מצחצחי הנעליים

מצחצחי הנעליים (באיטלקית: Sciuscià; שיבוש מכוון של המילה האנגלית לצחצוח נעליים: Shoeshine) הוא סרט נאוריאליסטי איטלקי משנת 1946 בבימויו של ויטוריו דה סיקה. הסרט, הנחשב ליצירת המופת הראשונה שלו, עוקב אחר שני נערים, המתפרנסים מצחצוח נעליים, ומסתבכים עם המשטרה ורשויות החוק, לאחר שניסו לאסוף כסף לרכישת סוס.

 עלילה 
ממוזער|הילדים במעצר
שני ילדים חברים, ג'וזפה פיליפוצ'י ופסקואלה מגי, בוחנים סוסים לרכיבה. אף שהם חוסכים לרכישת סוס, קשה להם להרשות לעצמם את הרכישה, מכיוון שהם חיים רק מהכנסתם כמצחצחי נעליים ברחובות רומא.

יום אחד אחיו הגדול של ג'וזפה, אטיליו, מבקר את הבנים ומספר להם שלפנזה (סוחר בחפצים גנובים) יש עבודה עבורם. פסקואלה מביא את ג'וזפה לפגישה עם פנזה, שנותן להם שתי שמיכות למכירה. ג'וזפה ופסקואלה מביאים את השמיכות למגדת עתידות, שקונה אותם. לאחר המכירה פורצים פנזה, אטילו ואיש נוסף לבית מגדת העתידות כשהם מתחזים לשוטרים. הם מאשימים את מגדת העתידות בטיפול בסחורות גנובות, מוצאים את ג'וזפה ופסקאלה, ולכאורה מאלצים אותם לצאת וללכת למעצר. אטיליו אומר לנערים להתרחק ולשתוק, ונותן להם לשמור את כסף רכישת השמיכה (2,800 לירות) וכן 3,000 לירות נוספות. בכסף זה יש לבנים סוף כל סוף די כדי לקנות סוס.

לאחר שרכשו את סוסם ורכבו עליו, הבנים חוזרים לעיר. שם הם נתקלים בשוטרים אמיתיים מלווים במגדת העתידות, שלוקחים אותם לחקירה. המשטרה מאשימה את הנערים בגנבה של למעלה מ-700,000 לירות מבית מגדת העתידות, שכנראה נגנבה על ידי פנזה ואטילו. הנערים מכחישים את כל האישומים נגדם ולא מדווחים על שלושת הפושעים האמיתיים. ג'וזפה ופסקואלה נשלחים לבית מעצר לנוער. עם הגעתם הם מופרדים ונשלחים תאים שונים.

ג'וזפה מקבל חבילה מאמו המלאה במזון ומשתף אותה עם חבריו האסירים בתאו שלו. אסיר אחר, ארקנג'לי, מוצא פתק בחלק מהלחם שג'וזפה חולק. זה מהבוס של אטיליו, וזה מורה לו לא לחשוף את אחיו וחבריו בנוגע לעוקץ. ג'וזפה מעדכן את פסקואלה והם מסכימים לא לגלות את האמת.

בהמשך נקראים הנערים לחקירה של מפקד המשטרה. המפקד המתוסכל מאיים להלקות אותם כדי להוציא מהם את המידע. שוטר אחר מכניס את ג'וזפה לחדר צדדי לכאורה כדי להכות אותו. למעשה כשהוא כבר לא נמצא בטווח הראייה של פסקואלה, ג'וזפה נלקח חזרה לתאו, בעוד ילד אחר מתחזה לג'וזפה ומדמה את צרחות הכאב שלו, והשוטר מכה שק חול. פסקואלה, שחשב כי חברו סבל מכאבים קשים מנשוא, חושף את שמותיהם של פנזה ואטיליו בפני מפקד המשטרה.

אימו של ג'וזפה באה לבקר אותו מגלה לו כי פסקואלה הודה באשמה ומספרת שדיווחו על אחיו אטוליו. ג'וזפה מתעמת עם פסקואלה מול שאר האסירים ומכנה אותו מרגל.

בתא של פסקואלה נמצאת פצירה, ופסקואלה מואשם ונענש בהלקאות (למעשה הופלל). בשימוע הרשמי בבית המשפט, ג'וזפה נידון לשנת מאסר ופסקואלה לשנתיים. ג'וזפה מתחייב לתוכנית הבריחה של ארקנג'לי. ובזמן שמוקרן בכלא סרט מלחמה, הם בורחים.

פסקואלה אומר למפקד המשטרה לאן נעלמו הנמלטים ומוביל אותם לשם, אך הם כבר ברחו. פסקואלה בורח ומוצא את ג'וזפה וארקנג'לי רוכבים על סוסם מעבר לגשר. הם יורדים מהסוס, ארקנג'לי בורח, אך ג'וזפה נשאר. פסקואלה מוריד את חגורתו ומתחיל להלקות את ג'וזפה. ג'וזפה נופל מהגשר ונחבט בראשו מסלעים תחתיו. פסקואלה בוכה על גופתו של חברו שנפל כשהמשטרה מגיעה. והסוס דוהר.

 מורשת 
מצחצחי הנעליים הוא אחד הסרטים המוקדמים של מה שכונה מאוחר יותר הניאוריאליזם האיטלקי. בשנת 1947 הוא היה לזוכה הראשון ב"פרס האוסקר המיוחד לסרט זר".

פאולין קאל (Pauline Kael), מבקרת קולנוע של הניו יורקר כתבה בסקירה שפורסמה בשנת 1961: "החיים, כפי שמדגים מצחצי הנעליים, מורכבים מדי עבור סיומים קלים. מצחצחי הנעליים לא מעלה על הדעת דפוסים של רומנטיקה או מלודרמה; זוהי אחת מאותן יצירות אמנות נדירות שנראות כאילו הן נובעות מהעירבוביה של החוויה האנושית מבלי להחליק את הקצוות הגולמיים, או לאבד את מה שרוב הסרטים מפסידים - את תחושת הבלבול והתקלה שבענייני אנוש [...] גדולתו של מצחצחי הנעליים היא בתחושה ההיא שאנו מקבלים רגשות אנושיים שלא עובדו ונעשו למשהו (תבנית? מבנה?) ואינם יכולים להיות באמת מורכבים במבנה כזה. אנו מקבלים משהו עירום יותר, משהו שנשפך מהמסך [...] למצחצחי הנעליים יש מתיקות ופשטות שמציעים גדלות של תחושות, וזה כל כך נדיר ביצירות קולנועיות שכדי לציין השוואה מבקש מעבר מדיום - אם מוצרט היה כותב אופרה המונחת בעוני, יכול היה להיות לה סוג הזה של יופי כאוב [...] המחקר הטרגי הזה על השחתת התמימות הוא אינטנסיבי, חומל, ומעל לכל, הומאני."

אורסון וולס כלל את הסרט ברשימת 10 הסרטים האהובים עליו. ואמר בעקבותיו שדה סיקה יכול לעשות מה שהוא אינו מסוגל לעשות: "הרצתי שוב את מצחצחי הנעליים לאחרונה, והמצלמה נעלמה, המסך נעלם; אלה היו פשוט חיים." [Orson Welles paid tribute to this quality of the film when he said in 1960, “In handling a camera I feel that I have no peer. But what De Sica can do, that I can’t do. I ran his Shoeshine again recently and the camera disappeared, the screen disap­peared; it was just life . . .” https://scrapsfromtheloft.com/2017/07/07/shoeshine-1947-review-by-pauline-kael/] 

הסרט היווה השראה לסדרת הקומיקס Sciuscià, שרצה בין השנים 1949 ל-1956.

 קישורים חיצוניים 

 מאמר מאת ברט קרדוללו על מצחצחי הנעליים

 הערות שוליים 

קטגוריה:זוכי אוסקר: הסרט הזר הטוב
קטגוריה:סרטי שחור-לבן איטלקיים
קטגוריה:סרטים באיטלקית
קטגוריה:סרטים איטלקיים
קטגוריה:סרטי 1946
קטגוריה:סרטי נאו ריאליזם
קטגוריה:סרטי ויטוריו דה סיקה
קטגוריה:רומא בקולנוע