תוכנית המיליון

תוכנית המיליון הייתה תוכנית אסטרטגית לעלייה וקליטתם של מיליון יהודים מאירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה לארץ ישראל המנדטורית, במסגרת פרק זמן של 18 חודשים, על מנת להקים מדינה בשטח זה. לאחר שהתקבלה על ידי הסוכנות היהודית בשנת 1944, היא הפכה למדיניות הרשמית של ההנהגה הציונית.Ehrlich, Mark Avrum (2009), Encyclopedia of the Jewish Diaspora: Origins, Experiences, and Culture, 1, ABC-CLIO, ISBN 9781851098736, A Zionist plan. designed in 1943–1944, to bring one million Jews from Europe and the Middle East to Palestine as a means and a stage to establish a state. It was the first time the Jews of Islamic countries were explicitly included in a Zionist plan.Ofer, Dalia (1991), "Illegal Immigration During the Second World War: Its Suspension and Subsequent Resumption", in Jonathan Frankel (ed.), Studies in Contemporary Jewry : Volume VII: Jews and Messianism in the Modern Era: Metaphor and Meaning, Oxford University Press יישום חלק נכבד מתוכנית המיליון התרחש לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948.

כאשר נודע היקף ההשמדה של היהודים בשואה בשנת 1944, תוכנית בילטמור שכיוונה למספר של שני מיליון עולים תוקנה כלפי מטה, ובנוסף עודכנה כך שתכלול לראשונה יהודים מהמזרח התיכון וצפון אפריקה כקטגוריה נפרדת. בשנים 1944–1945 תיאר בן-גוריון את התוכנית בפני גורמים זרים כ"מטרה העיקרית והעדיפות העליונה של התנועה הציונית".Hacohen, Dvorah (1991), "BenGurion and the Second World War", in Jonathan Frankel (ed.), Studies in Contemporary Jewry : Volume VII: Jews and Messianism in the Modern Era: Metaphor and Meaning, Oxford University Press,

מגבלות ההגירה המתמשכות של הספר הלבן הבריטי משנת 1939 גרמו לכך שלא ניתן היה להוציא לפועל תוכנית כזו לתוקף באופן מיידי. עם הקמת ישראל, ממשלת בן-גוריון הציגה בפני הכנסת תוכנית חדשה – להכפיל את האוכלוסייה היהודית שמנתה כ-600,000 איש, בתוך ארבע שנים. ההיסטוריונית הישראלית, דבורה הכהן, מתארת את ההתנגדות למדיניות הגירה זו בממשלת ישראל החדשה: טענה אחת הייתה כי "אין הצדקה לארגן הגירה רחבת היקף בקרב יהודים שחייהם אינם בסכנה, במיוחד כאשר הרצון והמוטיבציה היו לא שלהם".Hacohen, Devorah (2003), Immigrants in Turmoil: Mass Immigration to Israel and Its Repercussions in the 1950s and After, Syracuse University Press טענה נוספת התייחסה ליכולת הקליטה בהתבסס על כך שתהליך קליטת העולים שכבר הגיעו גרם ל"מצוקה מוגזמת". עם זאת, כוח ההשפעה וההתעקשות של בן-גוריון הבטיח שההגירה הבלתי מוגבלת תימשך. התוכנית תוארה כ"אירוע מכריע"  ו"הרגע שבו הקטגוריה של יהודים מזרחים במובן הנוכחי של מונח זה, כקבוצה אתנית מובחנת מיהודים ילידי אירופה, הומצא". העלייה בקנה מידה גדול בשנים הראשונות לאחר הכרזת הקמתה של ישראל הייתה תוצר של שינוי מדיניות זה לטובת הגירה המונית שהתמקדה ביהודים ממדינות ערב ומדינות מוסלמיות.

 רקע 
בוועידת בילטמור בשנת 1942 קידם בן-גוריון את הרעיון של עלייתם לארץ-ישראל של שני מיליון יהודים במטרה לבנות את הרוב היהודי הנדרש ליצירת "קהיליה יהודית" ("Jewish Commonwealth") כהחלטת הוועידה. ההנחה הייתה עד אז שרוב העולים יהיו יהודים אשכנזים. בן-גוריון תיאר את כוונותיו בפגישת מומחים ומנהיגים יהודים:

 ועדת התוכנית 
בן-גוריון ביקש ניתוח ראשוני אודות פוטנציאל הקליטה במדינה בתחילת 1941, ובסוף 1942 הזמין "תוכנית אב" להגירה המוצעת. הוא מינה ועדת מומחים, ועדת תכנון, שתחקור כיצד כלכלת ארץ ישראל המנדטורית יכולה לתמוך במיליון מהגרים יהודים חדשים.Hacohen, Dvora (1994), Tochnit hamillion [The One Million Plan("תוכנית המיליון, תוכניתו של דוד בן-גוריון לעלייה המונית בשנים 1942 - 1945"), Tel Aviv: Ministry of Defense Publishing Hous

ועדת התכנון ("ועדת התיכון", המכונה גם "ועדת הארבעה") הוקמה במטרה לפתח תוכנית ולהחליט על עקרונותיה המנחים, וליצור ועדות משנה של מומחים למגזרים שונים ולפקח על עבודתם. בן-גוריון האמין כי על ידי בחירת חברי הוועדה הוא יוכל לצבור תמיכה הן בהסדרי התכנון והן בהיבטים הפוליטיים שלהם. בן-גוריון היה יו"ר הוועדה שכללה גם את אליעזר קפלן, גזבר הסוכנות היהודית, אליעזר הופיין, יו"ר הבנק האנגלו-פלסטיני, אמיל שמורק, ראש המחלקה למסחר ותעשייה בסוכנות היהודית ומזכירות של שלושה אנשים המורכבת מכלכלנים.Katz, Yossi (2000). "Tourism in the Land of Israel in Mandate times: Programs by the Zionist establishment to advance the industry, 1940s until the establishment of the State". In Pinhas Genosar (ed.). Revival of Israel Studies ("עיונים בתקומת ישראל"). <>. Ben-Gurion University Press

הוועדה התכנסה לראשונה ב־11 באוקטובר 1943 בביתו של קפלן, שם התקבלה ההחלטה להתכנס מדי שבוע בבניין המוסדות הלאומיים בירושלים. בן-גוריון השתתף באופן קבוע ובחן את דוחות ועדת המשנה בפירוט. הוועדה הקימה ועדות משנה המורכבות ממומחים לבחינת נושאי התכנון בנוגע לפיתוח קרקע, מים, התיישבות, תעשייה, תחבורה, מגורים, כספים ועוד. ועדת התכנון הגישה דוחות לאורך שנת 1944 ותחילת 1945.

בין הדברים הראשונים עליהם דנה הוועדה הייתה הגדרת יעדיה. בן-גוריון הצהיר על שתי מטרות:
 יישוב שני מיליון יהודים תוך 18 חודשים, ופיתוח תוכנית להקלת התיישבות כזו.
 חקירה מדעית של העובדות הקשורות להתיישבות כזו, כמו כמות המים הנדרשת, אופי האדמה, האקלים וכו'.

שאר חברי הוועדה מצאו כי המטרה הראשונה אינה מציאותית. בסופו של דבר בן-גוריון התרצה והסכים לשתי תוכניות. התוכנית "הגדולה" – התיישבות מהירה של מיליון יהודים ויצירת רוב יהודי ושלטון יהודי, והתוכנית "הקטנה", התיישבות של עוד מיליון יהודים בתוך כמה שנים.

 התוכנית 
התוכנית, שבה צפויה הגעתם של מיליון יהודים במשך 18 חודשים, הושלמה בקיץ 1944, וכללה פירוט על תעבורה, מחנות פליטים והמימון הנדרש.

התוכנית הוצגה לראשונה למנהלת הסוכנות היהודית ב־24 ביוני 1944, לא כתוכנית אופרטיבית מאחר שהגבלות ההגירה הבריטיות היו עדיין קיימות באותה תקופה, אלא כתוכנית פוליטית לגיבוש דרישות ההסתדרות הציונית בסוף מלחמת העולם השנייה. החל משנת 1944 ואילך הפכה התוכנית למדיניות הרשמית של ההנהגה הציונית, ועליית יהודים מארצות ערביות ומוסלמיות הפכה "מפורשת או מרומזת בכל ההצהרות, העדויות, המזכרים והדרישות שהוציאה הסוכנות היהודית מאז מלחמת העולם עד הקמת המדינה".

בן-גוריון ראה את העלייה בראש סדר העדיפויות של הפרויקט הציוני, אך היה מודע לאתגרים של פרויקט כה רחב היקף, ואמר בעקבות מלחמת העצמאות ב-1948:

המדד הארגוני הראשון של התוכנית היה תוכנית הפעולה הכללית בסוף 1943 שכותרתה 'החלוץ האחיד לארצות המזרח', שתציע קורס לשליחים ממחלקת ההגירה של הסוכנות היהודית בהמשך יישלחו לארצות האסלאם. פעילויות אלה במדינות האסלאם איבדו את דחיפותן ומשיכתן לאחר מלחמת העולם השנייה, והגברת המשאבים שקיבלו פחתה. מספר הפעילים במדינות אלה היה זעום בהשוואה לאירופה, ואף לא היו מספיק כאלה לקיים את מה שכבר הוקם.

 מועמדי הגירה 
חקירת מקורות העולים והיקפם התגלתה באופן בולט בדיוני ועדת התכנון. הוצגו בפניהם נתונים רבים – התפלגות ומספר היהודים בכל מדינה, כולל שינויים באוכלוסייה במהלך מלחמת העולם השנייה, וניתוח ההזדמנויות הכלכליות והתעסוקתיות בקהילות אלה. שלוש קבוצות עיקריות נחשבו בתחילה כמועמדות להגירה מיידית:
 ניצולי שואה יהודים במדינות הציר – כ-535,000 איש.
 פליטי מלחמת העולם השנייה במדינות נייטרליות ובעלות הברית, אשר כ-30% מהם מוערכים להגר – 247,000.
 מהאוכלוסייה היהודית בארצות האסלאם, כ-20% מהם – 150,000.

נלקחה בחשבון האפשרות של מספר קטן יותר של אנשים משתי הקבוצות הראשונות, ובמקרה זה יהיו יותר עולים מהקבוצה השלישית. באמצע 1944, עם היוודע היקף השואה, החלה התמקדות בהגירה פוטנציאלית ממדינות מוסלמיות. המוקד העיקרי של התוכנית היה יהודים מעיראק, סוריה, טורקיה, איראן ותימן.

ביולי 1943 הציג אליהו דובקין, ראש מחלקת ההגירה של הסוכנות היהודית, מפה של כ־750,000 יהודים המוערכים בארצות האסלאם וציין כי:

באופן דומה, בן-גוריון הצהיר בפגישה של הנהלת הסוכנות היהודית ב־28 בספטמבר 1944 כי "המינימום שלי היה שני מיליון: עכשיו שהושמדנו אני אומר מיליון". ב־30 ביולי 1945 הצהיר בן-גוריון ביומנו:

אחד הנושאים שעלו במהלך הדיונים בתוכנית המיליון היה ביטחון הקהילות היהודיות במדינות האסלאם. בנאום הוועדה המרכזית של מפא"י בשנת 1943 הציג אליהו דובקין את השקפתו כי יצירת ישראל בפלסטין הערבית תיצור סכנה ליהודים החיים בארצות ערב אחרות. ובן-גוריון כתב באותה תקופה על "האסון שעליו צפויים היהודים בארצות המזרח להתמודד כתוצאה מהציונות", אף על פי שתחזיות קודרות אלה הוכחו כשקריות.

מדיניות להעצמת הפעילות הציונית במדינות היעד יושמה כדי להבטיח שהמהגרים יגיעו. אסתר מאיר-גליצנשטיין מציינת כי "מעניין שבן-גוריון מציין סיבות פוליטיות ורציונליות להבאת עקורים יהודים מאירופה, ואילו בדיון על העלייה של היהודים מארצות האסלאם הוא מזכיר לא רק סיבה פוליטית ורציונלית, אלא גם תרבותית – הסבר אוריינטליסטי, מכיוון ש'ניוון' המזרח היה אחד המרכיבים הבסיסיים של תפיסה זו".

 לאחר הקמתה של מדינת ישראל 
יישום חלק ניכר מתוכניותיה והמלצותיה של תוכנית המיליון התרחש במדינת ישראל שזה עתה הוקמה, לאחר הקמתה בשנת 1948. זה כלל עלייה המונית, הקמת מחנות עולים ומעברות, הסכם השילומים בין ישראל למערב גרמניה, המוביל הארצי ותוכנית המתאר הארצית.

כתוצאה מנסיגת הכוחות הבריטיים והכרזת מדינת ישראל במאי 1948, הוסרו מגבלות ההגירה למדינה, מה שאיפשר ליישם את שינויי המדיניות הנוגעים לעלייה רחבת היקף שהתמקדו ביהודים ממדינות ערב ומדינות מוסלמיות. לאחר מכן ממשלת בן-גוריון הציגה בפני הכנסת תוכנית להכפיל את אוכלוסיית המדינה שמנתה 600,000 איש בתוך ארבע שנים. למדיניות הגירה זו הייתה התנגדות מסוימת בממשלת ישראל החדשה, כמו אלה שטענו כי אין "הצדקה לארגן הגירה רחבת היקף בקרב יהודים שחייהם אינם בסכנה, במיוחד כאשר הרצון והמוטיבציה אינם שלהם". וכן אלו שטענו כי תהליך הקליטה גרם ל"מצוקה מוגזמת". עם זאת, כוח ההשפעה וההתעקשות של בן-גוריון הבטיח את המשך העלייה הבלתי מוגבלת.

לדברי ד"ר אירית כץ, המעברות היו תוצר של תוכנית זו. ד"ר רוי קוזלובסקי מציין כי קיומה הקדום של תוכנית המיליון מרמז כי "מושג המעברה היה למעשה התנאי המוקדם להגירה המונית, ולא השפעתה". ד"ר פיירה רוסטו תיארה את הוויכוח סביב תנאי המעברות ואמרה את דעתה כי "הנושא השנוי ביותר במחלוקת מבחינה זו אינו התוצאה (למשל המעברות) של הבחירה, אלא הבחירה כשלעצמה להביא ישראל כל כך הרבה אלפי מהגרים, בעקבות רעיון "תוכנית המיליון" שהוצג על ידי בן-גוריון בשנת 1944".

הערות שוליים

קטגוריה:1944 בארץ ישראל
קטגוריה:ישראל: הגירה וכניסה למדינה
קטגוריה:הסוכנות היהודית
קטגוריה:עלייה
קטגוריה:ציונות