שטר אמנה

בדיני ממונות, שטר אמנה הוא שטר שכתוב בלשון שטר הלוואה, אך נכתב בלא הלוואה. והדין הוא שאסור למלוה להשהות את השטר בביתו.

שטר זה נקרא 'אמנה', משום שהוא ניתן מתוך אמון הלווה במלווה שלא יתבע ממנו כסף באמצעות השטר שבידיו, אלא אם כן ילווהו.

מקור הדין
חכמים דרשו את הדין מפסוק בספר איוב:

ואולם, נחלקו חכמים בתלמוד הבבלי בחלקו המדויק של הפסוק שממנו נלמד הדין:

יש שחולק על דין זה ומחדש בתלמוד ירושלמי שכל האיסור הוא רק כאשר משהה את השטר לאחר הזמן שקבע שיחזירנו לושיירי קרבן על , ד"ה לא, בתירוץ הראשון.
המניע לכתיבתו
יש לפחות שלוש דעות בראשונים מה מניע אדם לכתוב שטר אמנה כאילו לווה בו:
 כדי שאם ירצה ללוות לאחר מכן ילווה בו, ולא יצטרך לכתוב שטר חדשרש"י על , ד"ה שטר אמנה.
 לאיזו קנוניא שתגרום להפקיע שעבוד הלואתו של אחר על ידי שטר זה (שיהא קדום)בית הבחירה למאירי על כתובות יט., ד"ה כל.
 כדי שיראה שאינו עשיר, שהרי הוא חייב לאחריםתוספות רי"ד על כתובות יט..

 דין העדים 

נחלקו האמוראים בדין חתימת העדים על שטר אמנה: בתלמוד הבבלי מבואר בשם רב ששת בריה דרב אידי שאסור לעדים לחתום על שטר אמנה מפני שהוא נקרא "עוולה", או מפני שעל ידי זה הוא מפסיד לאחרים, ששטר זה יהיה קדום לשטרות אחרים של הלוה שלוה מאחרים (וכן נפסק להלכה ברמב"ם ובשולחן ערוך). לעומת זאת, בתלמוד הירושלמי מבואר בשם רבי חגי שאין איסור על העדים לחתום עליו, שכיוון שהמחויב בשטר מאמינו - אין איסור בחתימה, והאיסור הוא רק להשהותורשב"א על כתובות יט:, ד"ה מודעא.

על פי שיטת רב ששת בריה דרב אידי בתלמוד הבבלי, העדים שאמרו אמנה היו דברינו אינם נאמנים, משום שאין אדם משים עצמו רשערש"י על כתובות יט:, ד"ה אעוולה, אך אם אמרו העדים שבשעה שחתמו לא ידעו השטר היה אמנה, ואחר כך התברר להם הדבר - שאז אינם משימים עצמם רשעים - נאמנים. זאת לעומת המלווה, שאם אמר שהשטר הוא שטר אמנה נאמן מכל מקום, שהוא מפסיד לעצמו, ואינו רשע כיוון שבא לעשות תשובה ולהפסיד לעצמו ממוןשיטה מקובצת על כתובות יט., ד"ה מ"ט (בשם הרא"ש).

 לקריאה נוספת 
 הרב אחיקם קשת, קובץ יסודות וחקירות, תשע"ג, ערך שטר אמנה

 קישורים חיצוניים 



 הערות שוליים 

*
קטגוריה:משפט עברי