יהדות צנעא

יהדות צנעא היא קהילה יהודית עתיקת יומין, החשובה והגדולה ביותר ביהדות תימן, שהתקיימה בעיר צנעא שבתימן למעלה מ-1000 שנה עד לעלייה הגדולה לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949). בקהילה היה מרכז התורה הגדול ביותר בתימן, בה ישב בית הדין המרכזי, פעלו ישיבות רבות ובראשן הישיבה הכללית, ובהם שימשו גדולי חכמי תימן ברציפות במשך כל שנות קיומה.

 היסטוריה 
ראשית התיישבות היהודים בתימן שנויה במחלוקת. אין בידינו תאריכים מדויקים לתחילת התיישבות היהודים בעיר צנעא, אך סביר להניח שכבר בראשית התיישבות היהודים בתימן, גרו יהודים גם בצנעא.

 בג'בל נוקם 

מקום מושבם הראשון של היהודים היה בעיר "בראש" שבראש ג'בל נוקם. שם על פי העדויות נמצאו שרידי בית כנסת ומקוואות טהרה. מאוחר יותר ירדו היהודים והתיישבו ב"אלקצר" (המבצר), שכונה גם "קַצְר סַאם אִבְּן נֻח" (ארמון/מבצר שם בן נח).

 בשכונת אלסאילה 

בשנת ד'תתק"ם (1172), כבש את תימן המצביא טג'טכין, שהיה משרי צבאותיו של טוראן שאה, אחיו הגדול של צלאח א-דין. בשנה החמישית למלכותו הוא אילץ את היהודים יושבי "אלקצר" לרדת מערבה לעיר צנעא התחתונה היושבת בעמק. בתחילה הורדו היהודים העניים והפשוטים, ולאחר זמן הושלם המעבר וכל היהודים ירדו לשכונת אלסאילה.

 גלות מוזע 

בשנת ה'תל"ט (1679) גורשו יהודי תימן, ובכללם יהודי צנעא, אל דרום תימן לאזור שפלה מדברית, למשך שנה שלמה.

 בקאע אליהוד 

לאחר שוב הגולים ממוזע בשנת ה'ת"ם (1680), לא הורשו היהודים לחזור לבתיהם בשכונת אלסאילה שבתוך חומות העיר העתיקה של צנעא, ונאלצו לבנות את שכונתם מחדש מחוץ לחומות העיר, בבקעה ממערב לשכונת ביר אל-עזב. בשכונה זו גרו עד לעלייה הגדולה בשנת ה'תש"ט (1949).

 חוזת אלנפר 

בשנים ה'תרס"ד–ה'תרס"ה (1904–1905), עקב מלחמות הטורקים עם הערבים המקומיים תושבי תימן בראשות האימאם יחיא, פקד את תימן ובמיוחד את צנעא וסביבתה רעב קשה, שכונה בשם "חַוְזַתּ אַלנֲּפַר" (מצור ה"נפר", שהיא יחידת משקל קטנה שבה מוכרים תבואה). הרעב כילה כ-50% מאוכלוסיית העיר, יהודים וערבים, וגרם למעבר של רבים מיושבי צנעא לכפרים הסמוכים. לאחר ניצחון האימאם יחיא חזרו שארית היהודים לצנעא ושיקמו מחדש את הרובע היהודי.

 מעמדה של קהילת צנעא 
כבר בתקופת הגאונים מעמדה של קהילת צנעא היה כקהילה המרכזית של תימן, בכך שנציגי ישיבות הגאונים שקיבלו את התרומות מכל רחבי תימן ישבו בצנעא.

בתחילת המאה ה-20 קהילת צנעא הייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר בתימן. עד לשנת 1904 היא מנתה כ-10,000 נפש.

 הנהגת הקהילה 
 בית הדין 
מתוקף היותה של צנעא בעלת הסמכות התורנית בתימן, בצנעא התקיים בית הדין הגדול של תימן. קיימות רשימות של בתי הדין בצנעא מאז שוב הגולים ממוזע בשנת ה'ת"ם (1680), עד שנת ה'תרס"ב (1902), בה חדל לפעול בית הדין הקבוע של 3 דיינים.

מינוי הדיינים לא היה נעשה כמקובל כיום על פי מבחנים. אב בית הדין היה ממנה אדם לדיין על פי מידת ידענותו וגדלותו, כפי שהתפרסם בקהילה כ"מומחה לרבים", כאשר השמיע את דבריו בדרשות לפני הציבור, ואנשי הקהילה פנו אליו לפתירת סכסוכים.
+בתי הדין הקבועים של יהודי צנעא בקאע אל-יהודמספרשנות פעילותראב"דדייןדיין1ה'ת"ם (1679) – ה'ת"ן (1690)מארי שלמה בן סעדיה מנזלימארי יחיא בן אברהם הלוי מארי זכריה בן יוסף הכהן2ה'ת"ן (1690) – ה'תע"ה (1715)מארי זכריה בן יוסף הכהןמארי משה בן סעדיה קטיעימארי שלום בן חיים צבטאני3ה'תע"ה (1715) – ה'תפ"ד (1724)מארי שלום בן עמרם הלוימארי יוסף בן סעדיה בשארימארי סעדיה בן שלום עמר (הלוי)4ה'תפ"ד (1724) – ה'תק"ז (1747)מארי דוד בן יחיא חותרמארי צאלח בן יחיא צאלחמארי יוסף בן סעדיה בשארי5ה'תק"ז (1747) – ה'תקי"ז (1757)מארי סעדיה בן משה קטיעימארי פנחס בן שלמה עראקימארי שלום בן יוסף בשארי6ה'תקי"ז (1757) – ה'תקס"ה (1805)מארי יחיא בן יוסף צאלחמארי שלמה בן ישועה אלג'מלמארי שלום בן זכריה הכהןמארי יחיא בן יהודה צעדימארי יחיא בן דוד משרקי7ה'תקס"ה (1805) – ה'תקס"ט (1809)מארי אברהם בן יחיא צאלחזמניה'תקס"ט (1809) – ה'תקע"ב (1812)מארי יוסף בן סאלם אלנקאשמארי יוסף בן שלום קארהמארי אברהם בן אהרן מנזלי8ה'תקע"ב (1812) – ה'תר"ט (1849)מארי יוסף בן שלום קארהמארי יחיא בן שלמה אלאביץ'מארי דוד בן אברהם צאלחמארי יחיא בן שלום הכהןמארי יחיא בן יעקב צאלח9ה'תר"ט (1849) – ה'תרמ"ט (1889)מארי שלמה בן יוסף קארהמארי אברהם צאלחמארי יוסף בן דוד מנזלי10ה'תרמ"ט (1889) – ה'תרס"ב (1902)מארי סלימאן בן סאלם צאלחמארי חיים בן יחיא הכהן

 הישיבה הכללית 
מוסד חשוב נוסף בקהילה הוא הישיבה הגדולה. מדי יום לאחר תפילת שחרית היו מתקבצים כל תלמידי החכמים של העיר באחד מבתי הכנסת החשובים, ולומדים בצוותא כשעתיים או שלוש. מוסד ישיבה זה התקיים במתכונת ישיבות התנאים, האמוראים והגאונים, ולא במתכונת שהייתה מקובלת באירופה במאות השנים האחרונות, בה הישיבה היא בית לימוד לתלמידים צעירים.

ישיבה זו התקיימה מעת בוא היהודים לתימן, ועד לשנת ה'תרס"ה (1905), שנת חוזת אלנפר, בה הלכו לעולמם רבים מלומדי הישיבה, והישיבה חדלה מלפעול. בשנת ה'תרצ"ג (1933) החזיר הרב יחיא אלאביץ' את הישיבה לפעילות, אך פעילותה פסקה עם פטירתו בשנת ה'תרצ"ו (1936).

על ישיבה זו כתב רבי שלום שבזי בשירו "איומה המשי": .

 העֻקאל 
העֻקַאל (ביחיד: עַאקֵל, פירושו בערבית: נבון), היו עסקני הציבור של הקהילה. הם היו ההנהגה החילונית, כלומר שאינה מתעסקת בענייני הדת. לעקאל לא היה מוסד, לא היה תפקיד מוגדר, ואף לא היו מקיימים ישיבות ודיונים קבועים. כאשר אחד מהעקאל היה רוצה לעורר את הציבור לעניין שיש לתקן, היו מתכנסים העקאל והציבור בחצר של אחד מבתי הכנסיות הגדולים, ושם מקיימים מעין "דיון פתוח", ובסופו מתקבלת החלטה. בישיבות אלה היו גם ממנים עקאל חדשים בעת הצורך.

אחד מתפקידיהם של העקאל היה לגבות את מס הג'זיה, מס הגולגולת באסלאם.

 חכם באשי 
מאז הכיבוש הטורקי השני של תימן בשנת ה'תרל"ב (1872), העמיד המושל אחמד מוכ'תאר חכם באשי גם בתימן, כדוגמת החכם באשי שהיה בשאר האימפריה. משרת החכם באשי הייתה קיימת כל שנות הכיבוש השני של הטורקים, בין השנים ה'תרל"ב (1872) ו-ה'תרס"ה (1905).
+חכמים שנשאו בתואר "חכם באשי" בצנעאמספרשנות פעילותשםסיבת עזיבה1ה'תרל"ב (1872) – ה'תרל"ו (1876)מארי שלמה בן יוסף קארהחיפוש אדם שמבין טורקית2ה'תרל"ו (1876) – ה'תרל"ט (1879)הרב יצחק שאולפטירהכהונה שנייהה'תרל"ט (1879) – ה'תרמ"ט (1889)מארי שלמה בן יוסף קארהפטירה3ה'תרמ"ט (1889) – ה'תר"ן (1890)מארי יוסף בן שלום בדיחיהתפטרות4ה'תר"ן (1890) – ה'תרנ"ז (1897)יוסף בן אהרן עמרפיטורין5ה'תרנ"ז (1897) – ה'תרנ"ט (1899)מארי סאלם בן יחיא אלג'מאלהתפטרות6ה'תרנ"ט (1899)מארי יחיא בן שלמה קאפחהתפטרותכהונה שנייהה'תרנ"ט (1899) – ה'תרס"ה (1905)יוסף בן אהרן עמרפטירה

 קופת ההקדש 
קופת ההקדש היה מוסד הצדקה הכללי לקהילה. קופת ההקדש לא ניזונה ממיסים או מתרומות, אלא הכנסותיה היו בזכות תקנה קדומה בקהילה, שעל פיה כל בהמה שנשחטת ובשרה נמכר באטליז, עורה וחלבה נמכרים, והכסף נכנס לקופת ההקדש. אם הבהמה נשחטה על ידי אדם פרטי, העור והחלב שלו, אך אם היו בבהמה זו ארבעה שותפים או יותר, דמי עורה וחלבה נכנסו לקופה. העורות היו נמכרים כל יום שישי לעבדני העורות, והחלבים היו נמכרים אחת לחצי שנה לתעשיית הסבון.

כספי הקופה שימשו בעיקרם ליהודים מנקי המחראות (בעקבות "גזירת המקמצים"), ושאר הכסף היה מתחלק בין עניי הקהילה בחג הפסח ובחג הסוכות.

 מחלוקות 
 ברכת המוציא לשולחנות רבים 
במאה ה-18 פרצה מחלוקת בין חכמי צנעא בעניין ברכת המוציא, כאשר יושבים קרואי המסיבה במספר שולחנות, האם כל שולחן מברך המוציא לעצמו, או שאחד מברך לכולם. המנהג הקדום בתימן היה שאחד מברך לכולם, כפי שמזכיר מהרי"ץ, אך היו חכמים שרצו לשנות את המנהג על פי פסק השולחן ערוך (). מחלוקת זו המשיכה עד המאה ה-19.

 תרבות חומרית 
בצנעא לבשו היהודים לבוש אופייני ליהודי מרכז תימן. בתי היהודים בצנעא היו בנויים כבתי היהודים בצנעא.

חלק מבני קהילת צנעא ורגעים מהווי הקהילה תועדו בתמונות על ידי הצלם יחיאל חייבי בן הקהילה, ויצאו לאור בספר צנעא וסביבתה בצילומי יחיאל חייבי.

 ראו גם 
 לבוש יהודי מרכז תימן
 יהדות תימן
 קאע אל-יהוד
 אלסאילה

 לקריאה נוספת 
 הרב יוסף קאפח, קהילת צנעא שבתימן, בתוך: יוסף טובי (עורך), כתבים, ב, ירושלים תשמ"ט
מנשה ענזי, הצנעאנים - יהודים בתימן המוסלמית, 1950-1872, מרכז זלמן שזר, תשפ"ב (2022)

 קישורים חיצוניים 


הערות שוליים

*