יראי השם

גויים יראי השם (או יראי אלוהים; ביוונית קוינה: Φοβούμενοι τὸν Θεόν, phoboumenoi ton Theon; וכן תאוסבאיס Θεοσεβεῖς, תֶאוֹס = אלוהים; סֶבוֹמַאי = לירוא) הוא כינוי רווח בעת העתיקה, ובפרט בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית, לקבוצה חברתית של נוכרים שגילו אהדה עמוקה ליהדות, אימצו אמונות ופרקטיקות יהודיות מסוימות והיו מקורבים לקהילות היהודיות בתפוצות, אך נמנעו מגיור מלא.

בניגוד לגרים (גרי צדק) שהצטרפו לעם ישראל באופן מלא וקיבלו על עצמם עול מצוות, "יראי השם" שמרו על סטטוס ביניים (Sympathizers). המחקר ההיסטורי והארכאולוגי מלמד כי הם נהגו לפקוד את בתי הכנסת בשבתות ובחגים, האמינו במונותאיזם (אל אחד), למדו את כתבי הקודש (לרוב באמצעות תרגום השבעים) ולעיתים קיימו מצוות כגון כשרות וטהרה. עם זאת, הם נמנעו מביצוע ברית מילה – צעד שנחשב רדיקלי, מכאיב ומרתיע בתרבות ההלניסטית והרומית, וסימן את הגבול הסופי לכניסה לעם היהודי.

קבוצה זו מוזכרת במקורות היסטוריים מגוונים, החל מכתבי יוסף בן מתתיהו ופילון האלכסנדרוני, דרך ספר "מעשי השליחים" בברית החדשה, ועד לממצאים ארכאולוגיים. הממצא המפורסם ביותר המעיד על קיומם הוא כתובת אפרודיסיאס (מהמאה ה-3 לספירה), המונה רשימה של תורמים לבית הכנסת ומבחינה בבירור בין שמות יהודיים לבין קבוצת תורמים המכונה "תיאוסבייס" (יראי אלוהים).

מבחינה היסטורית, יראי השם שימשו גשר תרבותי בין העולם הפגאני ליהדות. עם עליית הנצרות הקדומה במאה הראשונה לספירה, הפכה קבוצה זו לקהל היעד המרכזי של השליחים הנוצרים, ובראשם פאולוס. הנצרות הציעה ליראי השם פתרון תאולוגי שאיפשר להם להצטרף ל"ישראל שברוח" ללא הצורך בברית מילה וללא עול המצוות המעשיות, מה שהוביל להיטמעותם ההדרגתית של רבים מהם בכנסייה.

 רקע היסטורי ורעיוני 
התופעה של גויים המבקשים להסתפח לאלוהי ישראל ללא הצטרפות מלאה לעם היהודי אינה מקרית, אלא תולדה של תהליך היסטורי ותאולוגי ארוך שהחל מאות שנים קודם לכן. שורשיה נעוצים במעבר של היהדות מדת פולחנית-טריטוריאלית לדת מופשטת של ספר ורעיון.

 מחורבן לגלות: אוניברסליזציה של האמונה 
נקודת המפנה הראשונה התחוללה עם חורבן בית המקדש הראשון בשנת 586 לפנה"ס וגלות בבל. עד לאותו שלב, הדת הישראלית הייתה קשורה בטבורה לאדמת ארץ ישראל ולמקדש בירושלים. החורבן והעקירה יצרו משבר תאולוגי עמוק, שכן עלתה השאלה כיצד ניתן לעבוד את האל ללא מקדש ומזבח. בתגובה למשבר זה, פיתחו נביאי הגלות, ובראשם יחזקאל ונביאי אסכולת ישעיהו השני, תפיסה דתית חדשה ומהפכנית: המעבר ממונולטריה (עבודת אל אחד תוך הכרה בקיום אלים אחרים) למונותאיזם מוחלט ואוניברסלי. לפי תפיסה זו, כבודו של האל מלא עולם ואינו מוגבל למקום פיזי אחד.

תהליך זה, שכונה במחקר ספיריטואליזציה של הפולחן, הפך את היהדות ל"דת ניידת". במקום הקרבת קורבנות, התפתח פולחן המבוסס על תפילה, התכנסות (ראשיתו של בית הכנסת כ"מקדש מעט") ולימוד טקסטים מקודשים. שינוי זה היה תנאי הכרחי להפצת היהדות: ברגע שהדת נותקה מהתלות הבלעדית בטריטוריה ובפולחן הדם, היא הפכה לראשונה לנגישה גם עבור מי שאינו חי ביהודה, ובסופו של דבר – גם עבור מי שאינו יהודי במוצאו.

 המפגש ההלניסטי: בין אתונה לירושלים 
עם כיבושי אלכסנדר מוקדון והתפשטות ההלניזם, נוצר מפגש תרבותי חסר תקדים בין היהדות לבין הפילוסופיה היוונית. השיא של מפגש זה היה בתרגום השבעים (החל מהמאה ה-3 לפנה"ס), שחשף לראשונה את התנ"ך בפני העולם הפגאני-משכיל. אינטלקטואלים יוונים ורומים רבים מצאו ביהדות דמיון מפתיע לערכי הפילוסופיה הסטואית והאפלטונית: אמונה באל אחד מופשט, דחיית האלילות הגשמית ודגש על מוסר חברתי גבוה.

עם זאת, לצד המשיכה הרעיונית, עוררו המצוות המעשיות רתיעה עזה. פרקטיקות כגון ברית מילה, איסורי כלאיים ומאכלות אסורים נתפסו בעיני המשקיף ההלניסטי כברבריות, חסרות היגיון פילוסופי ("לוגוס") ומנוגדות לטבע. מתח זה בין ה"רוח" (המונותאיזם והמוסר) לבין ה"בשר" (המצוות המעשיות) הוביל להיווצרותן של קבוצות שוליים בתוך ומחוץ לקהילה היהודית.

 האלגוריסטים והוויתור על המעשה 
באלכסנדריה של המאה הראשונה לספירה התפתחה אסכולה של יהודים, אותם מכנה פילון האלכסנדרוני בביקורת "בני קורח" או "אלגוריסטים קיצוניים". קבוצה זו ביקשה ליישב את הסתירה בין הפילוסופיה לתורה באמצעות פרשנות אלגורית רדיקלית. לטענתם, המצוות הפיזיות אינן אלא משל לאמיתות רוחניות: מילת הבשר מסמלת את הסרת התאוות (מילת הלב), והשבת מסמלת את ההתבוננות באלוהים. מסקנתם המעשית הייתה כי מי שהבין את המסר הרוחני, פטור מקיום המצווה הפיזית.

גישה זו סיפקה את התשתית הרעיונית עבור "יראי השם": היא אפשרה להם לאמץ את הזהות היהודית-מונותאיסטית מבלי לשאת בעול המצוות המרתיעות. בסופו של דבר, קבוצות יהודיות שוויתרו כליל על הפרקטיקה נעלמו מההיסטוריה או נדחקו החוצה על ידי הממסד הרבני והקהילתי, שראה בהלכה את הבסיס לקיום העם. אולם, האידאולוגיה שלהם אומצה בחום על ידי פאולוס וראשית הנצרות. הנצרות הציעה למעשה מיסוד של רעיון זה, הצטרפות ל"ישראל שברוח" ללא צורך ב"מילה שבבשר", דבר שהוביל לכך שרוב "יראי השם" נטמעו לבסוף בכנסייה הנוצרית הקדומה במאות הראשונות לספירה.
 מקורות 
 במקרא 
שורשי המושג מצויים כבר בתנ"ך, כאשר גויים מכירים בכוחו של אלוהי ישראל. דוגמה סיפורית לכך מופיעה בספר יונה, לאחר שהמלחים השליכו את יונה לים: 

עם זאת, הבסיס המושגי המובהק יותר לתופעה החברתית המאוחרת מצוי בספר תהילים, שם מופיעה מספר פעמים נוסחה משולשת המבחינה בין הכהנים ("בית אהרון"), העם ("בית ישראל") וקבוצה שלישית – "יראי ה'": . חוקרים רבים רואים בפסוקים אלו עדות לקיומה של קבוצה נספחת לעם ישראל כבר בתקופת המקרא, או לפחות את המקור הליטורגי (התפילתי) שבו השתמשו בתי הכנסת המאוחרים כדי להגדיר את הגויים שנלוו לתפילות.

 ממצאים ארכאולוגיים וספרות עתיקה 
מונחים יווניים ולטיניים המתייחסים ליראי השם (כגון theosebeis, sebomenoi, phoboumenoi, metuentes) נמצאים בשפע בכתובות עתיקות ובספרות התקופה.

כתובות המזכירות תורמים או מתפללים מקבוצה זו התגלו בבתי כנסת עתיקים ברחבי אגן הים התיכון, בין היתר בסרדיס (אסיה הקטנה), פנטיקפיאום (קרים), טראלס, רודוס, דלילר (פילדלפיה), מילטוס ואף ברומא עצמה. הממצא החשוב ביותר הוא כתובת אפרודיסיאס שהתגלתה ב-1976, המונה רשימה של תורמים יהודים ולצדם רשימה נפרדת של תורמים תחת הכותרת "תיאוסבייס" (יראי אלוהים), ששמותיהם יווניים מובהקים.

כמו כן, קיימת חפיפה מסוימת בין יראי השם לבין כת ההיפסִיסְטַארִים (Hypsistarians) – קבוצות דתיות באסיה הקטנה (בין המאה ה-4 לפנה"ס למאה ה-3 לספירה) שעבדו את "האל העליון" (Hypsistos). חוקרים רבים מציינים כי חברי הכת אימצו מנהגים יהודיים מובהקים כמו שמירת שבת וכשרות, וחלקם ככל הנראה זוהו או התמזגו עם יראי השם בבתי הכנסת.

 בברית החדשה 
בספר "מעשי השליחים" (המתאר את תקופת אמצע המאה ה-1 לספירה), הביטוי "יראי אלוהים" הוא מונח טכני רווח המתאר גויים המקורבים ליהדות אך אינם נימולים. קבוצה זו מתוארת במחקר כקרקע הפורייה ביותר עבור פאולוס והשליחים הנוצרים להפצת דתם, שכן הם כבר הכירו את התנ"ך (בתרגום השבעים) ואת המוסר היהודי, אך חיפשו דרך להימנע מגיור מלא ומברית מילה.

פאולוס פונה אליהם ישירות בדרשותיו בבתי הכנסת:
 "אֲנְשֵׁי יִשְׂרָאֵל וְיִרְאֵי אֱלֹהִים, שִׁמְעוּ..." (מעשי השליחים, י"ג, 16).
 "אֲנָשִׁים אַחִים, בְּנֵי מִשְׁפַּחַת אַבְרָהָם וְיִרְאֵי אֱלֹהִים אֲשֶׁר בְּקִרְבְּכֶם, לָכֶם שָׁלוּחַ דְּבַר הַיְשׁוּעָה הַזֹּאת" (שם, פסוק 26).

הדמות המפורסמת ביותר המזוהה עם קבוצה זו בברית החדשה היא קורנליוס, שר מאה רומי מקיסריה, המתואר כ"אִישׁ חָסִיד וִירֵא אֱלֹהִים הוּא וְכָל בֵּיתוֹ" (מעשי השליחים, י', 2). סיפורו של קורנליוס מסמן בנצרות את נקודת המפנה התאולוגית, שבה הותר לראשונה לטבול גויים לנצרות ללא צורך בגיור מוקדם ("המילה"), בעקבות חזון פטרוס.

 הפולמוס המחקרי: שאלת קיומם ההיסטורי 
עד לשנות ה-70 של המאה ה-20, רוב החוקרים קיבלו את קיומם של "יראי השם" כעובדה היסטורית, בהסתמך בעיקר על הטקסטים בהברית החדשה וכתבי יוסף בן מתתיהו. אולם, בשנות ה-80 קם גל של חוקרים ספקנים, ובראשם החוקר האמריקאי , שערער על עצם קיומה של הקבוצה.

טענתו של קראבל הייתה כי "יראי השם" הם פיקציה ספרותית-תאולוגית של מחבר ספר "מעשי השליחים" (לוקאס), שנועדה לשרת מטרה אפולוגטית: להראות שהנצרות היא ההמשך הלגיטימי של היהדות העתיקה. לשיטתו, לא הייתה קבוצה חברתית ממשית כזו בבתי הכנסת, והכתובות שנמצאו עד אז היו מעומעמות.

הוויכוח הוכרע באופן דרמטי עם פרסומה המלא של כתובת אפרודיסיאס בשנת 1987. הכתובת, שנמצאה באסיה הקטנה, הציגה הפרדה ברורה וחד-משמעית בין שתי קבוצות תורמים: "יהודים" ו"תיאוסבייס" (יראי אלוהים), ששמותיהם היו יווניים. ממצא זה שמט את הקרקע תחת טענת הפיקציה הספרותית, וכיום קיים קונצנזוס מחקרי רחב כי יראי השם היוו תופעה היסטורית ממשית ורחבת היקף.
 תפקידם בצמיחת הנצרות הקדומה
במחקר המודרני מקובל לראות ביראי השם את הגשר החשוב ביותר שדרכו התפשטה הנצרות הקדומה מכת יהודית שולית לדת עולמית. קבוצה זו הייתה לקהל יעד אידיאלי עבור פאולוס והשליחים: מצד אחד, הם כבר החזיקו באמונה מונותאיסטית, הכירו את התנ"ך והיו בעלי זיקה למוסר היהודי; מצד שני, הם לא היו כבולים למצוות המעשיות ולמחסום העיקרי של הגיור – ברית מילה.

 חסם ברית המילה והתרבות ההלניסטית 
עבור גברים בעולם ההלניסטי והרומי, ברית המילה היוותה חסם תרבותי ופיזי כמעט בלתי עביר, ולא רק הליך רפואי מכאיב. בתרבות הקלאסית, שקדשה את שלמות הגוף, המילה נתפסה כהטלת מום ("Mutilation") וכאקט ברברי. הבעיה החמירה בשל מרכזיותו של הגימנסיון בחיי החברה והפוליטיקה, שבו נהגו גברים להתעמל בעירום מלא. גבר נימול בגימנסיון היה חשוף ללעג ולביוש פומבי (דבר שהוביל לעיתים יהודים מתייוונים לנסות ולבצע משיכת עורלה).

 הפתרון הפאוליני 
פאולוס זיהה את המצוקה של יראי השם – הרצון להשתייך לאלוהי ישראל מבלי לשלם את המחיר החברתי של המילה. במכתביו (למשל בהאיגרת אל הגלטים) הוא יוצא בחריפות נגד דרישת המילה, ומציע תאולוגיה חדשה של "ברית הלב" במקום "ברית הבשר". הוא הבטיח לגויים ישועה ומעמד שווה של "בני אברהם" בזכות האמונה בלבד, ללא עול המצוות ("עול תורה").

דמויות מפתח בברית החדשה המייצגות קבוצה זו כוללות את לידיה מתיאטירה ("יראת אלוהים" שהייתה הראשונה להיטבל על ידי פאולוס באירופה) ואת השר האתיופי. הצלחת הנצרות בקרב קבוצה זו יצרה לבסוף את ההפרדה המוחלטת בין היהדות (שדבקה במצוות) לנצרות (שביטלה אותן).
 הריאקציה היהודית: הצבת הגבולות 
עליית הנצרות הקדומה, ובמיוחד משנתו של פאולוס שביטלה את הצורך בברית מילה ובקיום מצוות עבור המצטרפים החדשים, יצרה תחרות דתית עזה על ליבם של "יראי השם". מול הגישה הנוצרית המכילה ("הקלת הדרישות"), שהציעה סטטוס של "בני אברהם" ללא הכאב והקושי החברתי שבגיור המלא, נדרשה ההנהגה היהודית להגדיר מחדש ובאופן חד את גבולות הכניסה לעם ישראל.

תהליך זה מתואר במחקר כמעבר מ"גבולות עמומים" (בתקופת הבית השני, בה היו דרגות שונות של קרבה ליהדות) ל"גבולות חדים" (בתקופת המשנה), שבהם ישנה דיכוטומיה ברורה: או שאתה יהודי גמור, או שאתה גוי.

 הפולמוס הפנימי: מקרה המבחן של הלני המלכה ואיזטס 
עדות היסטורית נדירה לדיון פנימי בתוך היהדות בשאלה האם ניתן להקל בתנאי הגיור, עוד טרם ההתפצלות המלאה מהנצרות, מצויה בכתבי יוסף בן מתתיהו. הוא מתאר את התגיירותם של בני בית המלוכה של חדייב (אדיביינה) במאה הראשונה לספירה.

כאשר המלך איזטס השני ביקש להתגייר, התפתח ויכוח דרמטי בין שני מורים יהודים שלימדו אותו תורה:
 חנניה הסוחר: ייצג את הגישה המקלה (המזכירה את הגישה הפאולינית). הוא הפציר במלך שלא למול את עצמו, מחשש שהדבר יעורר מרד בקרב נתיניו, וטען: "אפשר לעבוד את אלוהים גם בלי מילה... וזה חשוב יותר מאשר המילה עצמה".
 אלעזר הגלילי: נציג הגישה המחמירה (פרושית-קנאית). כשהגיע וראה את המלך קורא בתורה ללא מילה, נזף בו בחריפות: "עד מתי אתה ערל? האם אינך קורא את חוקי התורה ורואה איזה עוול אתה עושה לעצמך?".

בסופו של דבר, המלך איזטס בחר בגישתו של אלעזר ונימול. הכרעה היסטורית זו משקפת את המגמה הכללית ביהדות הרבנית: דחיית הגישות המקלות (שביקשו להסתפק ב"מילת הלב" או באמונה מונותאיסטית) וקביעת ברית המילה והטבילה כתנאי סף בלתי עבירים ("יהרג ובל יעבור").

 ביטול מעמד הביניים וברכת המינים 
כחלק מהמאבק על הזהות ומניעת זליגה של יהודים ויראי שמים לנצרות, נקטו חז"ל בתקופת יבנה (לאחר שנת 70 לספירה) במספר צעדים הלכתיים וחברתיים שנועדו להקשיח את התנאים ולסלק את דרך הביניים:

 ביטול "גר תושב": ההלכה קבעה כי מעמד זה אינו תקף עוד בזמן הזה (שאין היובל נוהג). משמעות הדבר הייתה ביטול הלגיטימציה ההלכתית לקיומם של "חצי-יהודים". הובהר ליראי השם כי עליהם לבחור: גיור מלא ומחייב, או הישארות כגויים גמורים.
 תקנת "ברכת המינים": שמואל הקטן תיקן ביבנה את "ברכת המינים" בתפילת העמידה, שנועדה במקור להרחיק את היהודים-נוצרים (שעדיין פקדו את בתי הכנסת) מהקהילה. צעד זה אותת גם ליראי השם כי השילוב בין אמונה בישו לבין הקהילה היהודית אינו אפשרי עוד.

התוצאה ההיסטורית של הקשחת עמדות זו הייתה כפולה: מחד, היהדות שמרה על לכידותה ועל מחויבותה המוחלטת להלכה למרות המשברים; מאידך, היא "ויתרה" למעשה על המוני יראי השם, שמצאו בנצרות את האופציה הדתית שהיהדות הפסיקה להציע להם, שייכות לאלוהי ישראל ללא עול המצוות הפיזיות.

 התפשטות ההלכה: מיבנה לתפוצות 
ההחלטה להקשיח את הגבולות ולדחות את "דרך הביניים" של יראי השם לא נותרה בגבולות ארץ ישראל, אלא הופצה באופן אקטיבי לכל רחבי התפוצות. תהליך זה של "יישור קו" הלכתי התאפשר בזכות שלושה מנגנונים עיקריים שפיתחה הנהגת הנשיאות ביבנה ובאושה:

 מוסד השליחים (The Apostles): בדומה לשליחים הנוצרים שהפיצו את הבשורה, שיגרה הנהגת הסנהדרין "שליחים" (Apostoli) מטעמה לקהילות הגולה. שליחים אלו, שהיו תלמידי חכמים מובהקים, נשאו עמם את ה"תקנות" החדשות ואת סדרי התפילה האחידים (כולל "ברכת המינים"). תפקידם היה לוודא שראשי בתי הכנסת בגולה מיישרים קו עם ההלכה הפרושית-רבנית, ולסלק השפעות של זרמים מתחרים. הקיסר הרומי יוליאנוס אף מתאר בכתביו את עוצמתם של שליחים אלו ואת סמכותם לגבות מיסים ולהדיח ראשי קהילות סוררים.
 סטנדרטיזציה של התפילה: עד חורבן הבית, התפילה בבתי הכנסת הייתה לרוב ספונטנית וחסרת נוסח אחיד. המהפכה הגדולה התחוללה ביבנה תחת הנהגתו של רבן גמליאל דיבנה, שבה נקבע לראשונה "מטבע שטבעו חכמים" – נוסח מחייב וקבוע של תפילת העמידה (שמונה עשרה). קביעת הנוסח האחיד שימשה ככלי יעיל לדחיקת רגליהם של היהודים-נוצרים ושל המינים. השיא של מהלך זה היה בתקנת "ברכת המינים" (הברכה ה-12 בתפילה), שנוסחה ביבנה על ידי שמואל הקטן. ברכה זו, שכללה קללה למלשינים ולמינים, יצרה "חיץ ליטורגי": ברגע שכל יהודי ברומא או באנטיוכיה חויב לומר את אותן 18 ברכות, נוצר מנגנון סינון אוטומטי – אדם המאמין בישוע או ב"שתי רשויות" לא יכול היה לשמש כשליח ציבור או להשתתף בתפילה מבלי לקלל את עצמו ואת אמונתו.
 היעלמות האלטרנטיבה ההלניסטית: גורם היסטורי נוסף שסייע להתפשטות הקו הרבני המחמיר היה השמדתן הפיזית של הקהילות ההלניסטיות הגדולות במרד התפוצות (115–117 לספירה). הקהילה היהודית באלכסנדריה, שהייתה מעוז של יהדות פילוסופית ופתוחה (בסגנון פילון) ושמרה על קשרים הדוקים עם יראי השם, חרבה כמעט לחלוטין. הרִיק המנהיגותי שנוצר אפשר לחכמי ארץ ישראל להיכנס לחלל הריק ולהפוך לסמכות הבלעדית עבור השרידים שנותרו, ללא אופוזיציה ממשית של יהדות מתונה או אלגוריסטית.

 דמוגרפיה ומעמד חברתי 
הממצאים הארכאולוגיים והספרותיים מצביעים על כך שקבוצת "יראי השם" לא הייתה עשויה מקשה אחת, אלא חוצה מעמדות, מגדרים ועיסוקים. הראיה החותכת לכך היא כתובת אפרודיסיאס (המאה ה-3 לספירה), המונה רשימה של תורמים לבית הכנסת תחת הכותרת "תיאוסבייס". הרשימה כוללת הן נכבדי עיר (חברי מועצה) והן בעלי מלאכה פשוטים, המעידים על המשיכה של היהדות לכלל רובדי החברה.

 נשים 
נשים היוו אחוז ניכר, ואולי אף דומיננטי, בקרב יראי השם. הסיבה המרכזית לכך היא שהחסם העיקרי להצטרפות הגברים – ברית מילה – לא חל עליהן, ולכן יכלו להשתלב בקהילה היהודית ביתר קלות. ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו מציין כי בשנת 66 לספירה, כמעט כל הנשים הנשואות בעיר דמשק היו "משועבדות" לדת היהודית (היו יראות שמים), בעוד בעליהן נותרו פגאנים. גם בברית החדשה מוזכרות "נשים חשובות" (במעמד גבוה) שהיו יראות אלוהים, דוגמת לידיה (מעשי השליחים, ט"ז, 14).

 חיילים ובעלי תפקידים 
קבוצה בולטת נוספת היו חיילים וקצינים בצבא הרומי. עבור אנשי צבא, שהיו מוצבים בפרובינציות זרות, בית הכנסת סיפק לעיתים עוגן מוסרי וקהילתי. הדוגמה המפורסמת ביותר היא קורנליוס, שר המאה מקיסריה, אך עדויות ארכאולוגיות מצביעות על תופעה רחבה יותר של חיילים שתרמו לבתי כנסת או אימצו מנהגים יהודיים.

 הכינוי "גרי השער" 
בספרות מאוחרת ולעיתים במחקר, מכונים יראי השם בכינוי "גרי השער" (מונח שמקורו בביטוי המקראי "וְגֵרְךָ אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ" המופיע בעשרת הדיברות, שמות כ', ט'). הכינוי מבטא את מעמדם כמי שנמצאים בתוך המרחב היהודי ("בשער") ומקבלים על עצמם את המונותאיזם ושלילת העבודה הזרה, בדומה למעמדו ההלכתי של גר תושב, אך אינם חוצים את הסף לכדי הצטרפות מלאה לעם ישראל.

 יראי השם בספרות חז"ל 
היחס ליראי השם בספרות חז"ל (המשנה, התלמוד והמדרשים) הוא מורכב ודו-ערכי. בניגוד לנצרות הקדומה שאימצה אותם בחום, חכמי ישראל נטו לשמור על גבולות חדים בין "ישראל" ל"נוכרי". עם זאת, עיון במקורות חושף כי חז"ל היו מודעים היטב לקיומה של קבוצת ביניים זו, ואף יצרו עבורה מסגרות מושגיות ייחודיות.

 "הכת השלישית": עדויות ממדרשי האגדה 
למרות העמימות ההלכתית, ספרות האגדה והמדרש מספקת הצצה למציאות החברתית שבה הוכרו יראי השם כקבוצה עצמאית. בספרות זו ניתן למצוא חלוקה מעמדית המקבילה להפליא לממצאים הארכאולוגיים (כגון כתובת אפרודיסיאס), שבהם מוזכרים יראי השם כ"כת שלישית" לצד יהודים מלידה וגרים.

דוגמה מובהקת לכך מצויה בדברים רבה (אוסף דרשות קדום על ספר דברים). המדרש מתאר את המעמדות השונים שיעמדו ביום הדין, ומבחין בבירור בין הגר המלא לבין ירא השמים:  מדרש זה מלמד כי חז"ל לא ראו בביטוי "יראי שמים" תואר כבוד ספרותי גרידא, אלא קטגוריה סוציולוגית מובחנת: אנשים שאינם גרים, אך גם אינם זרים מוחלטים. החוקר שאול ליברמן הצביע על כך שזהו מונח טכני מדויק ששימש את חז"ל לתיאור קבוצה זו.

עדויות דומות עולות גם מתוך המכילתא דרבי ישמעאל (מדרש הלכה תנאי על ספר שמות). בפרשנות שם על הפסוק מספר ישעיהו "וּבְשֵׁם יִשְׂרָאֵל יְכַנֶּה", מונים החכמים ארבע קבוצות של עובדי ה': שלוש הקבוצות הראשונות הן המיוחסים שבישראל, והקבוצה הרביעית מכונה "חסידי אומות העולם" – אנשים שאין להם ייחוס אבות יהודי ("לא משפחה ולא בית אב") אך הם קשורים בברית האמונה.

 המתח ההלכתי: בין "גר תושב" לירא שמים 
האתגר המרכזי של חז"ל היה לעגן את התופעה הסוציולוגית במונחים הלכתיים. הקטגוריה ההלכתית הקרובה ביותר הייתה גר תושב – גוי המקבל על עצמו שלא לעבוד עבודה זרה ושומר שבע מצוות בני נח. אולם, לפי ההלכה התלמודית, דין "גר תושב" נוהג רק בזמן שהיובל נוהג (כלומר, כשכל שבטי ישראל על אדמתם), ולכן בטל מעשית בימי בית שני ולאחריו.

נוצר אפוא מצב פרדוקסלי: מבחינה הלכתית פורמלית, יראי השם נחשבו כגויים לכל דבר (חייבים ביין נסך, פטורים ממצוות); אך מבחינה קהילתית ומעשית, הם היו חלק מההוויה היהודית. חוקרים כדוגמת אפרים אלימלך אורבך טוענים כי שתיקת המקורות ההלכתיים (להבדיל מהמדרשיים) נובעת מרצון מכוון שלא ליצור מעמד-ביניים קבוע שיטשטש את הזהות היהודית, במיוחד על רקע התחרות עם הנצרות שפרצה בדיוק את הגבולות הללו.

 דמויות מופת: קטיעה בר שלום ואנטונינוס 
בתלמוד מופיעים סיפורים על אצילים רומים המקיימים קשר אינטימי עם היהדות ללא גיור מלא, המזוהים במחקר עם מעמד יראי השם:
 קטיעה בר שלום: סנטור רומי המגן על היהודים ומוצא להורג על ידי הקיסר, ועליו מכריז רבי: "יש קונה עולמו בשעה אחת".
 אנטונינוס: קיסר רומי המתואר כמי שקיים דיאלוגים תאולוגיים עמוקים וקשרי ידידות עם רבי יהודה הנשיא. זהותו ההיסטורית של אנטונינוס שנויה במחלוקת ארוכת שנים במחקר, והסברות המובילות מזהות אותו עם אחד משני הקיסרים משושלת האנטונינים:
 מרקוס אורליוס (שלט 161–180): הקיסר הפילוסוף הסטואי, שדמותו ההגותית תואמת את השיחות הפילוסופיות המתוארות בתלמוד.
 קרקלה (שלט 211–217): ששמו הרשמי היה מרקוס אורליוס אנטונינוס. הוא ידוע כמי שהעניק אזרחות לכל תושבי האימפריה (כולל היהודים) ונחשב לבעל יחסים טובים עם ההנהגה היהודית.

שאלתו המפורסמת של אנטונינוס לרבי, "האם אאכילך מלוויתן בעולם הבא?", והתשובה החיובית שקיבל, משקפת את ההכרה של חז"ל בכך שניתן להיות במדרגת "חסיד אומות העולם" ושותף לגורל היהודי גם ללא ברית מילה.

 ראו גם 
סובוטניקים

 קישורים חיצוניים 
 'יראי השם' פרויקט 929, YouTube
 יהדות ונצרות חלק ב'- גויי השער. ספי גלדצהלר, YouTube

 הערות שוליים 

קטגוריה:אלוהים (יהדות)