דירה קהילתית

דירה קהילתית או קומונלקה (מרוסית: коммуналка) הופיעה בברית המועצות לאחר המהפכה הרוסית של 1917. המונח "דירות קהילתיות" הוא תוצאה של התקופה הסובייטית. הרעיון של דירות קהילתיות צמח ברוסיה ובברית המועצות כתוצאה ממשברי דיור באזורים עירוניים – הרשויות הציגו את הרעיון כ"חזון הקולקטיבי החדש של העתיד". בין 2 ל-7 משפחות בדרך כלל חלקו דירה שכזאת, לכל משפחה היה חדר אחד, אשר שימש כסלון, חדר אוכל וחדר שינה לכל המשפחה (מעין סטודיו). כל הדיירים של הדירה חלקו את אותו מסדרון, מטבח, חדר אמבטיה וטלפון (אם היה). הדירה הקהילתית הפכה לצורת הדיור השולטת בברית המועצות במשך דורות, ודוגמאות להן עדיין קיימות במרכזי ערים ברוסיה.

 ההיסטוריה של הדירה הקהילתית 
 העלייה של הדירות הקהילתיות 
הדירות הקהילתיות הראשונות הופיעו בתחילת המאה ה-18, היכן שדירות חולקו במחיצות על ידי הבעלים ל"פינות", בדרך כלל למשכנים קטנים. מאמצע המאה ה-19, מספר הדירות הללו עלה בצורה משמעותית. בדרך כלל הן כללו בין 3–6 חדרים.

במאה ה-20 עברה ברית המועצות תהליך אינטנסיבי של תיעוש ועיור. בתחילת התהליך, כ-80% מהאוכלוסייה התגוררה באזורים כפריים ויישובים קטנים, ואילו בשנות ה-90, 80% מהאוכלוסייה כבר התגוררה באזורים עירוניים. חקלאים עברו מאזורים כפריים לעיר בגלל העוני ותהליך הקולקטיביזציה, ובגלל תהליך התיעוש של הכלכלה. התהליך הזה גרם להרבה לחץ על הדיור העירוני הקיים. דירות קהילתיות היו התשובה למשבר הדיור הזה, ורבים החשיבו אותן ליותר טובות מהאלטרנטיבות שהיו קיימות באותו זמן: קומונות, הוסטלים ובסיסים צבאיים.Lynne Attwood, Gender and Housing in Soviet Russia: Private Life in a Public Space (Manchester: Manchester University Press, 2010), 125.

לנין הרהר על הפתרון הזה, וכתב טיוטות לתוכנית ש"תחרים ותאכלס מחדש דירות פרטיות" זמן קצר לאחר המהפכה הרוסית. התוכנית שלו נתנה השראה להרבה אדריכלים להתחיל לתכנן מיזמים של דיור קהילתי, כדי ליצור "טופוגרפיה מהפכנית". הדירה הקהילתית הייתה מהפכנית בכך שהשתמשה ב"איחוד קבוצות חברתיות שונות במרחב אחד".Lynne Attwood, Gender and Housing in Soviet Russia: Private Life in a Public Space (Manchester: Manchester University Press, 2010), 125–126. יתר על כן, דיור היה בבעלות הממשלה, ולכל משפחה בדירה הקהילתית הוקצה מספר קטן מאוד של מטרים מרובעים.
ממוזער|בלוקים של חרושצ'ובקות בלפאיה

 הנפילה של הדירות הקהילתיות 
אחרי מותו של יוסיף סטלין ב-1953, משטרו של ניקיטה חרושצ'וב התחיל בקמפיין חדש לדיור המוני, כדי להעלים את משברי הדיור הקיימים וליצור דירות פרטיות לתושבים עירוניים. הקמפיין הזה היה התשובה לדרישה הפופולרית ל"תנאי מחיה משופרים, דיור חד-משפחתי ופרטיות". חרושצ'וב האמין כי הענקת דירות פרטיות לתושבים תגרום להם להתלהב מהמערכת הקומוניסטית, תשפר את תנאי המחיה שלהם ותוביל לכוח עבודה יותר פרודוקטיבי ובריא. למרות זאת, הדירות החדשות נבנו במהירות רבה, עם דגש על כמות ולא על איכות,Lynne Attwood, Gender and Housing in Soviet Russia: Private Life in a Public Space (Manchester: Manchester University Press, 2010), 154–155. ובשכונות לא מפותחות, עם מערכת תחבורה ציבורית גרועה, והדבר הפך את חיי היום-יום קשים יותר לעובדים. הבלוקים החדשים של הדירות נקראו במהרה "חרושצ'ובקות", על שמו של חרושצ'וב.

 חיים בדירה הקהילתית 
 המבנה של דירה קהילתית 
השטח בדירות הקהילתיות נחלק למרחבים משותפים ולחדרים פרטיים, באופן "מתמטי או בירוקרטי", תוך חוסר תשומת לב לשטחים הפיזיים של המבנים הקיימים. רוב הדירות תוכננו בצורה לקויה, ובכך יצרו "חללים מוזרים, מסדרונות ארוכים וכניסות חשוכות דרך מבואות פנימיות"."Black entrances" often resulted from kommunalkas being created by repatitioning of the existing upper-class apartments, which usually had a separate entrances for the servants, deliveries and such. משפחות שלמות חיו בחדר אחד וצפוף, עם תקווה קלושה לשינוי מצבם.

הדיירים היו אמורים לחלוק במטבח, חדר הרחצה ובמסדרונות בין עצמם, אך אפילו המרחבים האלה חולקו. לדוגמה, לעיתים לכל משפחה היה שולחן משלה במטבח, כירה משלה, פעמון משלה, ואפילו מתג משלה, אפילו העדיפו ללכת עד סוף המסדרון, ולהדליק את האור לחדר הרחצה מהמתג שלהן, ולא של דייר אחר.Svetlana Boym, Common Places: Mythologies of Everyday Life in Russia, (Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1994), 143. כמו כן, המסדרונות בדרך כלל היו בעלי תאורה לקויה, מכיוון שלכל משפחה היה מתג ששלט במנורה במסדרון שמחוץ לדלתה, והן היו מדליקות אותה רק לשימושן האישי. מכיוון שדירות קהילתיות היו יחסית קטנות, דיירים היו צריכים לפעמים לחכות כדי להשתמש בכיור המטבח או בחדר הרחצה. המטבח היה המרחב העיקרי שבו דיירים תיקשרו אחד עם השני, "הם שיתפו אחד את השני עם השמחות שלהם והיגון שלהם", ובתכנון אחריויות משותפות. מפחד לגנבות, דיירים אף פעם לא השאירו את המצרכים שלהם במטבח אלא אם היו להם מנעולים על ארונות המטבח. למרות זאת, בדרך כלל הן אכסנו את מוצרי הטואלטיקה שלהן במטבח ולא בחדר הרחצה, מכיוון שדיירים אחרים יכלו להשתמש ביותר קלות בדברים שנשארו לבד בחדר הרחצה. כביסה נתלתה לייבוש גם במטבח וגם בחדר הרחצה.

 הדינמיקה של דירות קהילתיות 
הדירות הקהילתיות היו סוג הדיור היחידי בברית המועצות שבו לדיירים "לא הייתה סיבה ספציפית לחיות אחד עם השני". צורות אחרות של מחיה קהילתית התבססו על סוג עבודה או מכנים משותפים אחרים, אך בדירות הקהילתיות דיירים הוצבו לחיות אחד עם השני באקראיות, כתוצאה מהפצת הדיור על ידי גוף ממשלתי. לדיירים הללו הייתה מחויבות מעטה למחיה קהילתית אחד עם השני.Lynne Attwood, Gender and Housing in Soviet Russia: Private Life in a Public Space (Manchester: Manchester University Press, 2010), 126. למרות הטבע האקראי של חיים משותפים, דיירים היו צריכים להתמצא בדיור הקהילתי, דבר שדרש מהם לקחת אחריות משותפת ולתת אמון זה בזה. לוחות הזמנים של העבודה פורסמו במטבח או במסדרון, בדרך כלל תכננו כך שמשפחה אחת "תהיה בשירות" בכל זמן. המשפחה שעבדה הייתה אחראית על ניקיון המרחבים המשותפים על ידי טאטוא ושטיפת המטבח כל כמה ימים, ניקיון חדר הרחצה וזריקת האשפה. המטבח הקהילתי היה מרכז החיים בדירה, שם סיפרו חדשות, ריכלו, ואמרו דברים רעים וטובים אחד על השני.

למרות כל האתגרים הללו, הרבה דיירים לשעבר של דירות קהילתיות מסתכלים בחזרה לעבר בצורה מאוד נוסטלגית על תחושת המשפחתיות שהייתה להם עם שכניהם. כאשר נשאלו היכן היו מעדיפים לגור, אישה אחת שהתגוררה לאורך כל חייה בדירה קהילתית בסנט פטרסבורג אמרה:

"יותר טוב לחיות בדירה קהילתית, גדולה, באזור היסטורי של סנט פטרסבורג, מאשר במשכן דירות פרטי. במשכן דירות פרטי יש סוג של נתק, החיים יותר משעממים... כולם עסוקים בעצמם. ופה (בדירה קהילתית), אנחנו כמו משפחה אחת גדולה. אם מישהו נמצא בצרה, היא משותפת. או אם יש לך אושר, אתה משתף אותו גם. זה עובד טוב מאוד".

קישורים חיצוניים

 הערות שוליים 

קטגוריה:ברית המועצות: תרבות
קטגוריה:אדריכלות
קטגוריה:מגורים