איילט צידון

איילט צידון (בטורקית עות'מאנית : ایالت صیدا, קרוי גם : פאשאליק צידון) הייתה איילט באימפריה העות'מאנית בין השנים 1660–1864.

במאה ה-19 הורחב איילט צידון מהגבול עם מצרים עד נפת כסואן ("Keserwan District" ), כולל חלקים מפלסטינה ולבנון.

בשנת 1660 עיר הבירה של "איילט צידון" הייתה צפת. בין השנים 1660–1775 עיר הבירה הייתה צידון. בין השנים 1775–1841 עיר הבירה הייתה עכו. בין השנים 1841–1864 עיר הבירה הייתה ביירות.

היסטוריה
שליטים עות'מאנים שקלו ליצור את האיילט כבר בשנת 1585. המחוזות ביירות-צידון וצפת (שהקיפו חלק ניכר מהגליל) אוחדו תחת שלטונו של האמיר פח'ר א-דין השני.
האיילט נוצרה במהלך גלותו של פחר-אל-דין בין השנים 1515–1614, והורחבה בשנת 1660. איילט צידון המשיכה להיות כפופה במובנים מסוימים, הן בעניינים פיסקאליים והן פוליטיים, לפרובינציית דמשק. ממנו נוצרה.

למרות הסכסוכים בשנות ה-60 של המאה ה-19, משפחת בית מען  מילאה את התפקיד המוביל בניהול העניינים הפנימיים של איילט צידון עד סוף המאה ה-17, אולי מכיוון שלא ניתן היה לנהל את המחוז - לא בסנג'ק של צידון-ביירות - בלעדיהן.

בשנת 1775, כשאחמד אל-ג'זאר קיבל לשליטתו את איילט צידון, הוא העביר את הבירה לעכו. בשנת 1799עמדה עכו בהנהגתו במצור שהטיל עליה נפוליאון בונפרטה.

כחלק מהמלחמה המצרית-עות'מאנית בשנים 1831–1833, אבראהים פאשא ממצרים כבש את עכו לאחר מצור קשה ב-27 במאי 1832. הכיבוש המצרי העצים את היריבות בין דרוזים למרונים, שכן אבראהים פאשה העדיף בגלוי את הנוצרים בממשלו. בשנת 1840 העתיק מושל צידון את מגוריו לביירות, ובכך הפכה למעשה לבירה החדשה של איילט צידון. לאחר השיבה לשלטון העות'מאני בשנת 1841, הדרוזים נישלו את בשיר השלישי אל-שיהאב, שהסולטאן העניק לו את התואר אמיר.

בשנת 1842 העמידה הממשלה העות'מאנית חלוקה מינהלית לשתי קאזות, ולפיה הר הלבנון ינוהל על ידי קאימקאם מרוני, ואילו נפת כסרוואן ) ונפת שוף ינוהלו על ידי קאימקאם דרוזי. שניהם יישארו כפופים למושל צידון. הפרדה זו של לבנון התגלתה כטעות. המתיחות בין העדות גברה, ובשנת 1860 הסלימה לאלימות קשה. במלחמת האזרחים שפרצה בסוריה ובלבנוו נהרגו אלפי נוצרים בטבח שהגיע לשיאו במהומות דמשק ביולי 1860.

בעקבות הזעקה הבינלאומית על הטבח, הצרפתים הנחיתו כוחות בצבא בביירות והעות'מאנים הקימו את המותצריפיה (مُتَصَرِّفِيَّة) של הר לבנון  – מחוז מרוני גדול יותר שיישלט על ידי הנוצרים הלא-לבנונים. ההסדר החדש סיים את המהומה, והאזור שגשג בעשורים האחרונים של האימפריה העות'מאנית.

כלכלה בלבנט
בחלק הדרומי של הלבנט, בתקופה העות'מאנית, פעלו מספר נמלים, בהם ביירות, צידון, עכו וחיפה, שהיו שייכים ל"איילת צידון", ואילו יפו  השתייכה לאיילט דמשק.

מסוף המאה ה-17 חוו נמלים אלה צמיחה כלכלית ניכרת הקשורה לסחר בינלאומי במאזני הלבנט ושימשו כממסרים הן לעיר הבית שלהם והן לערי פנים כמו דמשק וירושלים. לצרפתים, ובמיוחד לסוחרי מארסיי במאה ה-18 היה מונופול על סחר חוץ.

הצרפתים מכרו בעיקר בד המייצג שני שלישים מהיבוא מהלבנט בשנים 1760–1770, מחציתם סביב שנת 1780. שאר המוצרים של המטרופולין מייצגים 3% עד 16% מהמכירות בהתאם לשנה, אלה של הודו המערבית הצרפתית: (אינדיגו, סוכר, קפה שהתחרה עם זה של תימן. בין ההפקות הצרפתיות, החשובות ביותר היו נייר ותרבושים. הודו סיפקה חומצה כרמינית  לייצור צבע אדום פופולרי מאוד, ומצפון אירופה יובאו חלקי מתכת – (ברזל, פלדה, פח ועופרת).

בתמורה, הלבנט ייצא בעיקר כותנה גולמית ומשי גולמי, בדים ופריטים אחרים, כגון אגוזים.

המסחר בוצע במטבעות עות'מאניים. היקף סחר החוץ היה נתון בשינויים חזקים, בין 900,000 ל-4 מיליון לירה טורקית, תלוי  בתנאים, בהם מלחמת שבע השנים וולאחריה למלחמת העצמאות של ארצות הברית, אך גם סכסוכים מקומיים שהשפיעו על סוריה העות'מאנית.

הלבנט שמר גם על תנועה פעילה מאוד עם הנמלים העות'מאניים הגדולים, בעיקר קונסטנטינופול, סלוניקי וכיוס, כמו גם אלכסנדריה ו-דמיאט במצרים. בנוסף לסחורות, בנמלי הלבנט עברו עולי רגל מוסלמים ממכה וצליינים נוצרים ש שביקרו באתרי ארץ הקודש. הלבנט ייצא בעיקר משי ובדים, ובתקופה מאוחרת יותר חיטה, טבק וסבון.

חטיבות מנהליות במאות ה-19-17

איילט צידון כלל שני סנג'קים (מחוזות) במאה ה-17: סנג'ק צידון-ביירות וסנג'ק צפת.

איילט צידון כלל שבעה סנג'קים בראשית המאה ה-19: סנג'ק עכו, סנג'א ביירות, סנג'ק צידון, סנג'ק טיירה, סנג'ק שכם, סנג'ק נצרת וסנג'ק טבריה.

מושלי איילט צידון 
 עבדין פאשה (1685)
 קאבנוז אמד פאשה (1691/92 - 1694/95)
 קובאן פאשה אל-מטארג'י (1700–1703)
 ארסלן פאשה אל-מטארג'י (1703–1706)
 באשיר פאשה אל-מטארג'י (1706–1712)
 עת'מאן פאשה אבו טאוק ( 1712–1715 )
 באשיר פאשה אל-מטארג'י (1715–1717)
 עת'מאן פאשה אבו טאוק (1717–1718)
 ז'אנס אחמד פאשה (1716–1718)
 דמת חאפז אחמד פאשה (נובמבר 1722 - 1723/24; הקדנציה הראשונה)
 אחמד פאשה אבו טאוק ( 1723–1725 )
 עת'מאן פאשה אבו טאוק (1725–1726)
 Köprülü עבדאללה פאשה (1726 / 27–1728)
 סוליימן פאשה אל עזם (1728–1730)
 אחמד פאשה אבו טאוק (1730–1734)
 סעדדין פאשה אל עזם (1734–1737)
 איברהים פאשה אל עזם (1737–1741)
 אסעד פאשה אל עזם (1741–1742)
 יעקוב פאשה (1742)
 איברהים פאשה אל עזם (1742–1744)
 סעדדין פאשה אל עזם (1744–1748)
 עת'מאן פאשה אל-מוחאסיל ( 1748–1750 )
 מוסטפא פאשה אל-קוואס (1750–1752)
 סעדדין פאשה אל-עזם (1752–1753)
 מוסטפא פאשה אל-קוואס (1754–1755)
 מוסטפא פאשה אל עזם (1755–1756)
 סעדדין פאשה אל-עזם (1756–1759)
 נועמאן פאשה (1760–1763)
 מוחמד פאשה אל-עזם (1763–1770)
 דרוויש פאשה אל-קורג'י (1770–1771)
 דאהר אל-עומר (1771–1775)
 רג'ב פאשה (1772)
 מאלק מוחמד פאשה (1775)
 אחמד אל-ג'זאר (1775–1804)
 סולימאן פאשה (1804–1819)
 באשיר שיהאב (1819)
 עבדאללה פאשא (1820-1822)
 דרוויש מהמד פאשה (1822)
 מוסטפא פאשה (1822–1823)
 עבדאללה פאשא (1823-1832)
 שלטון מצרים ( 27 במאי 1832 - 10 באוקטובר 1840)
 חוסיין עבד אל-האדי (1833 - לפני 1840)
 קושה אחמד זקרייה פאשה (נובמבר 1840 - מרץ 1841)
 אנסטה / חסקי מחמד סלים פאשה (מרץ 1841 - דצמבר 1841)
 איזט אחמד פאשה (דצמבר 1841 - יולי 1842)
 מוסטפא פאשה (1842)
 סלים פשה (1842)
 אמר פשה (Mihaylo Lattas) (1842 - 7 בדצמבר 1842)
 איאסלי אסד מהמד מוחלי פאשה (אוגוסט 1842 - 9 באפריל 1845)
 יוזגאטלי מחמד ושיה פאשה (9 באפריל 1845 - ינואר 1846)
 מוהנדיס מהמד כמיל פאשה (ינואר 1846 - ספטמבר 1847)
 מוסטפא שריפי פאשה (ספטמבר 1847 - יולי 1848)
 סאליה ויק פאשה (אוגוסט 1848 - ספטמבר 1851; הקדנציה הראשונה)
 פפה מחמד אמין פאשה (ספטמבר 1851 - ספטמבר 1852)
 סאליה ואמיק פאשה (ספטמבר 1852 - מרץ 1855; הקדנציה השנייה)
 מחמוד נדים פאשה (מרץ 1855 - דצמבר 1855)
 סאליה ויק פאשה (דצמבר 1855 - יולי 1857; הקדנציה השלישית)
 ארנבד מחמד קורשיד פאשה (יוני 1857 - 17 ביולי 1860)
 פואד פאשה (17 ביולי 1860 - 9 ביוני 1861)
 צ'ארלס-מארי-נאפוליון דה בופור ד'הוטפול (16 באוגוסט 1860 - 5 ביולי 1861; דה-פקטו כחלק מהמשלחת הצרפתית בסוריה ("Règlement Organique (Mount Lebanon)" ))
 קייסירילי אמד פאשהר (1860–1863)
 מחמד קבולי פאשה (1863–1864)
 מחמד קורשיד פאשה (1864–1865)

 תמונות 

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

צידון
קטגוריה:לבנון: היסטוריה
קטגוריה:ארץ ישראל: היסטוריה