ברכת אפרים ומנשה

ברכת אפרים ומנשה הוא סיפור מקראי, שמובא בפרשת ויחי, שבסוף ספר בראשית (פרק מ"ח), ובו יעקב מברך את בני יוסף, אפרים ומנשה, כאשר ידע שמותו קרב.

 רקע 
לאחר מכירת יוסף ומינויו למשנה לפרעה מלך מצרים, יעקב ובניו ירדו למצרים וקבלו שם אדמה בארץ גושן עקב היותם רועי צאן והיות ארץ גושן מקום מרעה.

לאחר שבע עשרה שנה מירידת יעקב למצרים קרבו ימיו למות.

 הברכות 
שמאל|ממוזער|250px|יעקב מברך את בני יוסף ציור מאת רמברנדט
 אימוץ הבנים 
כשיוסף הגיע ליעקב לפני מותו עם שני בניו מנשה ואפרים, יעקב שכב במטה והתיישב לכבודו של יוסף  ואמר לו ששני בניו יהיו כשני שבטים בני יעקב ויקבלו שתי נחלות בארץ ככל אחד מהשבטים.

נוסחת "לי הם" מקבילה לנוסחת האימוץ בחוקי חמורבי, בה מכריז האב 'הם בני', העברת הבנים לחיק משפחתו של יעקב משמעותית גם מאחר שיש להם סב מצרי (פוטיפרע כהן און) שמן הסתם העדפותיו התאולוגיות היו שונות מאלו של יעקב.

יעקב פותח את דבריו בסיפור ברכת "אל שדי" שברך אותו "בלוז בארץ כנען": , וחותם אותם בתיאור מותה של רחל עליו, בבואו מפדן. הפרשנים התקשו מאד בקשר בין סיפורים אלו לאימוץ הילדים, וכך פירש זאת הספורנו:

לפי גישה זו, שאותה הביא אבן עזרא בשם רס"ג, כונת יעקב להוכיח מברכת ה' על ריבוי זרעו ומסיפור מיתת רחל, כי בהכרח התכוון ה' שבני יוסף יחשבו אף הם בתוך בני יעקב. אבן עזרא עצמו מבקר פירוש זה בחריפות:

ואכן הכיוון הרווח יותר בפרשנות הוא שברכת נתינת הארץ ליעקב היא מקור סמכותו להנחילה לבני יוסף, ואילו סיפור קבורת רחל הוא התנצלות בפני יוסף על כך שרחל אמו לא נקברה אף היא במערת המכפלה שם מבקש ממנו יעקב שיקבור אותו. הפרשנים החדשים רואים בסיפור קבורת רחל הסבר לפיו השבת בני יוסף למשפחת יעקב היא פיצוי על מיתתה המוקדמת של רחל, שלא הספיקה להוליד ילדים נוספים; או על ריחוקה מן המשפחה בכך שלא זכתה להקבר בקבר המשפחתי.
250px|ממוזער|שמאל|יעקב מברך את בני יוסף, ציור מעשה ידי גוארצ'ינו

 סמיכת הידיים 
בהמשך יעקב ביקש מיוסף שיקרב אליו את מנשה ואפרים בניו כי הוא התעוור מזוקן, וכשיוסף קרב אותם יעקב נשק להם וחיבק אותם.

יוסף הגיש את אפרים הצעיר בימינו משמאל ליעקב, ואת מנשה הבכור בשמאלו מימין ליעקב, כי ימין הוא הצד החשוב ביהדות אז יוסף שם את הבכור בצד ימין, כשיעקב הניח את ידיו על ראשיהם בשביל לברכם הוא הפך את ידיו והניח את ידו הימנית על ראש אפרים הצעיר ואת ידו השמאלית על ראש מנשה הבכור, המקרא מציין על פעולה זו  יש מפרשים "שכל" לשון חכמה, יש המפרשים לשון סכלות, ויש שפירשוהו פועל מיוחד ויחידאי המורה על היפוך. במענה לשאלת יוסף למה עושה כך ענה שהוא עושה זאת במכוון ("יָדַעְתִי בְנִי יָדַעְתִי") כי גם הוא יהיה לעם וגם הוא יגדל שעתיד גדעון לצאת ממנו שהקדוש ברוך הוא עושה נס על ידו במלחמה עם מדיין, אבל אחיו הקטן יגדל ממנו שעתיד יהושע בין נון לצאת ממנו שינחיל את הארץ וילמד תורה לישראל וזרעו יהיה מלא הגוים שכל העולם ישמע את שמעו כשיעמיד חמה בגבעון וירח בעמק אילון, אז מפני שצאצאי הצעיר יגדלו יותר לכן שם עליו את יד ימינו.

נוסח הברכה שיעקב ברכם "המלאך הגאל אתי מכל רע יברך את הנערים ויקרא בהם שמי ושם אבתי אברהם ויצחק וידגו לרב בקרב הארץ"  בהמשך הברכה ברך אותם שבני ישראל ישתמשו בשמם בשביל לברך, שיברכו שיהיו כאפרים ומנשה (הוא שם את אפרים לפני מנשה). 

 פרשני המקרא 
ברש"י מובא מדרש תנחומא באות ו' שאומר שכשיעקב ביקש לברכם נסתלקה שכינה ממנו לפי שעתידים ירבעם ואחאב לצאת מאפרים ויהוא ובניו ממנשה, ולכן יעקב שאל "מי אלה" כלומר מאין יצאו אלו שאינן ראוין לברכה, ויוסף ענה לו "בזה" כלומר הראה לו שטר אירוסין ושטר כתובה ובקש יוסף רחמים שתחזור וחזרה ונחה עליו רוח הקודש, ואז יעקב אמר "קחם נא אלי ואברכם".

בפירוש הברכה כתוב ברש"י ש"המלאך הגואל אתי" זה המלאך שרגיל להשתלח אלי בצרתי, "יברך את הנערים" - מנשה ואפרים, "וידגו" הפירוש כדגים שפרים ורבים ואין עין הרע שולטת בהם.

 פרשנות חדשה לסיפור 
כפי שניתן לראות בציור של רמברנדט ושל ציירים נוספים מנשה ואפרים נראים ילדים קטנים בעת הברכה, וכך היא המשמעות הפשוטה העולה מקריאת הפסוקים, לעומת זאת הפרשנות המקובלת נוקטת שהיו בני שבע עשרה שנה לפחות.

הרב אלחנן סמט ביאר את הפרשה באופן מחודש, לדידו הסיפור מתחלק לשניים, חלק ראשון מפגש א, וחלק שני מפגש ב, החלק הראשון היה בפעם הראשונה בה נפגשו ובאותה עת ברך את שני נכדיו הילדים שזה הרגע ראם בפעם הראשונה. לאחר שבע עשרה שנה התקיים המפגש השני ואז ביקש יעקב מיוסף שיקברהו בארץ ישראל.

 לקריאה נוספת 
 .

 ביאורים 

הערות שוליים

קטגוריה:סיפורי ספר בראשית
קטגוריה:פרשת ויחי
קטגוריה:יוסף בן יעקב