה מתקיימות בדרך כלל במסגרת צבאית המתאפיינת בתחושה של דה-אינדיבידואציה - הפחתה בתחושת האינדיבידואליות לטובת היטמעות בתוך רגרסיה קבוצתית סוחפת (תופעת העדר).

ב-2011, על רקע חוסר היכולת של אבחנות קיימות לתת מענה טיפולי לחרדה הנובעת מפציעה מוסרית, החל עולם המחקר לעסוק ב'קונפליקט המוסרי' בקרב יוצאי צבא.

נכון ל-2017, טרם נערכו סקירות שיטתיות או מטה-אנליזות על מושג הפציעה המוסרית. אם כי קיימת סקירת ספרות בהקשר של ההגדרות השונות של המושג וכן סקירות על האופן שבו מתפתחת פציעה מוסרית והגורמים המעורבים בכך.

בשנת 2019, חוקרים סקרו ספרות קיימת וידע מצטבר של מומחים כדי לגבש רשימה של אירועים היכולים לעורר מצוקה מוסרית בקרב אוכלוסיות נוספות, מחוץ לצבא, בעוצמה התואמת את זו של פציעה מוסרית. בין הדוגמאות נכללים גרימת תאונת דרכים או חוויית תקיפה מינית. לודמילה פרסלובה טענה כי פציעה מוסרית עשויה להסביר מגפת התפטרויות ומצוקה של עובדים, טוב יותר מאשר שחיקה והציעה התערבויות ברמת הארגון.Praslova, Ludmila N. (2022). Feeling distressed at work? It might be more than burnout. Fast Company, January 14, 2022Ron Carucci and Ludmila N. Praslova (2022). Employees Are Sick of Being Asked to Make Moral Compromises. Harvard Business Review, February 21, 2022.

בשנת 2022, חוקרים זיהו קשרים בין פציעה מוסרית לבין הפרעת דחק פוסט-טראומטית מורכבת (CPTSD). מאפייניה של CPTSD כוללים שלוש קבוצות תסמינים נוספות המבדילות אותה מ־PTSD: שיבוש רגשי, קשיים בין-אישיים ותפיסת עצמי שלילית סביב תחושות של חוסר ערך, כישלון, אשמה או בושה. יוצאי צבא עם CPTSD אפשרית דיווחו על פציעה מוסרית חמורה יותר הקשורה למעשים שביצעו או לבגידה, בהשוואה ליוצאי צבא עם PTSD רגילה או ללא PTSD – ממצאים שמצביעים על הרלוונטיות המיוחדת של פציעה מוסרית בקרב יוצאי צבא עם CPTSD.

 ההיבט הפסיכולוגי 
ליץ ואחרים התמקדו בהיבטים הקוגניטיביים, ההתנהגותיים והרגשיים של הפציעה המוסרית. הם סבורים כי דיסוננס קוגניטיבי מתרחש לאחר שהאדם תופס כי בוצעה הפרה מוסרית, מה שמוביל את האדם להאשים את עצמו, להכליל את תחושת האשמה לכל תחומי החיים, ולתפוס את הסיבה כבלתי ניתנת לשינוי לאורך זמן. בעקבות זאת מופיעות תחושות של בושה, אשמה או חרדה, אשר גורמות לאדם להסתגר ולהתנתק מסביבתו. התוצאה היא עלייה בסיכון לאובדנות, עקב מצב רוח ירוד (אובדן תחושת ערך ומשמעות), התנהגויות של פגיעה עצמית ופגיעה ביכולת התפקוד. חוויה נוספת של היות האדם נבגד קשורה לפגיעה מוסרית חמורה שבוצעה על ידי דמות סמכותית ומהימנה.

בבסיס החוויה קיים דיסוננס בין המוסר של הפרט לבין התנהגותו בפועל בתגובה לאירוע. לעיתים קרובות, ככל שהדיסוננס הזה לא מקבל התייחסות, הוא מעמיק בשנים שלאחר האירוע, עד כדי שיבוש זהותו של היחיד.

גורמי סיכון פסיכולוגיים אשר מגבירים את הנטייה לפציעה מוסרית כוללים נטייה לנוירוטיות ולבושה. לעומת זאת, גורמי הגנה מפני פציעה מוסרית כוללים הערכה עצמית גבוהה, תמיכה סלחנית (forgiving supports) ואמונה בהשערת העולם הצודק. גם חוויית השייכות מסייעת להקל על המצוקה הנפשית ועל תחושת האשמה.

 תסמינים 
מחקר מקיף שפורסם בשנת 2025 מנתח את ההשפעות השונות של פגיעה מוסרית. נמצא בו כי תסמיני פגיעה מוסרית מתבטאים בשבעה תחומים:

רגשיים: אשמה ובושה הן התסמינים הרגשיים השכיחים ביותר. תסמינים נפוצים נוספים כוללים חרטה, גועל עצמי, שנאה עצמית, כעס, זעם ופחד של האדם מהכעס שלו עצמו. חלק מהאנשים מדווחים על אדישות רגשית או שחיקה.

קוגניטיביים: ערעור הזהות האישית הבסיסית, האחר והעולם. ירידה בהערכה עצמית, תחושת חוסר ערך, חוסר מסוגלות, חששנות, תחושה של היות "מזוהם" או "לא אנושי", "לא ראוי". אובדן אמון באנשים, תפיסה שהעולם הוא מקום מסוכן, נורא או מושחת. מחשבות חוזרות ונשנות (רומינציה), אובדן שליטה, קטסטרופיזציה ובלבול, מחשבות מאגיות שהרע שעשית יחזור אליך.

התנהגותיים: התפרצויות כעס. התנהגויות של פגיעה עצמית כמו שימוש באלכוהול וסמים, ניסיונות התאבדות. הימנעות מפעילויות משמעותיות, הזנחה עצמית, התנהגויות מסוכנות או אגרסיביות. התפטרות מעבודה, חוסר יכולת להמשיך לעבוד, או שינוי קריירה.

חברתיים: בידוד חברתי, התרחקות ותחושת בדידות. פגיעה בקשרים עם בני משפחה, חברים ובני זוג. תחושת דחייה וחוסר שייכות.

רוחניים: פגיעה באמונות ואובדן תחושת מטרה בחיים. משבר זהות ותחושה שהמעשים "זיהמו" את זהותו של הנפגע. חיפוש אחר משמעות או אחר סליחה.

פסיכולוגיים: מצוקה נפשית, דיכאון, חרדה, PTSD והתנהגויות טורדניות-כפייתיות. חוסר תקווה, ירידה בשמחת החיים, ומחשבות אובדניות. סיוטים חוזרים ופלאשבקים הקשורים לאירוע.

פיזיים: ירידה משמעותית בבריאות. כולל דופק מוגבר, מתח, הפרעות שינה, מחלות כרוניות, בעיות עור, בחילות, ועוד.

 ההיבטים הסוציאליים והתרבותיים 
מחקר שערכה האנתרופולוגית טינה מולנדייק משלב תובנות מתחומי הפסיכולוגיה, הפילוסופיה, התאולוגיה והמדעים החברתיים. מטרתו להגיע להבנה הוליסטית של הפציעה המוסרית לא רק בממד הפסיכולוגי, אלא גם בהיבטים האתיים, הרוחניים/קיומיים, הארגוניים, הפוליטיים והחברתיים שלה. הממצאים הראו שסכסוכים פוליטיים לא פתורים ברמה הפוליטית יוצרים מצבים שיכולים להוביל לפציעה מוסרית של חיילים בשטח. כן נמצא ש"חוויות של בגידה של השלטונות" ו"חיפוש אחר תיקון ועשיית צדק" מצד יוצאי צבא, יכולים להיות חלק מפציעה מוסרית. המחקר גם מראה שפציעה מוסרית עלולה להתרחש אצל יוצאי צבא הן כשקיים גינוי ציבורי כלפיהם והן כשהם הופכים לדמויות מופת הרואיות. מכיוון ששני סוגי ההתייחסות האלה יכולים ליצור תחושה שהחברה מעוותת את החוויה האישית של המלחמה ולכן שניהם עלולים לתת תחושה שנעשה להם עוול.

כיוון שמקורות הפציעה המוסרית מצויים לא רק ביחיד, אלא גם ברמות הארגונית, הפוליטית והחברתית, מולנדייק סבורה כי גם הפתרונות צריכים להימצא במישורים אלה. השלכותיה המעשיות של גישה הוליסטית לפציעה מוסרית כוללות למשל את הצורך ב"שפה מוסרית מפותחת יותר, מסגרת קבלת החלטות המבוסס על עקרונות המסורת של המלחמה הצודקת, יחד עם פרקטיקות של טיהור מוסרי ושילוב מחדש בקהילה."

החוקרות דפנה-תקוע והראל מתארות "פציעה מוסרית לאומית" המעמיקה את מושג הבגידה לתחושה קולקטיבית של הפקרה ואכזבה מהמדינה והממשלה.

 ההיבט הרוחני 
נקשינה ברוק ולטיני מדגישות את הפציעה המוסרית כ "... נפש בייסורים, לא הפרעה פסיכולוגית". פציעה זו מתרחשת כאשר חיילים לשעבר נאבקים בתחושה של אנושיות שאבדה, אחרי שהפרו ערכים מוסריים עמוקים שהחזיקו בהם.

 השפעות ארוכות טווח על המצב הנפשי 
פציעה מוסרית מתמשכת עלולה לגרום לבעיות פסיכולוגיות רבות. אנשים המתמודדים עם פציעה מוסרית חווים לעיתים קרובות רגשות עזים של אשמה ובושה. רגשות אלו מקשים על התפקוד היומיומי. הם עלולים להוביל לדיכאון, שימוש בסמים או אלכוהול, ואף למחשבות אובדניות. מחקרים מראים כי יוצאי מלחמה הסובלים מפציעה מוסרית סובלים מדיכאון ושיעורי אובדנות גבוהים יותר. בנוסף, פציעה מוסרית קשורה לתחושת קהות רגשית ולבעיות בקשרים בין־אישיים. אנשים עם פציעה מוסרית נוטים לאבד אמון באחרים ולחוש בודדים. מחקרים מראים כי קבלת סיוע מתאים בשלב מוקדם היא חיונית, ויכולה למנוע הידרדרות למצבים מורכבים יותר כגון פוסט־טראומה מורכבת.

 טיפול 
המחקר לגבי האבחון והטיפול בפציעה מוסרית מצוי עדיין בראשיתו ומרב הידע מתבסס על הספרות הקיימת לגבי טיפולים פסיכולוגיים בהפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) עם זאת נמצא שטיפולים אלה עשויים שלא להתאים באופן מלא לטיפול בפגיעה מוסרית. קיימת השקעה מחקרית גוברת בנושא. בין השאר פותח שאלון המאפשר אבחון של פציעה מוסרית. התופעה החלה לקבל תשומת לב מקהילת המחקר הפסיכיאטרית מהעשור השני של המאה ה-21. ככל שהידע על פציעה מוסרית מתרחב, מומחי בריאות הנפש מתחילים להתמקד בטיפולים ייחודיים לפציעה מוסרית. טיפולים אלו מסייעים לאנשים להחלים ולבנות מחדש תפיסת עצמי ועולם שנשברה לעיתים כתוצאה מהחוויה שעברו.

עם זאת, רבים מאנשי המקצוע עדיין אינם מכירים את המושג החדש, וייתכנו מקרים של אבחון שגוי או מהחמצת האבחון הנכון. דיוק באבחון קריטי לתכנון טיפול יעיל, ובפרט כדי למנוע ניסיונות התאבדות. מחקר שהתבסס על מדגם של 950 אנשי טיפול בישראל העלה כי קיימת בקרב מטפלים רמת היכרות נמוכה מאוד עם התופעה. ייתכן שזו הסיבה לכך שרובם העדיפו להפנות את המטופלים לגורם מטפל אחר. הרוב המוחלט של המטפלים לא זיהו שמדובר בפציעה מוסרית והמליצו על טיפול שלא מיועד ספציפית לה אלא ל-PTSD או לדיכאון. עם זאת אחרי הסבר על פציעה מוסרית דיווח מצד המטפלים על שיפור ביכולת האבחון שלה.

מחקר שבחן את הבנתם וחוויותיהם של אנשי מקצוע מבריטניה ומארצות הברית העוסקים בפגיעה מוסרית זיהה חסמים בטיפול יעיל ב-MI, הכוללים חוסר בהירות אבחונית וקלינית, חוסר גמישות בחומרים ובגישות טיפוליות קיימות, והתעלמות מצורכיהם האישיים הייחודיים של המטופלים. המלצות המחקר היו גישה לא שיפוטית, מותאמת, אישית, והוליסטית. שילוב גישות טיפוליות הכוללות מושגי קבלה, חמלה וסליחה. עזרה בבנייה מחדש של מערכות יחסים. ושימוש בחומרי פסיכו-חינוך מותאמים אישית ואף באלטרנטיבות כמו ספרות, שירה או אלגוריות, המסייעות לנרמל את החוויה ולבנות משמעות.

למרות שפציעה מוסרית יכולה להתרחש גם אצל אנשים שאינם אנשי שירות צבאי, המחקר בתחום התחיל בקרב אוכלוסיות צבאיות. חיפוש אחר עזרה מקצועית בתחום בריאות הנפש עבור פציעה מוסרית עלול להיות מלווה באתגרים, במיוחד עבור אנשי צבא. פציעה מוסרית מלווה לעיתים קרובות ברגשות המגבירים הסתגרות חברתית, כגון אשמה ובושה. רגשות אלה עשויים אף להפחית את הסיכוי שהפרט יפנה לעזרה, בשל פחד מדחייה או שיפוטיות מצד אחרים. בנוסף, ייתכן שאנשי צבא יימנעו מלפנות לעזרה בגלל השלכות ממשיות או מדומיינות על הקריירה שלהם. מחקר בנושא הראה כי בקרב אנשי צבא פעילים המוצבים בשטח, אלו שנחשפו לחוויות בעלות פוטנציאל לפציעה מוסרית, נטו להימנע משירותי בריאות הנפש הצבאיים ובמקום זאת חיפשו עזרה מקצועית במערכת הבריאות האזרחית. לפי ליץ, כדי שתהליך זה יתקיים, נדרשת פתיחות מצד אזרחים להקשיב לחוויותיהם ללא דעה קדומה.

על פי שיי תהליך ההחלמה יכלול "טיהור" באמצעות "הפיכת הטראומה לקהילתית". הכוונה היא לטקסים ולפעולות שבסופם הפצועים מוסרית חשים שהחוויה שלהם נשמעה, הובנה ונוסחה מחדש על ידי הקהילה כך שהם מסוגלים להשתלב בחברה ולחוות שוב תחושת שייכות. כדי שזה יקרה על הקהילה להיות פתוחה לשמוע את חוויות השבים מהמלחמה. שיי מייחס חשיבות מיוחדת לתקשורת באמצעות אמצעי ביטוי אמנותיים. הפציעה המוסרית יכולה להיפתר רק כשניתנת לשורד הטראומה האפשרות והיכולת לבטא את חווייתו. התהליך שמסתיים בכך שניצולי טראומה חשים כי מספיק אלמנטים מהחוויה שלהם הובנה, נזכרה ונאמרה מחדש. כמו כן, על פי שיי יש לקדם את האדם להשתלבות בתרבות שבה האדם הוא מקובל, מוערך ומכובד, וחווה תחושה של מקום, מטרה ותמיכה חברתית.

החוקרים הישראלים לוי-בלז, לוינשטיין וזרח מציעים לבצע סקירה שגרתית לאירועי PMIEs בקרב אנשי צבא בזמן שחרורם, תקופה שהיא קריטית לעיבוד חוויות השירות הצבאי והתמודדות עם מתח המעבר לחיים אזרחיים. הם גם מציגים דוגמאות להתערבויות מומלצות:
 הדרכה פסיכו-חינוכית (Psycho-education): הכוללת התייחסות לרגשות שליליים העולים בדרך כלל לאחר מעשים פוצעים מוסרית.
 טכניקת הערכה קוגניטיבית מחדש (Cognitive Reappraisal): אסטרטגיה לוויסות רגשי ב-CBT, שיכולה לעזור לשנות את מסלול התגובה הרגשית ואת נקודת המבט על אירועים פוגעניים מוסרית על ידי מסגור מחדש של משמעות הפגיעה המוסרית.
 חשיפה אדפטיבית (Adaptive Disclosure): התערבות ספציפית המיועדת לסייע בפיתוח יכולת התמודדות ועיבוד פסיכולוגי של הקשיים הרגשיים הקשורים לחוויות PMIEs.

הצעות אלו עולות בקנה אחד עם שלב "התיקון והסליחה" במודל הטיפול הקליני של ליץ' ועמיתיו.

במחקר נוסף שלהם נמצא שהתערבויות שמחזקות סליחה עצמית יכולות להיות בעלות השפעה בולמת משמעותית על התפתחות מחשבות והתנהגויות אובדניות לאחר חשיפה ל-PMIEs. דוגמה שהוצעה על ידי החוקרים להתערבות כזו היא תרגול חמלה עצמית, שיכולה לשפר את יכולתם של נפגעי פגיעה מוסרית לסלוח לעצמם ולאחרים. החוקרים ציינו גם כי קיימת חשיבות קריטית להערכת גורמי סיכון פסיכולוגיים אישיים וגורמים מגינים (כמו הנטייה לסליחה עצמית) בקרב יוצאי מלחמה המתמודדים עם PMIEs.

התרבות הרווחת בצבא מדגישה קוד מוסרי ואתי, שרואה הריגה ואלימות בזמן מלחמה כתופעה נורמלית. למרות זאת, החלטות שמקבלים אנשי צבא העוסקים בהרג ובאלימות דרך עדשה תרבותית זו עדיין עלולות להביאלכך שהם או חבריהם ליחידה יחוו פגיעה פסיכולוגית ורוחנית. ההנחה היא שיש צורך לטפל בבושה הקיימת ברקע. מחקרים מראים שהעדר טיפול בתחושות הבושה הללו עלולים לגרום לנזקים חמורים. הדבר מקשה על זיהוי פציעות מוסריות באנשי צבא, מכיוון שהבושה נוטה להתגבר בהדרגה עם הזמן. בנוסף, נמצא קשר בין בושה לאלימות, דיכאון ואף התאבדות.

מחקר נוירולוגי מצביע על כך שישנם הבדלים באופן שבו איום פיזי ופציעה מוסרית משפיעים על המוח. ב-2015 כתבו גודט (Gaudet) ועמיתיה על מחסור בהתערבות טיפולית ייעודית לפציעה מוסרית זאת על אף הצורך הרב בה. היא כתבה שטיפול בפצעה מוסרית מצריך טיפול שונה מטיפול בדיכאון או ב-PTSD, על אף התסמינים הדומים. טיפולים בפוסט-טראומה מתוארים כ"טיפולים הממוקדים בעבר" (backwards-acting), מאחר שהם נוטים להתמקד בעיבוד מחדש של מחשבות שליליות לגבי טראומה מן העבר. עבור מי שהפר את הקוד המוסרי שלו במעשה או במחדל, עיבוד כזה עשוי להיות לא מתאים או לא אפקטיבי. עבור אלו החווים פציעה מוסרית, ייתכן שטיפול ממקוד בעתיד (forward-looking) יתאים יותר. טיפול התומך בחשיפה מותאמת (adaptive disclosure), המשלב קבלת אחריות על הבחירות מן העבר יחד עם מיקוד ביכולת לתרום בעתיד, ובמקרים המתאימים גם נקיטת צעדים לתיקון.

הטיפול בפציעה מוסרית מתואר כ"תיקון הנפש" (soul repair) בשל טיבה של המצוקה המוסרית. טיפולים בעלי מרכיב רוחני עבור פציעה מוסרית, שמתמודדים עם רגשות אשמה ובושה, שואבים לעיתים קרובות השראה ממסורות דתיות. למרות המחסור במחקרים על טיפול בפציעה מוסרית, ערכים כגון ענווה, הכרת תודה, כבוד וחמלה יכולים להוות כמגן מפני פציעה מוסרית או לעורר תקווה.

מאמר משנת 2023 הציג שיטת טיפול פסיכותרפי שנבדק בניסוי קליני, שמטרתו לתקן פגיעה מוסרית באמצעות חוויות מתקנות, מבוססות אנושיות ומידות טובות. שיטת הטיפול נקראת גישת החשיפה המותאמת-משופרת (AD-E). זהו טיפול פסיכותרפי חווייתי המיועד במקור ל-PTSD, אשר עבר התאמה לטיפול באובדן טראומטי ופגיעה מוסרית. הטיפול בנוי מארבעה נדבכים עיקריים - 1. עיבוד חוויתי של הפגיעה המוסרית. 2. משימות בית אשר מחזקות את העבודה במפגש, ומספקות הזדמנויות לחוויות מתקנות וחיוביות. 3. אימון במדיטציית מיינדפולנס של אהבה-חמלה (LCM): אימון זה נועד לבנות מחדש אמון, חמלה ובמידת הצורך גם סליחה. 4. כתיבת מכתבים: המטופלים כותבים סדרה של מכתבים, לדוגמה, למת, לאנשים שנפגעו, או לסמכות מוסרית חומלת ודמוית מנטור. מכתבים אלה מסייעים לחשוף ולהתוודות על האירועים שגרמו לפגיעה, להבין את השפעתם ולקבל משוב מתקן.

מחקר שסקר התערבויות טיפוליות מצא שרובן הגדול נערכו במדגמים קטנים וללא קבוצות ביקורת חזקות. עם זאת נמצאו גם ניסויים מבוקרים שסיפקו ראיות מהימנות יותר:

Mission Reconnect (MR)-תוכנית עצמית וא-סינכרונית (כלומר, אינה דורשת השתתפות בזמן אמת עם מנחה), המועברת באמצעות אפליקציה או מחשב. מפגשי התוכנית מחולקים לשלוש קטגוריות: התחברות עם העצמי, התחברות עם השקט, התחברות עם בן/בת הזוג. התוכנית כוללת סרטוני הדרכה הממחישים תרגילי בריאות ורווחה. תרגילים אלו כוללים: הכרת תודה בבוקר, שחרור והרפיה עם תנועה קצבית להבאת מודעות לגוף, "התמרכזות" (centering), שהוא תרגיל מיינדפולנס בסיסי, תנועה ודומיה. המחקר, שבו השתתפו 160 צמדי יוצאי מלחמה ובני זוגם, הראה כי מי שהוקצו לקבוצות ה-MR הפגינו שיפור גדול יותר ב-PTSD, מתח, דיכאון וחמלה עצמית בהשוואה לקבוצות טיפול ביחסים (PREP) שמתמקדת בכישורי זוגיות ולקבוצת ביקורת ברשימת המתנה.

ההשפעה של הרג במלחמה (Impact of Killing - IOK): טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT) בן עשרה מפגשים שפותח כדי להפחית סימפטומים של בריאות הנפש ופגיעה תפקודית. התוכנית יועדה ליוצאי מלחמה שחוו מצוקה מתמשכת כתוצאה מהריגה או אחריות למות אחרים ואשר אובחנו עם PTSD וקיבלו טיפול קודם בחשיפה. היא שואפת להתמודד עם נושאים כגון הריגה, פגיעה מוסרית, רוחניות וסליחה עצמית, נושאים שלעיתים קרובות אינם מטופלים בטיפולי PTSD קיימים. היא משלבת עקרונות מגשטאלט, אקזיסטנציאליזם ופסיכותרפיה מבוססת יחסים לתוך מסגרת קוגניטיבית-התנהגותית. הטיפול כולל תרגילים התנסותיים ומטלות כתובות המעודדות אמפתיה כלפי לוחמים ו/או אזרחים, חקר רוחניות, סליחה עצמית, השלמה עם היבטים של העצמי וחיבור מחדש עם האנשים הקרובים להם. מחקר מבוקר עם 33 יוצאי מלחמה הראה הפחתה משמעותית יותר ב-PTSD ובמדדי מצוקה כללית, ושיפור באמונות לגבי מעשי הריגה בהשוואה לקבוצת ביקורת ברשימת המתנה. לא נמצאו הבדלים משמעותיים בין הקבוצות בקושי בהשתלבות מחדש בקהילה. המטפל משמש כעד תוך הכרה בכך שנעשה מעשה הנוגד את המוסר של המטופל.

על פי קאלאווי, שיטות טיפול מומלצות הן "טיפול בקבלה ומחויבות" (ACT) בו מתבקשים המטופלים לזהות את ערכי הליבה שלהם ומוזמנים להגדיר יעדים ספציפיים. בנוסף ניתנים תרגילי מיינדפולנס עם התמקדות בהגברת הקבלה של רגשות קשים. שיטת פסיכותרפיה מומלצת נוספת היא "הפחתת אשמה הנובעת מטראומה", המיועדת במיוחד לאנשים הנאבקים עם אשמה ובושה. בטיפול זה המטפל מאתגר מחשבות ואמונות לא מועילות או לא מדויקות ומנסה לעזור למטופל לפתח נקודות מבט מציאותיות ומאוזנות יותר על החוויות שלהם. המלצה נוספת היא טיפול קבוצתי המאפשר לחוש מובנים ולצאת מחויית הבידוד.

הטיפול כולל לרוב בניית נרטיב. המטפל והמטופל פועלים יחד על מנת לנסות ולספר את הסיפור של המטופל במילים שלו. במהלך הטיפול, חוזר המטופל לאירועים תוך ניסיון להבין את משמעותם. הכרה בהצדקה לתחושות האשמה והבנה שהן מבוססות יכולה לסייע להפחית את הסבל שגורמת הפציעה המוסרית. טיפול אפקטיבי דורש מהמטופל לחקור בכנות את ערכיו אל מול מעשיו.

מחקר פיילוט על טיפול שנקרא שחזור ובנייה מחדש (Restore and Rebuild =R&R)) שניתן ל-20 המשתתפים מצא שיפור בסימפטומים. המטופלים חוו הפחתה משמעותית בסימפטומים של PTSD, דיכאון, שימוש לרעה באלכוהול ומצוקה הקשורה לפגיעה מוסרית. הטיפול כלל 20 מפגשים. הוא התמקד בעיבוד האירוע, חמלה עצמית, חיבור עם אחרים וערכי ליבה.

 תמיכה חברתית 
על פי מיכל ניובורן, מומחית לטיפול בטראומה ומקימת עמותת שבע פלוס המציעה טיפול פסיכולוגי לנפגעי טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, בנוסף לטיפול חשובה התמיכה החברתית. לדבריה חשוב מאוד שתהיה לאדם אפשרות לדבר על מה שעבר ועל הדברים איתם התמודד ולא להישאר לבד עם הפציעה המוסרית. חשוב שמי שמקשיב לא יתפוס את המצוקה כעניין אידאולוגי או פוליטי ולא יעביר את השיחה להבעת דעותיו, אלא יתמקד בהקשבה אמיתית למצוקה. יש לתת זמן, לא לדחוק באנשים לחזור לתפקוד או להתאים את עצמם לאיזשהו קו אידאולוגי שמגיע מבחוץ. לעודד אנשים לא להשתיק את הפצעים המוסריים שלהם, ואם קשה מדי להקשיב לדברים שעולים, לעודד פניה למי שיוכל להקשיב. אמירות כמו "אתה לא אשם, התנהגת בגבורה" אינן מסייעות. במקום זאת יש צורך במתן תוקף ותהודה, הכרה בכך שהמצב הוציא מהאדם התנהגויות, רגשות ומחשבות שלא הכיר בעצמו קודם לכן.

 פציעה מוסרית בקרב אנשי צבא 
הספרות העוסקת בלחימה מדגישה את המצוקה המוסרית שחשים לוחמים בשדה הקרב, מחיילים מודרניים ועד ללוחמים מהעת העתיקה. אתגרים מוסריים ואתיים נוצרים מעצם מהותה של המלחמה. חיילים הנמצאים בשירות פעיל עלולים להיות עדים לסבל קטסטרופלי ולמעשי אכזריות קשים, מה שעלול לערער את אמונותיהם היסודיות לגבי האנושות ואת תפיסת עולמם.

בזמן מלחמה, המערכת הצבאית מספקת לגיטימציה מוסרית להריגת אויב. דבר העומד בניגוד לקוד המוסרי האישי של רבים מאנשי הצבא. במהלך השירות, הריגת אויב נחשבת למעשה צפוי ולעיתים אף מתוגמל. עם זאת, כאשר הלוחם שב לביתו, הוא נתקל בציפיות תרבותיות-חברתיות שונות בתכלית. הקוד האתי האזרחי נותר בעינו, וכתוצאה מכך, המעבר מהזירה הצבאית אל חיי האזרחות עלול להיות קשה עבור חיילים רבים. העימות בין האתיקה האישית לבין כללי ההתנהגות והציפיות של המערכת הצבאית עלול להחריף את תחושות האשם והבושה של הלוחם על מעשיו.

החשיפה לאלימות בעת מלחמה מעמידה את אנשי הצבא בסיכון הגבוה ביותר לפיתוח פגיעה מוסרית. בעת מלחמה עלול להיווצר קונפליקט בין הקוד המוסרי האישי של החייל לבין ההחלטות שהוא נדרש לקבל או ההתנהגויות שהוא מצופה להפגין. המחקר מראה כי שירות ממושך ותכוף יותר מעלה את הסיכוי להתנהגויות בלתי מוסריות בשדה הקרב.Mental Health Advisory Team (MHAT-IV). (2006, November 17). Operation Iraqi Freedom 05-07. Retrieved December 18, 2008

פגיעה מוסרית יכולה להתעורר גם כאשר הלוחם עצמו הוא קורבן לעוול. במקרים כאלה, שלרוב מערבים פגיעות מוסריות מצד החייל עצמו וגם מצד אחרים (כמו מפקדיו), עלולים לגרום לו לחוש נבגד וכועס.

חייל שיוצא למלחמה מתוך אמונה שמטרתה היא חיסול נשק להשמדה המונית אך מגלה שאין זה כך, או חייל שנשלח למשימה בלתי אפשרית ללא כלים למנוע סבל אנושי, עלול לפתח פגיעה מוסרית. גם מי שחווה מוות, הרס ואלימות, ועולמו הפנימי התמוטט – תחושת קדושת החיים, ביטחון, אהבה, בריאות, שלום וכדומה עלול לסבול מפציעה מוסרית.

לפי נתונים שנאספו בשנת 2003, כ-32% מהחיילים האמריקאים ששרתו בעיראק ובאפגניסטן דיווחו שהרגו אויב, 60% היו עדים לנשים ולילדים חולים או פצועים שלא יכלו להושיט להם עזרה, ו-20% דיווחו על אחריותם למותו של אדם שאינו לוחם. מחקרים דומים נערכו גם בהקשר של צבא קנדה. בקרב אנשי הכוחות המזוינים של קנדה ששרתו באפגניסטן, למעלה ממחצית דיווחו על אירועים טראומטיים הקשורים לפציעה מוסרית. 43% ראו נשים או ילדים חולים או פצועים שלא יכלו לעזור להם. 7% חשו אחראים למותם של חיילים קנדים או של בני בריתם ו-38% דיווחו על קושי להבחין בין לוחמים לאזרחים. כ-27% מהחיילים ששהו בשטח דיווחו כי חוו דילמה מוסרית שלא ידעו כיצד להתמודד עמה.

גם כאשר מביאים בחשבון לחצים אחרים הקשורים לשירות בתנאי פחד, נמצא שחשיפה לאירועים העלולים להיחוות כפוגעניים מבחינה מוסרית מעלה את השכיחות של PTSD ודיכאון בקרב אנשי צבא.

 פציעה מוסרית בקרב אנשי מקצוע בתחום הבריאות 
פציעה מוסרית עלולה להופיע בקרב רופאים ואנשי צוות רפואי אחרים ולהשפיע לרעה על בריאותם הנפשית ורווחתם. הדיון על פציעה מוסרית במערכת הבריאות הוא הרחבה של השיח אודות שחיקה נפשית ועייפות חמלה (Compassion fatigue). מצוקה מוסרית בקרב נותני שירותי בריאות הוגדרה לראשונה ב-1984 על ידי אנדרו ג'מטון. המושג נחקר בהדרגה במהלך 36 השנים שלאחר מכן, הן בספרות העוסקת בנותני שירותי בריאות והן בספרות העוסקת באנשי צבא לשעבר אם כי ההגדרות היו מעט שונות.

בספרות הרפואית, המושג פציעה מוסרית מתואר כצבירה של השפעות שליליות כתוצאה מחשיפה מתמשכת למצבים שמעוררים מצוקה מוסרית.Rushton, C. H. (2018). Moral Resilience: Transforming moral suffering in healthcare. New York: Oxford City Press. בשנת 2000 כונה הרעיון שמצוקה מוסרית נוצרת כתוצאה מבעיות מערכתיות בשם "הקנרית האתית": באנלוגיה לכך שעבר השתמשו בקנריות במכרות כאינדיקטור ראשוני לגזים רעילים, משום שהקנרית, הרגישה לרמות נמוכות של גזים הייתה מפסיקה לזמר עוד לפני שאותם גזים היו מסוכנים לאדם, כך מצוקה מוסרית היא איתות לצורך בשינוי מערכתי.Sommerville, M. (2000). The ethical canary: Science, society and the human spirit. New York, NY: Viking.

מצבים שגורמים למצוקה מוסרית עשויים לכלול:
 פערים היררכיים, למשל כשאחות אינה יכולה לערער על החלטה של רופא בכיר.
 דרישות חוקיות, כמו מצב שבו טיפול הכרחי נאסר על פי חוק, או שיש חובה לבצע טיפול שגורם סבל ללא תוצאה מיטיבה.
 מגבלות משאבים, כגון הצורך לבצע תיעדוף בין מטופלים תוך ידיעה שחלקם ימותו כתוצאה מכך.

לעיתים קרובות, רופאים מאומנים לפעול לפי הסטנדרטים הגבוהים ביותר, אך אינם יכולים ליישם אותם בפועל בגלל מגבלות מוסדיות. אחיות, במיוחד אלו שעובדות במחלקות טיפול נמרץ, חשופות במיוחד לסיכון לפציעה מוסרית או לשחיקה נפשית. הפציעה נובעת מהקרבה לטראומה משנית ומהקושי לספק רמת טיפול מיטבית.

 פציעה מוסרית בקרב בעלי מקצוע אחרים 
זוהו ביטויים של פציעה מוסרית גם בקרב שוטרים, וסביר שהם קיימים גם בקרב כבאים ובמקצועות נוספים המשמשים ככוחות עזרה ראשוניים, כגון שירותי חירום רפואיים, סנגורים/עורכי דין, וכן שירותי הגנה על ילדים ומבוגרים.[27] בנוסף, התחילו לחקור פציעות מוסריות בקרב בעלי מקצוע שעובדים עם חיות, כגון וטרינרים.[28]

 מחקרים על פציעה מוסרית בישראל 
מחקר שבחן את הקשר בין חשיפה לאירועים בעלי פוטנציאל לפציעה מוסרית לבין תסמיני הפרעת דחק פוסט-טראומטית בקרב לוחמים קרביים ישראלים מצא שחוויות של פציעה מוסרית, ובמיוחד כאלה המבוססות על תחושת בגידה, קשורות אצלם לתסמיני ההפרעה הפוסט טראומטית. מסקנת המחקר הייתה שייחוסים דיכאוניים, אשמה טראומטית קשה, בושה פנימית וגועל עצמי עשויים להוות מנגנוני תיווך בקשר בין אירועים בעלי פוטנציאל לפציעה המוסרית לבין PTSD.

מחקר נוסף בוחן את ההשפעה ארוכת הטווח של פגיעות מוסריות פוטנציאליות על דיכאון בקרב לוחמים ישראלים משוחררים. נמצא כי החוויה כי הם נבגדו נמצאה כמנבאת באופן משמעותי דיווח על דיכאון וחומרה גבוהה יותר של תסמיני דיכאון שנה לאחר השחרור.

מחקר נוסף בחן את ההשפעה של אירועים שעלולים לגרום לפגיעה מוסרית (PMIEs) על הסיכון להתאבדות בקרב לוחמים ישראלים ששוחררו לאחרונה, ואת תפקידן של אשמה הקשורה לטראומה ושל סליחה עצמית בתהליך. המחקר מצא כי ככל שלוחמים דיווחו על חשיפה גבוהה יותר לכל סוגי ה-PMIEs, במיוחד אלו שהאדם ביצע או היה עד להם, כך רמות הסליחה העצמית שלהם היו נמוכות יותר ורמות האשמה גבוהות יותר. אצל לוחמים שדיווחו על רמות נמוכות של סליחה עצמית, חשיפה גבוהה יותר ל-PMIEs הובילה לרמות גבוהות יותר של אשמה הקשורה לטראומה, ואשמה זו בתורה הגבירה את הסיכון להתאבדות. אך אצל לוחמים עם רמות גבוהות יותר של סליחה עצמית, הקשר השלילי הזה נחלש באופן משמעותי או נעלם. כלומר, סליחה עצמית הגנה עליהם מפני הקשר המזיק בין PMIEs לסיכון להתאבדות דרך אשמה.

במחקר נמצא גם שתקופת המעבר משירות צבאי לחיים אזרחיים היא מאתגרת ומהווה תקופת סיכון גבוהה, שבה הקשר בין PMIEs לסיכון להתאבדות מתחזק. לוחמים נשארים יותר זמן עם עצמם, מעבדים אירועים צבאיים קונפליקטואליים וללא התמיכה החברתית שקיימת ביחידה.

המחקר נמצא שאצל אנשים שדיווחו כי הם או אנשים בסביבתם עשו מעשים שסותרים את הקוד המוסרי שלהם, היו יותר סימפטומים דיכאוניים. בעוד שאצל אנשים שחשו חוויית בגידה ממפקדים ומנהיגים התגלו יותר סימפטומים פוסט טראומטיים. במחקר נוסף נמצא שהתמלכדות (דחף להימלט מסיטואציות חייים שנחוות כבלתי אפשריות) היא הגורם המקשר שקיומו מגביר סיכון לדיכאון ואובדנות. סליחה עצמית, חשיפה עצמית גבוהה (=שיתוף) ותפיסה של קיום תמיכה חברתית נמצאו כגורמים שמורידים משמעותית סיכון לאובדנות.

במחקר נוסף נמצא כי ללוחמים בעלי עמדות שליליות כוללניות כלפי הצד השני יש פחות סיכון אובדני. יחד עם זאת נמצא כי חשים יותר בושה ואשמה בנוגע למעשיהם, דבר שבתורו מעלה את הסיכון לדיכאון ואובדנות. לוחמים בעלי חשיבה מורכבת נמצאו בסיכון גבוה יותר לאובדנות בשלבי הלחימה הראשונים ביחס ללוחמים שחשיבתם דיכוטומית.

במחקר שפורסם בשנת 2024 נמצא שכאשר יוצאי מלחמה חווים פגיעה מוסרית כתוצאה ממעשיהם זה עלול להוביל לפציעה מוסרית וזו מובילה לירידה בתפיסתם שהמערכת החברתית הכלכלית והפוליטית הוגנת וצודקת. המעבר המלא לחיים אזרחיים לאחר שחרור משרות המילואים מעצים את הקשר בין פציעה מוסרית לבין חוסר הצדקת המערכת. תסמיני PTSD לא הראו השפעה כזו. אירועים פוגעים מוסרית שהלוחמים היו עדים להם שבוצעו על ידי אחרים) היו קשורים באופן ישיר לרמות נמוכות יותר של הצדקת המערכת (כלומר ללא פציעה מוסרית כמתווך). הצדקת מערכת נמוכה עלולה להגביר את המצוקה הרגשית הנחווית עקב MI, על ידי הגברת תחושת הניתוק החברתי והבדידות.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קטגוריה:מוסר
קטגוריה:מושגים באתיקה