ביעור פירות שביעית

ביעור פירות שביעית הוא החיוב על האדם לבער את הפירות שגדלו בשנת השמיטה מביתו בזמן שמין הפרי אינו מצוי יותר בשדה.

מקור הדין
מקור הדין בתורה:

היבול הצומח בארץ ישראל בשנה השביעית נועד לאכילה באופן שוויוני על-ידי כל תושבי הארץ, בני-אדם ובעלי-חיים. כדי למנוע מצב שאדם אחד לוקח הרבה פירות לעצמו, נאסר לשמור פירות שביעית ברשותו לאחר שהפירות כלו מן השדה. כך דרשו את הפסוק בספרא: . כלומר, כל עוד מין הפרי עדיין קיים על העצים באזור וזמין לחיות-הבר הרוצות לאוכלם, ניתן להשאיר פירות ממין זה בבית; אך משעה שמין פירות זה אינו זמין על העצים, יש לבער פירות אלו מהבית ואף אסור להאכיל מפירות אלו לבהמות שבבית.

מקור נוסף לדין זה הוא מהשוואה בין הפסוקים הנ"ל בספר ויקרא, לבין הפסוקים העוסקים בפרשת השמיטה בספר שמות:

בספר שמות נאמר, שיבול שביעית נועד רק לאביונים; בספר ויקרא נאמר, שיבול שביעית נועד גם לבעלי השדות ("לך"). בספרא, סימן [ו]. דעת רבי יהודה. הסבירו את הדברים כך: . כלומר, לעניים (חסרי הקרקע) יש עדיפות בגישה ליבול שביעית: אם אין מספיק לכולם, אז היבול שנשאר צריך להינתן לעניים בלבד.

מקור שלישי הוא:


הפסוק אמנם נאמר על שנת היובל, אולם דיני שנת היובל בקרקע זהים לדיני השביעית, ולכן למדו ממנו גם לשביעית. כך דרשו את הפסוק בתלמוד הירושלמי: : אם נשארו לך הרבה פירות בבית, זה אומר שלקחת יותר ממה שאתה צריך, וגרמת לכך שלא נשארו מספיק פירות לאחרים, ולכן עליך "להחזיר" את העודף.

אמנם, הרמב"ן מעלה אפשרות שדין הביעור הוא דרבנן, ולימודים אלו הם אסמכתא בלבד. 

אופן הביעור
באופן הביעור נאמרו שלוש דעות:
 לדעת הרמב"ם ורש"י,כן מובן מדבריו ב ד"ה משום שנאמר בארצך. הביעור הוא השמדת הפירות (מלבד מזון שלש סעודות שהאדם יכול להשאיר לאכילה). מקור הדברים הוא בברייתא במסכת בבא קמא: . המקדש דוד לומד בדברי הרמב"ם שניתן לבער את הפירות בזמן ביעורם גם על ידי אכילתם, אולם אם לא אכלם - יש להשמידם.
 לדעת התוספות והרמב"ן, הביעור פירושו הפקרת הפירות. מקורם הוא בתוספתא: . מחלוקתם תלויה גם בגרסת ה. לגרסת הרמב"ם נאמר בה: "רבי יוסי אומר, אחד עניים ואחד עשירים, אין אוכלין אחר הביעור". אך גרסת התוספות והרמב"ן היא כגרסת התלמוד ירושלמי: "אחד עניים ואחד עשירים אוכלין אחר הביעור".

 לדעת הראב"ד, הביעור מתקיים בשני שלבים: בתחילה, כשכלו הפירות בעיר ובתחומה, יש להביא את הפירות לבית הדין המחלק או מפקיר את הפירות. לאחר מכן, כשכלו הפירות מכל הארץ, חייבים לבערם ולאבדם מן העולם.
בשעת הדחק, כאשר בעל-הפירות הוא עני בעצמו, יש פוסקים המתירים לבצע הפקרה סמלית בלבד, ולזכות בכל הפירות מייד לאחר מכן.הרב אברהם דנציגר, שערי צדק - שער מצוות הארץ, חכמת אדם יט ג-ד, ו

הערות שוליים

קטגוריה:שמיטה ויובל
קטגוריה:פרשת בהר