רדיפות הכנסייה הקתולית בגרמניה הנאצית

רדיפת הכנסייה הקתולית בגרמניה הנאצית התרחשה בגרמניה הנאצית במשך כל תקופת שלטונו של אדולף היטלר מעליית הנאצים לשלטון ב-1933 ועד מותו וכניעת גרמניה הנאצית, ב-1945. המשטר הנאצי רדף, חיסל ודיכא את האמונה הקתולית בכל מדינה שכבש. בסך הכל, שליש מהכמרים הגרמנים חוו סוג של דיכוי אלים, פיזי או פסיכולוגי בגרמניה הנאצית וכ-400 כמרים גרמנים נשלחו למחנה הריכוז דכאו. בפולין היו הנאצים אכזריים הרבה יותר אל הקתולים. מ-1939 התחילו הנאצים לפרק את הכנסייה הקתולית הפולנית באופן שיטתי ורוב מוחץ של הכמרים בפולין נרצחו, גורשו או ברחו. מבין 2,720 אנשי הכמורה שנכלאו בדכאו מגרמניה והשטחים הכבושים, 2,579 (או 94.88%) היו קתולים.

 רקע 
ימין|ממוזער|אדלברט פרובסט, המנהל הארצי של התאחדות הספורט הקתולית, נרצח בליל הבדולח ב-1938.|176x176 פיקסלים
התוכנית לטווח הארוך של הנאצים הייתה להגדיל את גרמניה לגודל מקסימלי לאחר הניצחון הסופי במלחמה. האידאולוגיה שלהם לא יכלה לקבל מוסד אוטונומי, שלגיטימיותו לא נבעה מהממשלה, והם רצו להכפיף את הכנסייה למדינה. הקתולים נחשדו בחוסר פטריוטיזם, בחוסר נאמנות לארץ האב או בשירות האינטרסים של "כוחות זרים מרושעים"Theodore S. Hamerow 1997, עמ' 74. מאבק תעמולתי ותקשורתי אגרסיבי שיצר יוזף גבלס הראה את הסכסוך עם הכנסיות כנושא בעדיפות עליונה, והציג את הכנסייה הקתולית כ"חתרנים" תחת המשטר החדש. בטווח הקצר, היטלר התכוון לרסן את האנטי-דתיות שלו, כשראה סכנה בחיזוק הכנסייה תוך רדיפה שלה.

בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, מנהיגים קתוליים פרסמו התנגדות מפורשת אל האידאולוגיה הנאצית וההתנגדות הנוצרית העיקרית לנאציזם הגיעה מהכנסייה הקתולית. בישופים רבים גינו את האידאולוגיה שקידמו הנאצים, וכינו אותה "תורת השווא" שלהם, בהתייחס לתורת הגזע הנאצית שכן היא נוגדת את הנצרות. הבישופים הזהירו את הקתולים מפני גזענות נאצית וכמה מהדיוקסיות אסרו על חברות במפלגה הנאצית. במקביל, העיתונות הקתולית מתחה ביקורת רבה על התנועה הנאצית. על ההתנגדות גרמנית לנאציזם בהקשר של הכנסייה הקתולית, כתב ההיסטוריון תיאודור ס. האמרוב Theodore S. Hamerow, G. P. Gooch Professor Emeritus of History Theodore S. Hamerow 1997, עמ' 132:

ימין|ממוזער|230x230px|הגולייטר הנאצי מווינה, אודילו גלובוצניק, אשר פתח ב"מסע צלב" נגד הכנסייה הקתולית

 רדיפות בגרמניה 
לאחר המלחמה אספה הלשכה האמריקאית לשירותים אסטרטגיים תיעודים מחוקי נירנברג העוסקים באופי והיקף הרדיפה הנאצית בכנסיות. צעדים שונים שצוינו כללו את הקמפיין לדיכוי ארגוני קהילה ובני נוער, המערכה נגד בתי ספר אזרחים ומערכת השמצה נגד הכמורה. בדו"ח שכותרתו "תוכנית המתאר הנאצית: רדיפת הכנסיות הנוצריות" כתב מנהל ועדת המשרד לשירותים אסטרטגיים בארצות הברית כי:

בשנות השלושים המאוחרות עבר היטלר לחסל את הקתוליות הפוליטית. הנאצים עצרו אלפי חברי מפלגת המרכז הגרמנית, שהיו קתולים כאמור. ממשלת מפלגת העם הקתולית הופלה על ידי הפיכה נאצית ב־9 במרץ 1933. אלפיים בעלי תפקידים של המפלגה אוגדו על ידי המשטרה בסוף יוני אותה שנה, והיא ומפלגת המרכז הלאומית פורקה בתחילת יולי. הפירוק הותיר את גרמניה המודרנית ללא מפלגה קתולית בפעם הראשונה. הבישוף קרשו כתב כי הוותיקן חרד להגיע להסכמה עם הממשלה החדשה, למרות "המשך התנכלות לכמורה הקתולית, והפרעות אחרות שביצעו הרדיקלים הנאצים נגד הכנסייה וארגוניה"Ian Kershaw 2008, עמ' 295.
ימין|ממוזער|324x324 פיקסלים|היינריך הימלר (משמאל) וריינהרד היידריך (מימין) היו אנטי-קתולים נוקשים.

 יחסו של האס אס אל הכנסייה הקתולית 
תחת פיקודו של סגנו של הימלר, ריינהרד היידריך, משטרת הביטחון והאס דה היו אחראיות על דיכוי אויבי המדינה הנאצית, כולל "כנסיות פוליטיות" - כמו אנשי דת לותרנית וקתולית שהתנגדו למשטר היטלר. מתנגדים כאלה נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז. על פי דברי הביוגרף של הימלר, פטר לונגריך, הימלר התנגד נחרצות למוסר המיני הנוצרי ו"עקרון הרחמים הנוצריים". בשנת 1937 כתב הימלר כי:

הימלר ראה את המשימה העיקרית של האס אס ככזו שצריכה "לפעול כמטרה להתגבר על הנצרות ולהשיב אורח חיים גרמני כדי להתכונן לסכסוך המתקרב בין בני אדם לסאבומנים" (הכוונה ב"סאמבונים" היא לאנשי דת המגיעים מנפת סאבונה). לונגריך כתב כי בעוד שהתנועה הנאצית בכללותה השיקה את עצמה כנגד יהודים וקומוניסטים, "על ידי קישור דה-כריסטליזציה עם גרמניזציה מחודשת, הימלר סיפק לאס-אס מטרה ולעצמו מטרה." לפי דבריו של לוגריך התחיל הימלר להפוך את ה- אס אס למוקד של "פולחן נאצי".
 ראו גם 
 חג המולד בגרמניה הנאצית

 הערות שוליים 

קטגוריה:גרמניה הנאצית: פשעים, רדיפות והשמדה
קטגוריה:נצרות קתולית
קטגוריה:גרמניה: דת
קטגוריה:רדיפה דתית