שירה וידויית

שירה וידויית (באנגלית: Confessional poetry או "Confessionalism") היא אסכולת שירה, שהתפתחה בארצות הברית בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, ונחשבת לעיתים כצורה של פוסטמודרניזם. נהוג לתאר זאת כשירה פרטית, או שירת ה"אני", המתמקדת ברגעים קיצוניים של החוויה האינדיבידואלית, של הנפש והטראומה האישית, כולל נושאים שנחשבו ועדיין נחשבים לעיתים לטאבו כמו מחלות נפש, מיניות והתאבדות, ביחס לנושאים חברתיים רחבים יותר.Ousby 1998, pp 89

מעורבותו של משורר הווידוי בחוויה האישית הוסברה על ידי מבקרי הספרות כמאמץ להתרחק מן המציאות החברתית המחרידה של המאה ה-20. אירועים כמו השואה, המלחמה הקרה, והאיום הקיומי שיצרה התפשטות הנשק הגרעיני, הפכו את הסוגיות הציבוריות למרתיעות הן עבור משוררי הווידוי והן עבור קוראיהם. משוררי הווידויי פעלו גם בניגוד לאידיאליזציה של חיי משפחה שהייתה מקובלת בשנות ה-50, על ידי חשיפת האומללות שבבתיהם שלהם.

אסכולת "השירה הווידויית" נקשרה במספר משוררים שהגדירו מחדש את השירה האמריקאית בשנות ה-50 וה-60, ביניהם רוברט לואל, סילביה פלאת', ג'ון ברימן, אן סקסטון, אלן גינסברג ו-וו.ד. סנודגראס.

 "לימודי החיים" והופעת השירה הווידויית 
בשנת 1959 השתמש מ.ל. רוזנטל לראשונה במונח "וידוי" בסקירת "לימודי החיים" של רוברט לואל שכותרתו "שירה כווידוי".The Nation, September 19, 1959), reprinted in Rosenthal 1991, pp. 109 – 112. Rosenthal somewhat reworked the review into an essay "Robert Lowell and the Poetry of Confession" in his 1960 book The Modern Poets רוזנטל הבחין בין הגישה הווידויית לבין מצבים אחרים של שירה לירית באופן בו נעשה שימוש בסודות אשר (על פי רוזנטל) חרגו "מעבר לגבולות המקובלים של רתיעה או מבוכה אישית". רוזנטל מציין כי בתפיסות קודמות כלפי הווידוי הייתה בדרך כלל "מסכה" שהסתירה את "פניו האמיתיות" של המשורר, וקובע כי "לואל מסיר את המסכה. הדובר שלו באופן חד משמעי הוא עצמו, וקשה שלא לחשוב על "לימודי החיים" כסדרה של סודות אישיים, מבישים למדי שאדם מחויב מפאת כבודו לא לחשוף".Rosenthal 1991, pp 109  בסקירה של הספר "סקירת הקניון" (The Kenyon Review) כתב ג'ון תומפסון," לשירים אלה שאלת התקינות כבר אינה קיימת. הם כבר מימשו את הכיבוש: מה שהם זכו בו הוא הרחבה משמעותית של טריטוריית השירה."

עם זאת, היו מהלכים ברורים לעבר מצב ה"ווידוי" עוד לפני פרסום "לימודי החיים". שיר הווידוי הארוך של דלמור שוורץ "בראשית" פורסם בשנת 1943; וג'ון ברימן כתב רצף סונטות בשנת 1947 על רומן ניאוף שהיה לו עם אישה בשם כריס בזמן שהיה נשוי לאשתו הראשונה, איילין (עם זאת, מכיוון שפרסום הסונטות היה מגלה את הרומן לאשתו, ברימן לא פרסם את מלוא הרצף, שכותרתו "הסונטות של ברימן", עד 1967, לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה). מחט הלב של סנודגרס", בו הוא כותב על תולדת גירושיו, הקדים אף הוא את "לימודי חיים".Kirsch, p. 2, makes this observation in his reassessment of the historical context of Life Studies.

"לימודי החיים" היו בכל זאת הספר הראשון בסגנון הווידוי שמשך את תשומת ליבו של הציבור הקורא והראשון שסווג תחת האפיון "וידוי". רב "הווידויים" הבולטים היו השירים בחלק האחרון של "לימודי החיים" בו לואל רומז על מאבקיו עם מחלות נפש ואשפוזו בבית החולים לחולי נפש מק'לין במסצ'וסטס. סילביה פלאת' העירה על השפעתם של שירים מסוג זה מלימודי "החיים" בראיון בו הצהירה, "התרגשתי מאוד ממה שאני מרגישה שזו פריצת דרך חדשה שהגיעה עם, נניח, "לימודי החיים" של רוברט לואל. זו פריצת דרך אינטנסיבית אל תוך חוויה רגשית מאוד ואישית מאוד, שלדעתי הייתה טאבו בחלקה. שיריו של רוברט לואל על התנסותו בבית חולים לחולי נפש, למשל, עניינו אותי מאוד."Orr, Peter, ed.
"The Poet Speaks - Interviews with Contemporary Poets Conducted by Hilary Morrish, Peter Orr, John Press and Ian Scott-Kilvert". London: Routledge and Kegan Paul, 1966. עם זאת, א. אלווארז סבר כי כמה מהשירים "בלימודי החיים" מאכזבים, "כי נראה שהם עוסקים באופן כפייתי בתהליכי הפסיכואנליזה יותר מאשר בשירה" ואילו באופן ההפוך, מייקל הופמן ראה פיחות בכשרון המילולי של יצירתו של לואל מעצם הדגש על "כיצד אכנה את המילה המתחילה באות "ו" 'כלומר - וידוי".

בשיעור שירה שלימד באוניברסיטת בוסטון בסוף שנות ה-50, לואל המשיך לעורר נושאי וידוי ביצירתם של כמה משוררים אמריקאים בולטים. בשנת 1955 ביקש לואל מישרה באוניברסיטה בחלקה על בסיס הצעותיו של הפסיכיאטר שלו, אשר יעץ לו לקבוע שגרה בחייו כדי לסייע במיתון השפעות ההפרעה הדו-קוטבית ממנה סבל. כיתתו של לואל סחפה אליה מספר משוררות מוכשרות, בהן אן סקסטון וסילביה פלאת'. סקסטון הצטרפה לשיעור בשנת 1958, ועבודתה עם לואל הוכיחה את עצמה מרכזית בבניית קולה הפואטי. בשנת 1958, סילביה פלאת' תצטרף גם היא לקורס של לואל. לאחר שנחשפה לנושאים האישיים בשיריהם של לואל וסקסטון, נשאבה פלאת' בעצמה לנושאים הווידויים והחלה לכלול אותם ביצירתה שלה.

 התפתחויות נוספות 
טקסטים מרכזיים אחרים של אסכולת השירה "הווידוית" האמריקנית כוללים את "אריאל" של סילביה פלאת', "את שירי החלום" של ג'ון ברימן ואת שיריו של סקסטון "עד בדלאם וחלק מהדרך חזרה", אם כי ברימן עצמו דחה את התווית 'בזעם ובוז': "המילה לא אומרת דבר. אני מבין את משמעות הווידוי כמקום שאליו אתה הולך ומדבר עם כומר. באופן אישי לא הייתי בווידוי מאז שהייתי בין שנים-עשר." Stitt, Peter. John Berryman, The Art of Poetry, "The Paris Review", No. 53, Winter 1972.

דמות משמעותית נוספת, אם כי באופן חולף, הייתה המסאית והמשוררת הפמיניסטית אדריאן ריץ'.Ousby 1998 pp. 199, pp.792 אחת המשוררות הבולטות של אסכולת "הווידוי" שבחרה בגישה זו במודע הייתה שרון אולדס שהופיעה בשנות השמונים, והתמקדה בתכנים מיניים שנחשבו טאבו שהושפעו מעבודתו של גינסברג .

 תגובה 
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, התקוממו כמה סופרים כנגד אסכולת הווידוי בשירה האמריקאית, וטענו שהיא הייתה עסוקה בעצמה מדי. כך למשל, רוברט בליי, אחד המשוררים הבולטים של אסכולת "הדימוי העמוק" ("Deep Image"), שהייתה מסוגננת והרואית בנימתה, היה ביקורתי מאוד כלפי מה שהוא תפס כנטיות הסוליפסיסטיות של משוררי הווידוי. הוא התייחס לסלידה האסתטית הזו כאשר שיבח את המשורר הספרדי אנטוניו מצ'אדו על "הדגשת סבלם של אחרים ולא את סבלו שלו".Bly, Robert (translator), Machado, Antonio, Times Alone, Wesleyan University Press, 1983, , page 1. עם זאת, סופרים ומשוררים רבים אחרים בתקופה זו, כמו שרון אולדס, מארי האו ופרנץ רייט, הושפעו מאוד מהתקדים שקבעה השירה הווידויית בעיסוק שלה בנושאי החוויה האוטוביוגרפית של טאבו, של הנפש והעצמי, של חשיפת חוויות ילדות וטראומות למבוגרים.

ברוח טענה דומה של עיסוק עצמי, ביוגרפים של משוררי הווידוי הבחינו באמביציה משותפת בקרב סופרים אלה להתפרסם. במקביל להתפשטות התרבות הפופולרית בשנות ה-50, הווידוי הציע לקוראים מבט מפורט על הפרסונה של הסופר, מה שהפך את המשוררים הללו ל"כוכבים" ולא ליוצרים פרטיים. לנוכח תשומת הלב הציבורית שזכו משוררי הווידוי והרצון המוצהר שלהם להכרה כזו, שירה וידויית מסווגת על ידי חלקם כהיבט של תרבות הסלבריטאים.

התנועה הפואטית של הפורמליזם החדש, שחזרה לחרוז ולמשקל, נבעה גם מהמתקפה נגד המבנה החופשי שהפך לפופולרי בשירה הווידויית. תנועת שירה נוספת שהתגבשה, בחלקה, כתגובה לשירה הווידויית כללה את משוררי השפה.

 לקריאה נוספת 
 ז'קלין רוז, הרדיפה אחר סילביה פלאת, הוצאת ויראגו, 1991. 
 מ. ל. רוזנתל, המשוררים המודרניים: מבוא ביקורתי, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1960. 
 מ. ל. רוזנתל, חיינו בשירה: מאמרים וביקורות נבחרות, ספרי פרסאה, 1991. 
 מירנדה שרווין, כתיבה "וידויית" ודמיונם הספרותי של המאה העשרים, פלגרייב מקמילן, 2011. 
 Ian Ousby, Cambridge Paperback Guide to Literature in English, Cambridge University Press, 1996 
 Adam Kirsch, The Wounded Surgeon: Confession and Transformation in Six American Poets, W.W. Norton, 2005 
 Adam Beardsworth, Confessional Poetry in the Cold War: the Poetics of Doublespeak, Palgrave Macmillan, 2022 
 Hannah Baker Saltmarsh, Male Poets and the Agon of the Mother: Contexts in Confessional and Postconfessional Poetry, University of South Carolina Press, 2019 
 Rita Horvath, "Never Asking Why Build, Only Asking Which Tools": Confessional Poetry and the Construction of the Self, Akademiai Kiado, 2005 
 Claudia Holler, Martin Klepper (eds.), Rethinking Narrative Identity: Person and Perspective, John Benjamins Pub., 2013 

הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ביקורת ספרותית
קטגוריה:סוגות ספרותיות
קטגוריה:סוגות שיריות