מות יעקב וקבורתו

מות יעקב וקבורתו הוא סיפור מקראי המופיע בפרשת ויחי שבספר בראשית (פרקים מ"ט ונ'), המתאר את מות יעקב בארץ מצרים, חניטתו וקבורתו במערת המכפלה שבארץ ישראל.

 רקע 
לאחר מכירת יוסף ומינויו למשנה לפרעה מלך מצרים, ירדו יעקב ובניו למצרים, וקיבלו שם אדמה בארץ גושן עקב היותם רועי צאן והיות ארץ גושן מקום מרעה.

לאחר שבע עשרה שנה מירידת יעקב למצרים, בגיל 147, קרבו ימיו למות. הוא ברך את בני יוסף ואת בניו, וציווה את יוסף להעלות את עצמותיו לארץ ישראל, לקבורה במערת המכפלה.

 מותו וקבורתו 

כשנפטר יוסף ציווה את רופאי מצרים לחנוט אותו. לאחר ארבעים יום של גמר החניטה ושלושים יום נוספים של בכי במצרים יוסף ביקש מפרעה לקיים את שבועתו לאביו להעלות את עצמותיו לארץ ישראל. כשפרעה אישר לו, יוסף עלה לקבור את אביו עם כל עבדי פרעה זקני ביתו וכל זקני ארץ מצרים וכל בית יוסף ואחיו ובית אביו חוץ מטפם וצאנם ובקרם שהשאירו בארץ גשן. הוא לקח עמו גם רכב ופרשים והמחנה היה "כבד מאד".

הם הגיעו עד גרן האטד שנמצא בעבר הירדן ועשו שם מספד גדול מאוד ואבל שבעה ימים. על שם המספד הזה הכנענים יושבי הארץ קראו את שם המקום "אבל מצרים".

לאחר ההספד בניו נשאו אותו לארץ כנען וקברו אותו במערת המכפלה שאברהם קנה לאחוזת קבר מעפרון החתי. 

קטגוריה:סיפורי ספר בראשית
קטגוריה:פרשת ויחי
קטגוריה:יעקב