אניטה לסקר-וולפיש

אניטה לסקר-וולפיש (בגרמנית: Anita Lasker-Wallfisch; נולדה ב-17 ביולי 1925) היא צ'לנית יהודייה-גרמנייה, שהייתה חברה בתזמורת הנשים באושוויץ.

ביוגרפיה
לסקר נולדה למשפחה יהודית-גרמנית בברסלאו, אז גרמניה (ורוצלב, פולין של ימינו), אחת משלוש אחיות (מריאן ורנאטה). אביה אלפונס היה עורך דין ואחיו של השחמטאי הנודע אדוארד לסקר. אמה הייתה כנרת. הוריהן של שלוש האחיות הקנו להן השכלה מוזיקלית מגיל צעיר. אחותה מריאן עזבה את גרמניה מיד לאחר ליל הבדולח. האחות רנאטה לא הצליחה לצאת מגרמניה.

המשפחה סבלה מאפליה משנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון, אך מאחר שאב המשפחה נלחם בחזית במלחמת העולם הראשונה וקיבל את עיטור צלב הברזל, המשפחה חשה מידה מסוימת של חסינות מפני רדיפות הנאצים.

 מלחמת העולם השנייה 
מריאן, האחות הבכורה, ברחה לאנגליה בשנת 1939,"Deutscher Bundestag, Remembering the victims of National Socialism with Anita Lasker-Wallfisch", 31 January 2018; retrieved 5 February 2018. באפריל 1942 הוריה של לסקר גורשו לאיזביצה, ועל פי ההערכות הם מתו ליד לובלין בפולין. אניטה ורנאטה לא גורשו כיוון שעבדו במפעל לנייר. שם הם פגשו שבויי מלחמה צרפתים והחלו לזייף מסמכים כדי לאפשר לעובדי כפייה צרפתים לחזור לצרפת. "אף פעם לא יכולתי לקבל את העובדה שיהרגו אותי בגלל מי שנולדתי במקרה, והחלטתי לתת לגרמנים סיבה טובה יותר להרוג אותי." בספטמבר 1942 הן ניסו לברוח לצרפת, אך נעצרו בגין זיוף בתחנת וורוצלב על ידי הגסטפו. המזוודה שלהן, שכבר העלו על הרכבת עזבה בלעדיהן. הגסטאפו היו מודאגים מאובדן המזוודה, וציינו בקפידה את גודלה וצבעה."הייתי בכלא כשנה. ואז יום אחד קראו לי למטה. הגיעה מזוודה: האם אוכל לזהות אותה? זו הייתה המזוודה שלי. הם גנבו הכל, הם הרגו את כולם, אבל המזוודה הזו באמת הייתה חשובה להם. הם מצאו את המזוודה והכל היה בסדר, אם כי מעולם לא ראיתי אותה יותר מכיוון שהיא הוכנסה למחסני הכלא ובהמשך ראיתי את אחת השומרות לובשת את אחת השמלות שלי."

 באושוויץ
אניטה ורנאטה נשלחו לאושוויץ בדצמבר 1943 ברכבות נפרדות. היא צורפה לתזמורת הנשים באושוויץ. הנגינה בתזמורת הצילה אותה, מכיוון שקשה היה להחליף נגני צ'לו. התזמורת ניגנה בצעדות כאשר האסירים עזבו את המחנה לעבודה מדי יום וכשחזרו. הם גם ניגנו קונצרטים עבור האס אס.

באוקטובר 1944 התקדם הצבא האדום ואושוויץ פונתה. אניטה הועלתה לרכבת יחד עם 3,000 אסירים אחרים למחנה הריכוז ברגן-בלזן ושרדה חצי שנה כמעט בלי שום דבר לאכול. לאחר שחרור המחנה על ידי הצבא הבריטי היא הועברה לראשונה למחנה העקורים ברגן-בלזן שנמצא בסמוך. אחותה רנאטה, שדיברה אנגלית, הפכה למתורגמנית עבור הצבא הבריטי.

במהלך משפט בלזן שהתקיים בספטמבר עד נובמבר 1945 העידה אניטה בין היתר נגד מפקד המחנה יוזף קרמר, רופא המחנה פריץ קליין וסגן מפקד המחנה פרנץ הסלר שכולם נידונו למוות ונתלו באותה שנה.

 לאחר המלחמה 
בשנת 1946 עברו אניטה ורנאטה לבריטניה בעזרת מריאן. היא נישאה לפסנתרן פיטר וולפיש ונולדו להם שני ילדים. בנה הוא הצ'לן רפאל וולפיש, ובתה, מאיה ג'ייקובס-וולפיש, היא פסיכותרפיסטית. וולפיש הקימה את התזמורת הקאמרית האנגלית (ECO), הופיעה כחברה וכאמנית סולו, וסיירה ברחבי העולם. נכדה הוא המלחין בנג'מין וולפיש.

לאחר כמעט 50 שנה שבהן לא ביקרה בגרמניה, היא סוף סוף חזרה לשם בסיבוב הופעות עם התזמורת בשנת 1994. מאז אותה תקופה, וכעדה וקורבן של התקופה הנאצית, היא ביקרה בבתי ספר גרמניים ואוסטריים כדי לדבר עם תלמידים ולספר על קורותיה. היא מקדמת את קרן קרייסאו החדשה בפולין, כמו גם את קרן פרייה פון מולטקה ומורשת חוג קרייזאו. בשנת 1996 פרסמה את זיכרונותיה "לרשת את האמת".

במהלך השנים סיפרה את סיפור חייה בראיונות רבים, בין היתר לארכיון ההיסטוריה החזותית של קרן השואה (1998) ולארכיון המקוון אודות עבודות הכפייה 1939–1945 (2006).Interview Archive "Forced Labor 1939–1945. Memory and History", za072; retrieved 5 February 2018. היא התראיינה ל"סיפורי חיים לאומיים" ובשנת 2000 לאוסף 'זיכרון החיים של הקהילה היהודית' בעריכת הספרייה הבריטית.National Life Stories, 'Lasker-Wallfisch (1 of 11) National Life Stories Collection: 'The Living Memory of the Jewish Community', The British Library Board, 2000; retrieved 7 October 2017.

בשנת 2011 קיבלה תואר כדוקטור כבוד לתאולוגיה מאוניברסיטת קיימברידג'.

בשנת 2018 היא נשאה נאום הנצחה בבונדסטאג לציון 73 שנה לשחרור אושוויץ.

בדצמבר 2019 שודרה כתבה בתוכנית 60 דקות על המוזיקה, שכתבה ונוגנה על ידי התזמורת באושוויץ שנשמרה על ידי פרנצ'סקו לוטורו.https://www.cbsnews.com/video/holocaust-prisoners-in-nazi-concentration-camps-made-music-now-its-being-discovered-and-performed-60-minutes-2019-12/

צילו של המפקד הוא סרט תיעודי בבימויה של דניאלה וולקר, שעלה לראשונה בפסטיבל דוקאביב 2024 וזכה בפרס יד ושם למצוינות קולנועית. הסרט עוקב אחר המפגש יוצא הדופן והטעון בין לסקר-וולפיש, נגנית צ׳לו יהודייה ששרדה את אושוויץ וניגנה בתזמורת המחנה, ובתה, הפסיכואנליטיקאית מאיה לסקר-וולפיש – לבין הנס יורגן הס ובנו קאי, בנו ונכדו של רודולף הס, מפקד מחנה ההשמדה. הסרט בוחן את מורכבות הזיכרון הבין-דורי, את שאלות האשמה, האחריות והסליחה, ומציג שיח נדיר בין בני הדור השני והשלישי של הקורבנות והתוקפים. בין רגעי השיא – ביקורם המשותף של המשתתפים באושוויץ, המפגש בבית משפחת לסקר בלונדון, ושיחה גלויה שבמהלכה אמר יורגן הס: "לאבא שלי הגיע למות". הסרט מבקש לא רק לעסוק בזוועות העבר, אלא גם לעורר מחשבה על השפעתן המתמשכת ועל האפשרות לדיאלוג אנושי, גם בנסיבות הקשות ביותר.

קישורים חיצוניים


 תיק ליצירות תזמורת הנשים באושוויץ שהכינה הילדה גרינבאום מציפית שקיבלה בסתר


 הערות שוליים 

קטגוריה:סופרות יהודיות גרמניות
קטגוריה:ילדים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:צ'לנים גרמנים
קטגוריה:נגנים יהודים גרמנים
קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז אושוויץ
קטגוריה:חברות תזמורת הנשים של אושוויץ
קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז ברגן-בלזן
קטגוריה:יהודים בשואה: גרמניה
קטגוריה:יהודיות שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:יהודים שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:גרמנים שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:גרמניות שנולדו ב-1925
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1925