כליבאר

כליבאר או כלייבר (בפרסית: كليبر, באזרית: Kəleybər קלייבר) היא עיר באיראן, בירת המחוז קליבר (שהוקם ב-2010) שבפרובינציית מזרח אזרבייג'ן. בשנות ה-1950 מנתה פחות מ-2,000 תושבים. בהתאם למפקד משנת 2006 קליבר, לפי מספר האוכלוסייה – 9,030 (2,397 משפחות) – הייתה העיר במקום ה-25 בפרובינציה. היא שוכנת בגובה 1240 מטר בחבל ארסבאראן ההררי והירוק. נמצאת במרחק של 63 ק"מ צפונית-מערבית מן העיר אהר, 210 ק"מ צפונית-מזרחית מתבריז ו-812 ק"מ צפונית-מערבית מטהראן.

בתחילת המאה ה-21 הפכה העיר לאתר תיירותי בגלל קרבתו למעוז של באבכ ולשמורת הטבע ארסבאראן.
בעקבות התפתחויות גאופוליטיות, בהדרגה מחליפה כליבאר את העיר אהר כבירת החבל ארסבאר (ארסבאראן), "קארה דאג" או קאראצ'אדאג.

השם
לפי דעתו של חאג' מוחמד זאכרי, השם כליבאר מוצאו בשפה תאת, כשמשמעותו "עיר בנויה על סלעים".

היסטוריה
העיר כליבאר או כלייבר נודעה בכרוניקות הערביות בשם "באז"
שהייתה בשנים 816–836 מוקד התקוממותו הצבאית ושלטונו של באבכ ח'ראמדין שמרד בכיבוש הערבי של הח'ליפות העבאסית של בגדד. באבכ, שאימץ את עקרונות התנועה הדתית ח'רמיה ואיתגר את השלטון הערבי הסוני, הובס בשנת 836 על ידי הגנרל אל-אפשין, ששירת את הח'ליפה אל-מעתצם
,
הכרוניקן הערבי הראשון המציין את כליבאר היה אל-מסעודי בספרו "נאות הזהב"

בספרו, "ההיסטוריה השלמה" הקדיש אבן אל-אתיר מספר עמודים לתיאור הקרבות שהתנהלו בכליבאר בין צבאות הח'ליפות וכוחותיו של באבכ.
عز الدین ابن اثیر، تاریخ کامل، ۱۳۸۱، تهران، جلد نهم، صص‌. ۳۹۸۲-۴۰۱۲.
יאקות אל-חמאווי שכתב במאה השלוש עשרה המוקדמת, תיאר את כליבאר כך:
חבל ארץ בין אזרבייג'ן לאראן. שם התנגד באבכ במרדנותו נגד אל-מעתצם. אנחנו יודעים את פסוקים אלה של בוחטרי:

חמדללה מסתאופי, הידוע גם כחמדללה קזוויני שחי באמצע המאה הארבע עשרה הזכיר את כליבאר בספרו "נוזהת אל קולוב" (ברכת הלבבות) במילים אלה . (ראו גם نزهةالقلوب ، حمداله مستوفی ، به کوشش محمد دبیر سیاقی ، انتشارات کتابخانه طهوری ، چاپ اول ، تهران ، ۱۳۳۶، ص. ۹۵.Yaqut ibn 'Abd Allah al-Rumi al-Hamawi, Charles Adrien Casimir Barbier de Meynard, Dictionnaire géographique, historique et littéraire de la Perse et des contrées adjacentes, 1851, Paris, p. 493)

העיר הייתה קרובה לזירת הקרבות של מלחמות רוסיה-פרס בשנים 1804–1813 וב-1826–1828.
תושבי האזור, שבטי אראסבראן היו מעורבים בסכסוכים הצבאיים שבימי המהפכה החוקתית הפרסית בשנת 1906.

הזהות התרבותית
200px|ממוזער|שמאל|ככר בעיר
אחרי 1925 כשהדיח רזה שאה את אחמד שאה קג'אר והקים את שושלת פהלווי הוא הנהיג מדיניות לאומנית פרסית ובשם האחדות
כפה על השבטים הנוודים באזור להתיישב באופן קבוע. הוא שינה את שם החבל מקאראדאג לארסבאראן על מנת לטשטש את הזהות האזרית-טורקית של התושבים.
בשלהי המאה ה-20 והתחלת המאה ה-21 התגבשה תגובה מקומית לדיכוי הלאומי, בין היתר, באמצעות טיפוח זיכרון תנועת המרד של בבאכ חוראמדין. מצודתו של בבאכ על יד כליבאר הפך למזבח לתנועה זו. אירועי תרבות רבים אורגנו על יד כליבאר.

שפה
שפת האם של התושבים היא השפה האזרית, קרובה מאוד לטורקית, מהענף המערבי של הקבוצה הדרום-מערבית (אוע'וז} של משפחת השפות הטורקיות. עם זאת רובם יודעים את השפה הפרסית. עד לסוף שנות ה-1970 במספר כפרים בסביבה (צ'ייקנדי, קלסור, חוינרוד, אראזין) התושבים הקשישים דיברו עדיין את השפה התאתית.

אופייני לאזור ההררי שאוכלס על ידי רועים היה פיתוחה של שפת שריקות. קיימת גרסה נשרקת של מוזיקת האשיקים.

דת
רוב התושבים משתייכים לדת האסלאם השיעי התריסרי.
מיעוט – צאצאי השבט שמלו – הם חסידי הדת הסינקרטית אהל אל-חק, גוראן או ירסאניות. בימי אסמאעיל הראשון הם היו אחד המרכיבים הראשיים של הקיזילבאשים
בשנות ה-1970 פעל בעיר רופא ידוע, מוחמד עלי, שהיה מאמין של הדת הבהאית

השירה ומוזיקת האשיקים 
כליבאר נמצאת בדרך הנדידה השנתית של הרועים ועדריהם. האזור ההררי היה מימים ימימה כר פורה לשירי הבארדים העממיים, האשיקים. הם חיברו שירי אהבה רבים המזכירים תכופות את נופי ההרים.
מהות רוחה של שירה זו מיוצגת היטב בחרוזים הראשונים של שיר מאת האשיק המודרני ממד אראז:

Bəlkə bu yerlərə birdə gəlmədim ( ייתכן לא אבוא למקומות האלה שוב )

duman səlamət qal dağ səlamət qal (היה שלום הערפל היה שלום ההר)

arxamca su səpir göydə bulutlar (מאחורי העבים מפזרים טיפות של גשם)

leysan səlamət qal yağ səlamət qal (היו שלום ימי קיץ, היה שלום הגשם)

האשיק המפורסם חוסיין ג'אוואן, שנולד באוטי קנדי, על יד כליבאר, גלה לברית המועצות אחרי שבימיה הקצרים של הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן תחת הכיבוש הסובייטי בתבריז, כתב בהתלהבות שירים מהפכניים.

כליבאר במדיה האמנותית
רשמי מסע:
ג'יימס מורייר – מחבר "הרפתקאות חאג'י באבה מאספהאן" תיאר את רשמיו מכליבאר בתחילת המאה ה-19 בספרו "המסע השני ברחבי פרס, ארמניה ואסיה הקטנה עד לקונסטנטינופול..." (1818)
הוא ציין ש"כליבאר הייתה פעם מקום מיוחד. גניו הרחבים הפכו ליער של עצי פרי, בהם אגוזים גדלו לממדי ענק"

ג'יימי מאסלין, נוסע מקנדה, תיאר חוויותיו בהרים הירוקים של ארסבאראן בספרו: "Iranian Rappers and Persian Porn: A Hitchhiker's Adventures in the New Iran", 2009

אתרים חשובים ואטרצקיות
מצודתו של באבכ (קאלה באבכ)
נשמרה די טוב, בגובה 2,300 מ', נמצאת במרחק של כ-3 ק"מ מהעיר. זאת מצודה מתקופת הפרס הסאסאנית וכונתה לפי מנהיג ההתקוממות האיראנית במאה ה-9, באבכ חוראמדין. שאיתגר את הצבאות הערבים עד שנת 839.
מחנה הקיץ של הרועים משבטי ארסבאראן
ההר מדרום-מערב לעיר משמש עדיין כמחנה קיץ לרועי שבטי ארסבאראן. הוא מוגן על ידי כלבים ההופכים למאיימים במיוחד בין הערביים ובימי ערפל.
עמק הנהר אראס – אפשרות למסע עד לג'ולפה באזרבייג'ן
גשר חודאפארין – בכליבאר

אירועים מקומיים
חגיגת ה"זואל"
חגיגת הקורנל האירופי (Cornus mas), צאורגנת לאחרונה על ידי מועצות הערים, .ה"זואל" הוא עץ יער עם פירות אדומים המבשילים באמצע ובסוף הקיץ ונמכרים בחנויות קטנות רבות ברחוב שהיד אנסארי בכליבאר. התושבים אוהבים גם את הפריחה הצהובה של העצים האלה בתחילת האביב
הפירות משמשות גם למרקים הסמיכים הידועים בפרס ובאזרבייג'ן בשם "אשי רשתה"

יום הולדתו של באבכ
נחגג ביולי כל שנה במעוז של באבכ

לקריאה נוספת
"Hossein Dost History and Geography of Arasbaran .
 Nasser Sedghi Social and Political History of Arasbaran (Qara Dagh) in the Contemporary Period .
Seyyed Reza Al-Mohammad "Arasbaran Letter", 4 vol.

קישורים חיצוניים




הערות שוליים

קטגוריה:איראן: ערים
קטגוריה:מזרח אזרבייג'ן: יישובים