מלון חוף הדקלים

מלון חוף הדקלים (נקרא גם לעיתים מלון נווה דקלים) היה בית מלון אשר שכן בחוף הדקלים אשר היה נמצא בסמוך ליישוב המרכזי בגוש קטיף – נווה דקלים.
ממוזער|הכניסה לבית המלון והמאחז לקראת הפינוי, בצד נראית כרזה אשר קוראת לסרב פקודה בעת ביצועה של תוכנית ההתנתקות
ממוזער|ילדים משחקים בחול בחוף הדקלים הסמוך למלון, 2005

 היסטוריה 
מלון חוף הדקלים הוקם ב־1987, בהשקעה של חמישה מיליון דולר, במסגרת יוזמה של "החברה לפיתוח גוש קטיף" ברשות המנכ"ל צבי הנדל. לצורך הקמת המלון החברה קיבלה מענק ממשרד התיירות והלוואות מבנק המזרחי והסוכנות היהודית. במלון הוקמו 114 חדרים ממוזגים ברמת 4 כוכבים עם מרפסת הפונה לים וטלוויזיה בכל חדר, בריכת שחייה מקורה, סאונה ושטחי בילוי נוספים. למלון היה צמוד גם כפר נופש, שהוקם קודם, בו היו 80 מבני בונגלו מעוצבים. לנופשים הוצע, בין השאר, סיורי ג׳יפים ב"ספארי חולות", כולל ביקורים אצל בדווים תושבי האזור. אף הוחל בקידום תוכנית להקמת מרינה במקום.

המלון נפתח לקהל בקיץ 1987 ובמהלך חגי תשרי נהנה מתפוסה גבוה, אך בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה בסוף אותה שנה המלון נאלץ לסגור את שעריו, מאחר שלא התקבלו בו אף הזמנות לאירוח במשך החודשים הראשונים של 1988. כשנה לאחר פתיחתו מונה למלון כונס נכסים, לאחר שצבר חובות של 14 מיליון דולר.

בתחילת 1990 נמסר המלון על ידי הסוכנות היהודית לרשותו של איש העסקים איתן בן-דוד, ללא תמורה, אך עבור התחייבות להשקיע 1.2 מיליון שקל בשיפוץ המבנה, שהיה במצב תחזוקה גרוע. תחת ניהולו של בן-דוד, המלון הפך עם כשרות למהדרין ("גלאט") עם חוף רחצה בהפרדה מגדרית, במטרה לפנות לקהל החרדי והדתי לאומי. לצורך שיפור הנגישות למקום באותה עת הוקם ציר כיסופים ומנחת קטיף, ביוזמת חברת "סנונית שרותי תעופה". בדצמבר 1990, חברת התעופה נשר תעופה ותיירות החלה להפעיל מהשדה קו תעופה לשדה דב בתל אביב (טיסה אשר אורכה היה פחות מחצי שעה טיסה). בית המלון הפעיל הסעות משטח בית המלון אל המנחת ובחזרה בשעת נחיתת המטוסים.

בשנת 1997 החל המלון לפעול תחת מותג המלונות הבין-לאומי "דייז-אין", שהזיכיון שלו בישראל היה בבעלות משפחת בן-דוד, בשם "Palm Beach Days Inn". בעקבות מתן זיכיון זה הלובי הערבי בארצות הברית קראה להחרים את רשת "דייז אין" בעולם, בטענה, כי המלון מוקם בשטח התנחלות, המפירה את החוק הבינלאומי. משפחת בן-דוד איבדה את הזיכיון אחר כך.

המלון ננטש שוב בתחילת 2000, עם תחילת אירועי האינתיפאדה השנייה, ואחר כך פלשו אליו קבוצת צעירים. עם זאת באוקטובר 2004 הייתה הצעה של משקיע אמריקאי ממיאמי שהיה מעוניין לשקם את המלון, ולהשקיע בשיפוצו חצי מיליון דולר ואף לשנות את אופי המלון ולהפוך כמה חדרים לדירות אירוח עבור אנשי צוות שיתגוררו במקום ויתפעלו אותו. שאר החדרים במלון (כ-114 חדרים) יהיו כמו בעבר למטרת אירוח. הצעה זו בסופו של דבר לא יצאה לפועל. ניסיון זה נבע מהתחושה שהידיעות על תוכניות הפינוי יגבירו למעשה את "התיירות האידאולוגית" לגוש ולמלון בפרט (קהלי היעד העיקריים אשר ציפו לו בעלי המלון היו משפחות דתיות, תיירים יהודים מהעולם ואף צליינים נוצרים). דרור וענונו, אשר באותה תקופה כיהן כראש הקרן לפיתוח גוש קטיף העריך כי כ־5,000 תיירים מגיעים מדי שנה לגוש וכ־20% מהם נשארים ללון בו. במאי 2005, כאשר ביצועה של תוכנית ההתנתקות היה קרוב מתמיד התאכלסו במלון כ־150 משפחות ומספר רווקים (חלקם השתייכו לנוער הגבעות) דבר זה התרחש במקביל לשיפוץ מבנה בית המלון, יוזמת השיפוץ הייתה של מנהלת קל"ע (קליטה לעזה) אשר גייסה תרומות ואף יצרה קשר עם המשפחות והרווקים האמורים לאכלס את המקום. עבודות הניקיון, הסידור והסיוד הושלמו על ידי מספר מתנדבות מאולפנת מעלה לבונה.

לאחר מכן שוכרי ושוכני המלון שינו את שמו למעוז הים. כשמו של מאחז שהוקם בחבל ימית, עד לפינוי החבל והנסיגה מחצי האי סיני. מנכ"ל משרד ראש הממשלה אילן כהן הגיע לביקור במאחז, אך גורש משם זמן קצר לאחר מכן. כמה ימים לפני תחילת הפינוי התרחשו פרובוקציות על ידי כמה אנשי חזית יהודית לאומית אשר שהו במלון אשר הפך למעשה למאחז.
ממוזער|שרפה אשר פרצה במאחז במהלך העימות בין המתנחלים לצבא

ב־30 ביוני 2005 הצליחה משטרת ישראל להשתלט על המלון בעזרת כוחות יס"מ, עם ליווי של כמה חיילי צה"ל אשר שמרו על הכוחות מחוץ לשטח בית המלון. בתחילה השתלטו הכוחות על החלק הדרומי של אזור בית המלון ולאחר מכן אכן החלו להשתלט גם על החלק הצפוני של בית המלון בו שהו רוב המתבצרים. הפינוי הושלם תוך 27 דקות. על פי ההערכה של ניצב אורי בר-לב אשר התראיין לתקשורת ואמר בתום תהליך ההשתלטות:  ואף הדגיש את הניסיון הניכר של מרבית שוכני המקום לשתף פעולה עם המשטרה ואמר .
באוגוסט 2005 פורסמה החלטת בג"ץ אשר דחתה עתירה המבקשת לבטל את ההכרזה אשר קבעה כי שטח המלון הוא שטח צבאי סגור. טענת העותרים הייתה כי מדובר בזכות יסוד שלהם וכי המלון מצוי בבעלות פרטית.

לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ביקשו מספר צעירים שגרו במלון בשכירות לקבל פיצויים במסגרת חוק ההתנתקות והפיצויים לנפגעיה, הם קיבלו פיצוי של כמאה אלף שקל. אך דרשו גם לקבל זכות לרכוש מגרש לבנייה במסגרת קהילתית ביישובי המפונים, אך סורבו. הם ערערו על ההחלטה לבית המשפט העליון אך נדחו שוב. גם בעל המלון, איתן בן-דוד, קיבל פיצוי מהמדינה על פינוי המלון, במסגרת חוק ההתנתקות והפיצויים.

 ראו גם 
 אגם קטיף
 קטיפארי
 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

חוף הדקלים
קטגוריה:מבנים לשעבר
קטגוריה:גוש קטיף: כלכלה