נאום רבשקה

נאום רַבשָׁקֵה, על פי המסופר במקרא, היה נאום שנשא רבשקה, שר צבא בכיר בממלכת אשור במסגרת מסע סנחריב בארץ ישראל בשנת 701 לפנה"ס בסמוך לבירה ירושלים. הנאום מופיע בתנ"ך שלוש פעמים: במלכים ב' פרק י"ח, בספר ישעיהו פרקים ל"ו–ל"ז, ובדברי הימים ב' פרק ל"ב.

בנאומו ניסה רבשקה לשכנע את חזקיהו מלך יהודה ואת עמו להיכנע לאשור, והשתמש בטקטיקות של לוחמה פסיכולוגית. מנאומו ניתן ללמוד רבות על הממלכה האשורית ומדיניותה. למשל, הנאום מעיד כי ממלכת אשור לא סמכה רק על כיבוש באמצעות מלחמות, ולפעמים העדיפה לנקוט לוחמה פסיכולוגית. בנאומו הפגין רבשקה רמת היכרות טובה עם המצב הפוליטי והצבאי ביהודה, המעידה על יכולות מודיעיניות איכותיות.

 רקע 

בשנת 722 לפנה"ס, ימי מלכותו של הושע המלך, כבשה אשור, בהנהגת שלמנאסר החמישי (ואחר כך תחת סרגון השני), את ממלכת ישראל, והחריבה את בירתה שומרון. על פי הכתוב בספר מלכים, אשור גם הגלתה את עשרת השבטים שישבו בה. גלות זו מוזכרת לראשונה במלכים ב' פרק י"ז: . על אף שרובו של הפרק עוסק בממלכת ישראל, הסיפור המקראי מזכיר גם את ממלכת יהודה, כרמז מטרים לחורבנה העתיד לבוא עליה:  בפסוק זה נטען כי גם ממלכת יהודה, שלא חרבה, לא שמרה את מצוות אלוהים והולכת בדרכה של ממלכת ישראל, המובילה לחורבן.

נאום רבשקה מופיע לראשונה במקרא בספר מלכים ב', פרק י"ח. בפסוקים א'-ט"ז ניתן רקע כללי לנאום. הפרק נפתח במידע על ממלכת ישראל: . על פי פסוק זה, יכול הקורא להבין כי הושע בן אלה, מלך ממלכת ישראל התחיל למלוך על ממלכת ישראל שלוש שנים לפני שחזקיהו התחיל למלוך על ממלכת יהודה. ידוע כי הושע בן אלה עלה לכס השלטון בשנת 732 לפנה"ס, ומשכך ניתן להסיק כי חזקיהו עלה לשלטון בשנת 729 לפנה"ס. בפסוק שאחריו, ניתן מידע כללי על חזקיהו: 

חזקיהו מוצג כמלך ששמר על מצוות הדת, ומושווה לדוד המלך () כי דאג לרכז את הפולחן, ולמנוע עבודה של אלילים זרים. השוואה זו לדוד המלך אינה נפוצה, ומופיעה בתיאור מלכותם של שני מלכים נוספים בלבד - אסא () ויאשיהו (). נכתב כי חזקיהו מרד במלך אשור ופלש לפלשת. שתי פעולות אלו מתקשרות לרפורמה הדתית-פולחנית של חזקיהו. כשריכז את הפולחן, הפך את ירושלים למרכז מדיני-פוליטי-דתי בממלכת יהודה (וכן לחלק מתושבי ממלכת ישראל). הוא השתמש בריכוז השלטון בירושלים על מנת להגדיל את השטח הטריטוריאלי של ירושלים, ולכבוש את פלשת. לאחר מכן, מופיעים ארבעה פסוקים העוסקים בחורבן ממלכת ישראל תחת שלטונו של הושע בן אלה.

מסע סנחריב בארץ ישראל בשנת 701 לפנה"ס היה מסע עונשין של אשור נגד קואליציה של מדינות מורדות, ובהן ממלכת יהודה. האשורים יצאו למסע עונשין כדי להעניש ולשעבד את הממלכות שמרדו באשור. בניגוד לממלכות אחרות, אשור לא התייחסה בסובלנות אל העמים הנכבשים, אלא דיכאה אותם באמצעות הגליה, שסייעה לה להקטין את כוח ההתנגדות של העמים הנכבשים. אשור הייתה ידועה בכיבושים אכזריים ומהירים, כפי שניתן ללמוד ממלכים ב' פרק י"ז ומתיאור המלחמות המופיע בספרי השנים של מלכי אשור.

במהלך מסעות סנחריב נהגה אשור להשתמש בטקטיקה של לוחמה פסיכולוגית ולחץ דיפלומטי, על מנת להימנע ממצב של לחימה ועימות חזיתי מול הצבא הנכבש. מטרת מסעות סנחריב לא הייתה כיבוש של שטחים מוגדרים, אלא הפעלת לחץ צבאי ופוליטי על שליטים השולטים באותם אזורים, במטרה לשכנע אותם להיכנע ולהשלים עם הריבונות האשורית באזור. המרכיבים העיקריים בבחירת המקום הספציפי בו הופעל הלחץ היה רמת הקושי לכבוש את המקום ורמת ההשפעה של סנחריב על השליט המקומי. בירושלים, התנאים לכיבוש לא היו מיטביים: היא הייתה מבוצרת היטב, מלאה חיילים ונשק, מים ומזון, וכן גובהה הרב הקנה לה יתרון טופוגרפי על כל מי שינסה לכבוש אותה. לכן העדיף סנחריב להשתמש בלוחמה פסיכולוגית ובהפעלת לחץ צבאי ופוליטי על ירושלים, במקום לכבוש אותה על ידי מלחמה שתגרום לשפיכות דמים.

פסוקים י"ג-ט"ז עוסקים בכיבוש הערים שבוצרו על ידי חזקיהו בידי הצבא האשורי, ובתוצאותיו. על פי האנאלים האשוריים, נכבשו בידי הצבא האשורי 46 "ערי חומה" (ערים גדולות שבוצרו על ידי חזקיהו לאחר שכבש אותן), ועוד ערים קטנות רבות ששכנו בסביבתן של ערי החומה, מחוץ לחומות. על פי ממצאים ארכאולוגיים שונים, ניתן להסיק כי 46 ערי החומה שנכבשו לא היו כל ערי החומה שהיו ברשותה של ממלכת יהודה, ושרק ערים ששכנו בשפלה או על יד ירושלים נפגעו. מנגד, ערים ששכנו באזורים דרומיים יותר, לא נפגעו בידי הצבא האשורי. פסוקים י"ד-ט"ז, המספרים כי אחרי שערי החומה נכבשו חזקיהו שלח שליחים אל מלך אשור באומרו כי חטא. הוא קיבל את כניעתו של חזקיהו, וכעונש הטיל עליו מס של 300 כיכר כסף ו-30 כיכר זהב. כדי לשלם את המס, הוא נאלץ לרוקן את אוצרות בית המלוכה והמקדש. על פי האנאלים האשוריים, גובה המס היה גבוה יותר מן הכתוב במקרא וערכו היה 800 כיכר כסף ו-30 כיכר זהב. פסוקים אלו ניתנים גם הם בתור רקע לנאום רבשקה, מוזכרים רק במלכים ב', ולא מוזכרים כלל בספר ישעיהו או בדברי הימים. עורכי ספרים אלו השמיטו במכוון את פסוקים י"ד-ט"ז (ללא פסוק י"ג במקרה של ספר ישעיהו), מתוך מגמה ברורה - הפסוקים הללו סותרים את המסורת על תבוסת צבא אשור, ועורכי ספרים אלו לא רצו לסתור את מסורת זו.

 חברי המשלחת 
על פי הכתוב, סנחריב מלך אשור שלח לירושלים את תרתן, את רב-סריס ואת רבשקה. שלושת אנשים אלו, שהיו פקידים רמי-מעלה בממלכת אשור, הרכיבו את "משלחת סנחריב לירושלים", ולוו ב. תרתן הוא "turtanu", משנה למלך, ששימש גם כממלא מקום בעת מסע מלחמה (ניתן למצוא לכך תיעוד בספר ישעיהו, פרק כ'). כמו כן, הוא כיהן בתור שר הצבא האשורי. למקום הגיע גם רב סריס, הסריס הראשי. תוארו נגזר מן המילה האשורית "sa-res-sarri" שמשמעותה "אשר לראש המלך". רב-סריס היה גם הוא חלק מן המערך הצבאי באשור, אך חשיבות תפקידו הצבאית הייתה נמוכה יותר לעומת חשיבות תפקידו הצבאי של התרתן, שהיה ראש הצבא. אף על פי כן, תפקיד זה נמצא במקום גבוה יותר בהיררכית הדרגות במנהל הכללי באשור. התואר "רבשקה" נגזרת מן המילה האכדית "rab-saqenn" שמשמעותה "שר המשקים". רבשקה היה האדם השלישי החשוב ביותר באשור, לאחר המלך ותרתן. יש הסוברים כי רבשקה או אבותיו היו ישראלים שגורשו מממלכת ישראל, או שהיה מומר. חז"ל תמכו בסברה זו.

 הנאום במקרא ופרשנותו 
נאום רבשקה נזכר במקרא שלוש פעמים: בספר מלכים ב, בפרק י"ח, בספר ישעיהו פרק ל"ו, ובדברי הימים. תוכן הנאום מופיע בשני המקורות הראשונים, בעוד בדברי הימים הוא מתואר בקצרה בלבד. אזכורו של נאום של אדם שאינו יהודי מספר פעמים כה רב במקרא מעלה תהייה, בהיותו יוצא דופן או חריג ככזה. משכך, נשאלת השאלה מה מטרתם של עורכי הספרים בהם מוזכר הנאום בהכנסת הנאום אל ספרים אלו? על פי מאמרה הדידקטי של רחי קדוש, התשובה לשאלה זו היא שעורכי הספרים רצו ללעוג לרבשקה, לסנחריב ולממלכת אשור בכללה, בתור מי שניסו להשתמש בלוחמה פסיכולוגית על העם הנבחר, ונכשלו (על פי פרק י"ט). הנאום המופיע במקרא עמוס בפרטים מאותה הסיבה. סברה זו מסתמכת על הגישה היהודית לגבי כישלונה של ממלכת אשור בכיבוש ירושלים, אשר גרסה כי כישלון זה נבע מכוחו העצום של אלוהים.
 החלק הראשון 
הנאום התרחש בתעלת הברכה העליונה, סמוך מאוד לירושלים, . ציון מקום זה מהווה סגירת מעגל עם אמירה שהתרחשה שני עשורים קודם לכן, בימי המלך אחז, על ידי הנביא ישעיהו בן אמוץ: . במקום זה הנביא הזהיר את המלך אחז לבל ינסה לכרות ברית עם תגלת-פלאסר השלישי מלך אשור, צעד אשר יסיר ממנו את האיום של ממלכת ישראל וארם בטווח הקרוב, אך יביא לממלכתו את האיום האשורי בטווח הארוך. אחז סירב להישמע לעצת הנביא, וכעת באותו המקום חזקיהו בנו נאלץ לשמוע את הנאום המאיים של רבשקה.

תחילה, הביעו תרתן, רב-סריס ורבשקה רצון לשוחח עם מלך יהודה חזקיהו, אך יצאו אליהם אליקים בן חלקיהו (האחראי על בית המלך), שבנה הסופר (האחראי על מערכת יחסי החוץ של ממלכת יהודה) ויואח בן אסף ("מזכיר הממלכה"). קיימים מספר הסברים לכך שחזקיהו לא יצא לדבר עם המשלחת, אלא שלח לשם את אנשיו. על פי ביאורו של הרב עדין אבן ישראל, הסיבה לכך היא שבשנים אלו היה מקובל כי מלך אינו יוצא לקראת שר של מלך אחר. במסקנה זו תמכה בת-שבע ברוש בחיבור שהגישה לשם קבלת תואר דוקטור בפילוסופיה. לעומת זאת, יוספוס טען כי חזקיהו היה פחדן, ולכן שלח אותם אל המשא ומתן ולא התייצב אליו בעצמו, ואילו הובס טען כי חזקיהו בחר לפעול כך כי היה פסיבי וחסר מעש.

רבשקה התחיל את נאומו בקריאה אל חזקיהו מפי סנחריב, אותו הוא כינה "המלך הגדול":  הוא מפגין זלזול כלפי חזקיהו, כאשר הוא נוקב בשמו ללא התואר "מלך", ובכך מנסה להבדילו מ"המלך הגדול" סנחריב. הוא טען שכשחזקיהו מרד בסנחריב, הוא סמך על תחבולות, דיבורים או רעיונות לא מציאותיים: . רבשקה טען כי מצרים אינה חזקה דיה על מנת להגן על ממלכת ישראל, וגם כי היא לא אמינה דיה ולא ניתן לבטוח בה. רבשקה לא הביא סימוכין או מקורות לעובדה זו, אלא התייחס אליה כמובנת מאליה, אך הטענה שאין לבטוח במצרים לא הייתה זרה לקורא - היא הופיעה תכופות בישעיה ובירמיה. דברי רבשקה קיבלו חיזוק מכתובות סנחריב, שלפיהן סנחריב נלחם ביהודה לאחר ניצחון הצבא האשורי על הצבא המצרי באלתקה

בהמשך, ניסה רבשקה לגרום לעם למרוד בחזקיהו, על ידי גינוי הרפורמה שערך חזקיהו אשר במסגרתה הסיר מזבחות לאלוהים מערים שאינן ירושלים (במטרה לרכז את הפולחן): . בכך טען בעקיפין כי אלוהים לא יסייע לעם, שכן חזקיהו פעל נגדו, וכן עורר מרי בקרב האנשים שהמזבחות שבהם השתמשו נהרסו במסגרת הרפורמה. במשפט זה הפגין רבשקה היכרות רחבה מאוד עם המתרחש בממלכת יהודה, אך בו בזמן חוסר הבנה של מדיניות ריכוז הפולחן של חזקיהו. חוקרי המקרא חלוקים לגבי אמינות ייחוס גינוי זה לרבשקה. יש שטענו כי רבשקה באמת גינה את הרפורמה של חזקיהו, וכי זה התייחס בנאומו לפרט פולחני זה כי האשורים ראו את עצמם חייבים להגן על אלי הארצות שכבשו. אחרים טענו כי מדובר בתוספת מאוחרת שבוצעה בידי עורכו של החלק השני של הנאום. הפסוק הנזכר לעיל מופיע בכל אחד מן אזכורי הנאום במקרא, ומכאן ניתן להסיק כי עורכי כל אחד מן הספרים שבהם אוזכר הנאום ראו במשפט ייחסו חשיבות רבה למשפט זה.

רבשקה המשיך ולגלג על כוחה הצבאי של ממלכת יהודה:  הוא חזר על הטענה כי אין לסמוך על מצרים, וסיים את חלקו הראשון של נאומו בטענה שהוא מכבד את משפט אלוהי הארץ, ואף בא אליה כי ה' אמר לו לעשות כן.

ניתן לשים לב לחזרה של השורש ב.ט.ח בחלק הראשון של הנאום. שורש זה הוא שורש המפתח בחלק הראשון של הנאום, והוא מופיע בו 7 פעמים. כהן הצביע על שימוש בשורש זה גם בכתובות של מלכי אשור.

 בין שני חלקי הנאום 
לאחר שרבשקה סיים את חלקו הראשון של נאומו, הוא נקטע בידי אליקים בין חלקיהו, שבנה הספר ויואח בן אסף, שרי ובכירי ממלכת יהודה: . הם פנו אליו, וביקשו ממנו לדבר עימם בשפה הארמית ולא בשפה ה"יהודית" (כך כונתה השפה העברית בתנ"ך, ושפה זו שימשה הן כשפה של ממלכת יהודה והן כשפה של ממלכת ישראל. עם זאת, היו מספר הבדלים בין הדיאלקטים של שתי הממלכות).
הסיבה לבקשה זו היא שהם לא היו מעוניינים שהעם ישמע את דבריו של רבשקה. לפי תפיסתם, אם רבשקה רצה לדון ולדבר עם המלך, עליו לעשות זאת בשפה הארמית, שהייתה שפה בעלת מעמד מיוחד (שפה בין-לאומית), ושימשה רבות לצורך קשרים דיפלומטיים בין מדינות המזרח התיכון באותה התקופה. ניתן לשים לב שהשרים פנו לרבשקה תוך מתן כבוד עצום אליו, כשהם כינו את עצמם עבדיו. על פי ביאורו של הרב עדין אבן ישראל, משמעות צירוף המילים  בפסוק זה היא שכל אותם שרים ובכירים מבינים ויודעים ארמית, מה שאפשר להם לשוחח עם רבשקה בארמית. בכך הם הבהירו לרבשקה כי שבנה הספר, שהיה מזכיר הממלכה, ומתוקף תפקידו נדרש לדעת להבין ולדבר בארמית, לא היה היחיד מביניהם שהיה בעל מיומנויות אלו. כמו כן, עוד עולה מביאור הרב עדין אבל ישראל כי לא כל העם האזין לנאומו של רבשקה באותם רגעים, אלא רק החיילים שהיו על החומה. ניתן להבין מכך שהחשש הכבד של השרים הבכירים היה שאותם חיילים, שהיו בעלי נשק, ישוכנעו מדברי רבשקה ויבגדו בחזקיהו.

 החלק השני 
בחלק השני של הנאום ניסה רבשקה להמשיך ולעורר מרי בקרב העם, ולהעמיק את ההפרדה בין העם לבין חזקיהו. שורש המפתח בחלק זה של הנאום הוא נ.צ.ל, והוא חוזר בנאום תשע פעמים.

רבשקה הגיב לטענתם של בכירי ממלכת יהודה וטען כי הוא לא בא לשכנע אותם כי הוא צודק וכדאי להם להיכנע, אלא את העם. הוא טען כי העם הוא זה שיסבול ממצור מתמשך של אשור על האזור, ולא המלך או בכירי הממלכה. ניתן לפרש חלק מתשובתו של רבשקה () בצורה שתצביע על כך שכבר באותו זמן ירושלים הייתה תחת מצור של הצבא האשורי. בכך הובדל חזקיהו מאחז מלך יהודה ומהושע בן אלה מלך ישראל, אשר לגביהם צוין במפורש כי בתקופתם הוטל מצור, בעוד במקרה הזה לא מצוין במקרא במפורש כי הוטל מצור על ירושלים. "חריהם" ו"שניהם" נחשבו לביטויים גסים, ולכן הוחלפו במקרא ב"צואתם" וב"מימי רגליהם" בהתאמה.

הוא השתמש בדבריו בלוחמה פסיכולוגית, וניסה לגרום נזק מורלי גדול לממלכת יהודה ותושביה, ובכך לגרום לכניעת ממלכת יהודה ללא צורך במלחמה. לאחר שהוא הבהיר את כוונתו, הוא הגביר את קולו ואמר . על פי ביאור הרב עדין אבן ישראל, בכך שהוא הגביר את קולו, הוא הגדיל את מעגל המאזינים לו אל מעבר לחיילים העומדים אל החומה בקרבתם של בכירי ממלכת יהודה, וגרם לכך שגם חיילים מרוחקים יותר יוכלו לשמוע את דבריו. הוא המשיך את נאומו ואמר כי אל לעם להתפתות ולהשתכנע כי חזקיהו יצליח לעצור את מלך אשור מלכבוש את ירושלים, ועדיף לעם להיכנע ובכך להימנע משפיכת דמים. עוד הוא טען כי חזקיהו יבטיח להם שניתן לסמוך על אלוהים שיציל אותם מכיבוש ומצור בידי ממלכת אשור, אך לא כך הדבר - רק מלך אשור עצמו יוכל להציל אותם מרעב וצמא בזמן המצור.

רבשקה המשיך את נאומו עם הבטחה לכך שבני ישראל יוגלו לארץ שאינה פחות טובה מארצם בתנאי שלא יישמעו ל"הסתה" של חזקיהו באומרו שאלוהים יציל אותם. הרב עדין אבן ישראל טוען בביאורו, כי משמעות הביטוי  () היא שבני ישראל לא יילקחו לארץ זרה זו בצורה לא מאורגנת ומסודרת, אלא בהעברה קפדנית ומאורגנת כנדרש. הוא סיים את נאומו בחזרה על טענתו שחזקיהו סומך על אלוהים שיציל אותם לשווא, ונימק זאת בצורה ברורה יותר כשהוא משווה את אלוהים לאלוהים המקומיים של ארצות שכבר נכבשו בידי אשור: . סיום הנאום בשאלה רטורית זו, יצר השוואה בין ה' לבין אלי ארצות אחרות, ומלמד כי בעיני רבשקה אין הבדל בין ה' לבין אלי הארצות האחרות.

 אחרית דבר 
על פי גישת המקרא, כאשר שמע חזקיהו את דברי רבשקה קרע אף הוא את בגדיו ושלח איגרת אל ישעיהו הנביא בבקשה שיתפלל עבורם. ישעיהו הודיע לשליחי חזקיהו שה' יגן על ירושלים, למען דוד עבדו ושסנחריב יפול. ישעיהו בעצמו מציג נבואה שנאמרת כמענה להתרסה של רבשקה ומכילה גם היא מגוון דימויים ותוכן, אך השיא שלה הוא הכינוי המלגלג כלפי רבשקה והשרים שהתלוו אליו:  רבשקה שב אל סנחריב ומצא אותו צר על ליבנה. רבשקה לא נרתע ושב לירושלים לנאום נאום תקיף יותר אך מלאך ה' הרג במחנה סנחריב 185 אלף איש בלילה אחד, והצבא נאלץ לסגת מיהודה.

מנגד, על פי גישתם של יוספוס והרודוטוס הגורם לכישלון הממלכה האשורית היו עכברים שכרסמו והרסו את כלי הנשק של הצבא האשורי. נוסף על שתי גישות אלו, היו עוד שתי תפיסות בולטות אחרות לגבי הגורם לכישלון ממלכת אשור בכיבוש ירושלים. הראשון - מגפה שפרצה בקרב חיילי אשור ומנעה מהם להמשיך במצור, והשני - מרידות במזרח ממלכת אשור, אשר מנעו מסנחריב להמשיך במסעו בארץ ישראל. על פי גישות אלו, אין סיבה להזכיר את הנאום מספר פעמים כה רב ובאופן כה מקיף בתנ"ך.

 לקריאה נוספת 
 יהודה שיף (עורך), עולם התנ"ך - ישעיה, דברי הימים הוצאה לאור בע"מ, רעננה, 1993-1996, עמ' 166–180
 ד"ר גרשון גליל (עורך), עולם התנ"ך - מלכים ב', דברי הימים הוצאה לאור בע"מ, רעננה, 1993-1996, עמ' 149–171
 בת שבע ברוש, דמויות מלכים מורכבות בספר מלכים, נובמבר 2005
 Cohen. C, Neo-Assyrian Elements in the First Speech of the Biblical Rab-Saqe, IOS 9

קישורים חיצוניים
 רחי קדוש, נאום רבשקה (מל"ב י"ח 17 – י"ט 1), מקראנט
 ברוך קפלינסקי, נאומו של רבשקה בתעלת הברכה העליונה, דעת - אתר לימודי יהדות ורוח - מכללת הרצוג
הערות שוליים

רבשקה
קטגוריה:האימפריה האשורית החדשה
קטגוריה:700-709 לפנה"ס
קטגוריה:נאומים בתנ"ך