תהילים ט"ו

תהילים ט"ו הוא המזמור ה-15 בספר תהילים. המזמור חתום בידי דוד, ומתאר את דמותו של הצדיק האידיאלי. מזמור ט"ו מציג מודל לאדם האידיאלי, המשלב יושר אישי, מוסריות חברתית ונאמנות לערכים דתיים. המזמור יכול להתפרש כמסמך חינוכי המעודד ערכי מוסר אוניברסליים, או כמזמור פולחני המגדיר את דרישות הקדושה הנדרשות מהנכנסים למקדש. המזמור מעביר מסר עמוק על הקשר בין אדם לאל, המושתת על טוהר מידות ומעשים טובים.

תוכן המזמור
המזמור מגדיר מי האיש שיכול לגור באוהלו של ה', והקריטריונים הם תכונות מוסריות ודתיות שעל האדם לעמוד בהן. המזמור מתאר את זכות הכניסה של הרשאי להיכנס להיכל ה' על דרך החיוב.

מחלוקת על אופיו של המזמור
פרשנים נחלקו בדבר טיבו של מזמור ט"ו. חלקם רואים בו מזמור חינוכי-דידקטי, שנועד להנחיל ערכים מוסריים ותכונות ראויות לאדם האידיאלי. אחרים רואים בו מזמור פולחני, שמטרתו לקבוע מי ראוי להיכנס למקדש ולעמוד בפני האל. המזמור פותח בכותרת "מִזְמוֹר לְדָוִד" (פסוק א).

פתיחה (פסוק א)
המזמור נפתח בשאלה רטורית: "ה' מִי יָגוּר בְּאׇהֳלֶךָ מִי יִשְׁכֹּן בְּהַר קׇדְשֶׁךָ". שאלה זו מכוונת לברר מהם התכונות הנדרשות מהאדם המבקש לשכון באוהל ה' או בהר הקודש, שהם סמלים לקרבה רוחנית ופולחנית לאל.

רשימת תכונות האדם האידיאלי (פסוקים ב–ד)
המזמור מציג רשימה מפורטת של תכונות האופי וההתנהגות הנדרשות מהאדם האידיאלי. הרשימה מחולקת לשלושה חלקים עיקריים:

תכונות כלליות
האדם האידיאלי הוא "הוֹלֵךְ תָּמִים", כלומר נוהג ביושר ובתום לב; "פּוֹעֵל צֶדֶק", המקפיד על מעשים צודקים; ו"דוֹבֵר אֱמֶת בִּלְבָבוֹ", המדגיש את חשיבות האמת לא רק בדיבור אלא גם בכוונה הפנימית.

התנהלות חברתית
התנהגותו החברתית מאופיינת בהימנעות ממעשים שליליים כלפי אחרים: "לֹא רָגַל עַל לְשׁוֹנוֹ", כלומר אינו מרכל או פוגע במוניטין של אחרים; "לֹא עָשָׂה לְרֵעֵהוּ רָעָה", כלומר נמנע מלהזיק לזולתו; "וְחֶרְפָּה לֹא נָשָׂא עַל קְרֹבוֹ", נמנע מלבזות או לפגוע בקרוביו.

תכונות נוספות
בהמשך מופיעות תכונות כלליות נוספות, המעידות על יושרו של האדם: "נִבְזֶה בְּעֵינָיו נִמְאָס", כלומר הוא מתנגד לרשעים ומעריך את יראי ה'; "וְאֶת יִרְאֵי ה' יְכַבֵּד". בנוסף, מופיעה התייחסות לעמידה מול פיתויים כלכליים ומוסריים: "נִשְׁבַּע לְהָרַע וְלֹא יָמִר", כלומר אדם העומד בדיבורו גם אם ההבטחה פוגעת בו; "כַּסְפּוֹ לֹא נָתַן בְּנֶשֶׁךְ", הימנעות מהלוואה בריבית; "וְשֹׁחַד עַל נָקִי לֹא לָקָח", אי קבלת שוחד העלול לעוות משפט.

חתימה (פסוק ה)
המזמור מסתיים בקביעה חד-משמעית: "עֹשֵׂה אֵלֶּה לֹא יִמּוֹט לְעוֹלָם". חתימה זו מעניקה למזמור אופי סופי ומבטיחה יציבות וביטחון למי שנוהג על פי הערכים המוצגים בו.

סוגת המזמור
סיגמונד מובינקל מסווג את המזמור כליטורגיקת כניסה. יש שסיווגו את המזמור כמזמור תדרוך חכמה. יש הטוענים כי זהו מזמור פולחני אשר נותן את הקריטריונים לכניסה לבית המקדש. אחרים סבורים כי המזמור הוא בעל מאפיינים דידקטיים והשאלה בפתיחת המזמור היא מטאפורה למי ראוי לשכון תחת כנפי השכינה.

במדרש
לפי אחת הדרשות במדרש תהילים, התכונות המופיעות במזמור הן תכונותיו של אלוהים. דרשות אחרות מצמידות את כל אחת מהתכונות לדמות מקראית אחרת, כגון שלושת האבות, משה, דוד, אליהו, ואף הלל ושמאי (שלא חיו בתקופת התנ"ך אלא הנהיגו את עם ישראל בתקופת הזוגות).

הגמרא דורשת על המזמור:  (אחת עשרה התכונות הכתובות במזמור). הגמרא מפרשת את התכונות שמוזכרות במזמור, ונותנת דוגמאות לאנשים שהתנהגו על פיהן, וביניהם אברהם, יעקב, יהושפט וחזקיהו.

 במחקר 
יש הסוברים כי המזמור נאמר בשעת חניית העולים לרגל לירושלים לפני הגיעם לעיר

קישורים חיצוניים








הערות שוליים

יה